Подільський районний суд міста Києва
Справа № 758/5024/22
У Х В А Л А

01 грудня 2023 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

з боку обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

з боку захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 41, ст. 365 КК України, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 41, ст. 366 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року подання голови Подільського районного суду м. Києва щодо направлення обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000056 до Шевченківського районного суду м. Києва для подальшого розгляду залишено без задоволення, кримінальне провадження повернуто до Подільського районного суду м. Києва для розгляду.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України (в редакції Закону України №2341-14 від 05.04.2001), ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції Закону України №3207-VI від 07.04.2011), ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону України №3207-УІ від 07.04.2011), зокрема, у тому, що він, перебуваючи відповідно до наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 14.11.2012 № 622 о/с на посаді міліціонера-снайпера штурмового взводу № 1 роти спеціального призначення полку міліції особливого призначення «Беркут», підпорядкованого ГУМВС України в м. Києві, та маючи присвоєне наказом ГУМВС України в м. Києві від 29.07.2011 №450 о/с спеціальне звання - старший сержант міліції, будучи працівником правоохоронного органу, на якого відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про міліцію» покладено обов`язки діяти лише в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією і Законами України, та відповідно службовою особою, діючи умисно за попередньою змовою у складі групи осіб, на виконання явно кримінально протиправного (злочинного) наказу керівників вказаного підрозділу міліції 30.11.2013 в період з 04 год 11 хв по 04 год 22 хв, перевищив владу та службові повноваження, що супроводжувалось насильством, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого ОСОБА_6 діями, за відсутності ознак катування, а саме: після побиття та затримання невстановленими співробітниками ПМОП «Беркут», підпорядкованого ГУМВС України в місті Києві, потерпілого ОСОБА_6 на платформі та сходах Монументу Незалежності в м. Києві, виходячи за межі наданих прав та повноважень, взяв участь у продовженні незаконного затримання ОСОБА_6 , протиправно наказавши йому лягти обличчям вниз на дорожнє покриття біля спеціального автомобіля («автозаку»), який перебував на проїжджій частині вулиці Інститутської в м. Києві, після чого без передбачених законодавством підстав наніс 6-7 ударів спеціальним засобом - гумовим кийком по ногах ОСОБА_6 , внаслідок чого завдав потерпілому фізичного болю та примусив спочатку лежати на дорожньому покритті, чим образив особисту гідність потерпілого ОСОБА_6 , а потім зайти до спеціального автомобіля («автозаку»). Окрім того, ОСОБА_4 , будучи службовою особою, діючи умисно за попередньою змовою у складі групи осіб, на виконання явно кримінально протиправного наказу керівників вказаного підрозділу міліції, 30.11.2013 у період з 04 год 11 хв по 04 год 22 хв, застосовуючи до потерпілого ОСОБА_6 фізичне та психологічне насильство, з метою припинення участі ОСОБА_6 у проведенні мітингу, шляхом його примусового виведення та подальшого вивезення на спеціальному автомобілі («автозаку») з місця проведення мітингу на Майдані Незалежності в м. Києві, вчинив із застосуванням фізичного насильства незаконне перешкоджання службовою особою організації або проведенню зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій, а саме - мирного зібрання громадян на Майдані Незалежності в м. Києві, чим порушено конституційне право ОСОБА_6 збиратися з іншими громадянами мирно, без зброї і проводити збори та мітинги. Також ОСОБА_4 , за попередньою змовою у складі групи осіб, на виконання явно кримінально протиправного (злочинного) наказу, будучи службовою особою, у невстановлений досудовим розслідуванням час, 30.11.2013 у приміщенні Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві за адресою: вул. Герцена, 9, м. Київ, склав, підписав і надав невстановленим співробітникам органів внутрішніх справ офіційні документи - два рапорти від 30.11.2013 про затримання ОСОБА_6 за вчинення дрібного хуліганства та за злісну непокору законній вимозі працівника міліції, до яких вніс завідомо неправдиві відомості про нібито вчинення учасником мітингу на Майдані Незалежності в м. Києві ОСОБА_6 адміністративних правопорушень, передбачених ст. 185 КУпАП (злісна непокора законному розпорядженню або вимозі працівника міліції, члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, військовослужбовця) та ст. 173 КУпАП (дрібне хуліганство), а також неправдиві відомості про обставини затримання ОСОБА_6 та нібито незастосування стосовно нього самим ОСОБА_4 та іншими працівниками міліції спеціальних засобів.

У судовому засіданні захисником обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокатом ОСОБА_5 заявлено клопотання про закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Зазначає, що з урахуванням положень ст. 12 КК України та ст. 49 КК України в редакції, що діяла станом на 30.11.2013, та у чинній редакції строки притягнення до кримінальної відповідальності за інкриміновані злочини станом на момент звернення із клопотанням сплили: за ст. 340 КК України через 3 роки, тобто о 23:59:59 год. 30.11.2016 року; за ч. 1 ст. 366 КК України через 5 років, тобто о 23:59:59 год. 30.11.2018 року; за ч. 2 ст. 365 КК України через 10 років, тобто о 23:59:59 год. 30.11.2023 року, отже ОСОБА_4 має бути звільнений від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження закрите за п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Просила врахувати позицію Верховного Суду від 26.03.2020 у справі № 730/67/16-к стосовно того, що невизнання підозрюваним (обвинуваченим) вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності його згоди на звільнення від кримінальної відповідальності та за умови роз`яснення суті підозри (обвинувачення), підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови у задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення. Процесуальні витрати на залучення експерта просить віднести на рахунок держави.

Обвинувачений підтримав клопотання захисника, подав письмову згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні № 0000056 та згоден на закриття провадження з нереабілітуючих підстав.

Від потерпілого у матеріалах кримінального провадження міститься заява про розгляд справи за його відсутності.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання про закриття кримінального провадження, вважав, що клопотання є передчасним, оскільки сторона захисту наполягає на невинуватості обвинуваченого та відсутності доказів його вини, що суперечить вимогам ст. 49 КК України. Вважає, що у випадку невизнання обвинуваченим винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, суд зобов`язаний дослідити надані стороною обвинувачення докази та надати оцінку винуватості обвинуваченого.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, заслухавши думку учасників процесу, суд дійшов такого висновку.

Пунктом 1 частини 2 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до положень ст. ст. 4, 5 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння, проте закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Згідно з п. п. 2 - 4 ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції станом на 30.11.2013) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості, десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 41, ст. 365 КК України, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 41, ст. 366 КК України, що мали місце 30.11.2013 року.

Санкцією статті 340 КК України (в редакції станом на 30.11.2013) встановлено покарання у вигляді виправних робіт на строк до двох років або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до п`яти років, або позбавлення волі на той самий строк. З огляду на ч. 3 ст. 12 КК України (в редакції станом на 30.11.2013) указане кримінальне правопорушення відносилось до злочинів середньої тяжкості, а отже строк притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_4 за указане кримінальне правопорушення сплив 30.11.2018.

Санкцією частини 1 статті 366 КК України (в редакції станом на 30.11.2013) встановлено покарання у вигляді штрафу до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років. Указане кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 12 КК України (в редакції станом на 30.11.2013) відносилось до злочинів невеликої тяжкості, а отже строк притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_4 за указане кримінальне правопорушення сплив 30.11.2016.

Отже, на момент надходження обвинувального акта до суду уже сплили строки притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 41, ст. 366 КК України.

Санкцією частини 2 статті 365 КК України (в редакції станом на 30.11.2013) встановлено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та зі штрафом від п`ятисот до тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. З огляду на ч. 4 ст. 12 КК України (в редакції станом на 30.11.2013) указане кримінальне правопорушення відносилось до тяжкого злочину, а отже строк притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_4 за указане кримінальне правопорушення сплив 30.11.2023.

З огляду на вищевикладене, за кримінальні правопорушення, що вміняються органом досудового розслідування ОСОБА_4 , строки притягнення до кримінальної відповідальності за обставин, викладених в обвинувальному акті, за ч. 1 ст. 366 КК України сплили 30.11.2016, за ст. 340 КК України сплили 30.11.2018, за ч. 2 ст. 365 КК України - 30.11.2023.

З аналізу законодавства, що регулює питання закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, слідує, що строк давності - це передбачений ст. 49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення, що визначено в обвинувальному акті та встановлено судом, і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою для звільнення особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Указаною нормою встановлено строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення відповідно до класифікації, визначеної приписами ст.12 КК України, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення; обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення і переривання.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання, та у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, і за наявності згоди особи на її звільнення на підставі спливу строків давності, закрити кримінальне провадження, звільнивши таку особу від кримінальної відповідальності. Ці норми, як і положення ст. 49 КК України, є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.

Таким чином, оскільки статтями 284-288 КПК України встановлено сукупність підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді, а саме: наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах, то звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності за наявності сукупності вказаних умов є обов`язковим.

При цьому згода сторони обвинувачення на задоволення клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України чи визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення, кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Указаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 362/2406/17 у постанові від 30 червня 2021 року, який відповідно до ч. 6 ст. 368 КПК України повинен бути врахований судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2023 року у справі № 735/1121/20 звертається увагу на те, що визначені у статті 49 КК строки давності за змістом становлять проміжки часу, у разі спливу яких з моменту вчинення кримінального правопорушення до набрання вироком законної сили особа звільняється від кримінальної відповідальності. Передбачаючи в цих випадках відмову держави від застосування заходів кримінальної репресії, законодавець виходить із того, що з плином часу вчинене в далекому минулому діяння перестає бути показником соціальної небезпечності особи, а тривала законослухняна поведінка людини в подальшому свідчить про її виправлення. В цьому разі притягнення особи до кримінальної відповідальності не узгоджується з принципом гуманізму та є недоцільним.

Окрім того, у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2021 року у справі № 644/7193/17 сформовано правову позицію, відповідно до якої звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо.

У постанові Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 345/2618/16-к колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду наголосила на можливості вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України на підготовчому судовому засіданні. Указала, що звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності. Відтак суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду провадження, що надійшло до суду з обвинувальним актом, одна із сторін цього провадження звернеться до суду з таким клопотанням. При цьому, суд має з`ясувати думку сторін щодо закриття кримінального провадження за такою підставою, у разі згоди обвинуваченого (засудженого) розглянути питання про звільнення останнього від кримінальної відповідальності. Отже, суд може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності із закриттям кримінального провадження як під час підготовчого судового засідання, так і в ході судового розгляду в загальному порядку, керуючись положеннями ст. 49 КК.

Окрім того, Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 12.09.2022 у справі № 203/241/17 вказала, що згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й відповідно закриття кримінального провадження відносно неї на цій підставі не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК).

Судом встановлено, що обвинувачений до кримінальної відповідальності притягується вперше, з моменту вчинення правопорушення минуло 10 років, у розшуку не перебував, докази, що обвинувачений протягом цього періоду ухилявся від слідства або суду, або вчинив нове правопорушення, відсутні, отже перебіг давності не зупинявся та не переривався.

Таким чином, суд вважає, що є підстави для закриття кримінального провадження і звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Щодо вирішення питання процесуальних витрат у кримінальному провадженні, суд зазначає таке.

Згідно з обвинувальним актом під час досудового розслідування у кримінальному провадженні наявні витрати на залучення експертів, що становлять 6006,00 грн, відповідно до акта № 5651/5652/7-26 здачі-приймання висновку судового експерта № 5651/5652/17-26 від 06.02.2018, наданого Хмельницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, за проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта лише у разі ухвалення обвинувального вироку.

Частиною 1 ст. 126 КПК України визначено, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. Тобто суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Указане твердження узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17.06.2020 у справі №598/1781/17.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду виснувала, що якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту (постанова Верховного Суду від 12.09.2022 у справі № 203/241/17).

Керуючись ст. ст. 284, 285, 286, 372 КПК України, ст. 49 КК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 365 КК України, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 366 КК України, кримінальне провадження № 0000056 від 25.01.2022 закрити у зв`язку із закінченням строків давності.

Процесуальні витрати на залучення експертів у розмірі 6006,00 грн віднести на рахунок держави.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд міста Києва протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1