Справа №587/1931/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/566/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Інші справи та матеріали
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

засудженого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Сумського районного суду Сумської області від 05 вересня 2022 року, якою засудженому ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі на визначений строк -

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського районного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_7 з клопотанням про звільнення його від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі на визначений строк.

За результатом розгляду вказаного клопотання ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 05 вересня 2022 року, у задоволенні клопотання ОСОБА_7 було відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, засуджений ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду зі скаргою, в якій просить скасувати вказану ухвалу суду та постановити нове судове рішення, яким задовольнити подане клопотання про звільнення його від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку або ж замінити довічне позбавлення волі на визначений строку.

Вимоги поданої апеляційної скарги засуджений обґрунтовує тим, що нормами ст. 80 КК України визначено вичерпний перелік обставин зупинення та не застосування перебігу строків давності виконання обвинувального вироку. Відповідно, виконання призначеного судом покарання не є підставою вважати, що строк давності не застосовується.

Судом першої інстанції залишено поза увагою долучені засудженим висновки Науково- консультативної ради при Верховному Суді України щодо особливостей розуміння і застосування окремих положень статті 80 Кримінального кодексу України, чим порушено загальні засади кримінального провадження, до яких зокрема відноситься верховенство права, законність та рівність перед законом і судом.

Заслухавши доповідь головуючого-судді щодо змісту оскарженого судового рішення, доводи засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною, обґрунтованою та просив залишити її без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіряючи законність прийнятого судового рішення, на спростування доводів апелянта, колегія суддів вважає, що суд, відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , у повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Вироком Апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2007 року ОСОБА_7 був визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених п.п. 6, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121, ч. З ст. 187, ч. 1 ст. 121, ч. З ст. 357, ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 190 КК України та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 16 жовтня 2007 року, вказаний вирок залишено без змін.

23 жовтня 2007 року вирок суду звернутий до виконання. Засуджений відбуває покарання у ВК № 56, з березня 2019 року ОСОБА_7 перебуває у ДУ «Сумський слідчий ізолятор».

Згідно з ч. 1, 2 ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.5 Кримінально-виконавчого кодексу України, одним із принципів кримінально-виконавчого законодавства є принцип невідворотності виконання і відбування покарань.

Тобто у разі засудження особи до відповідного покарання, держава покладає на себе обов`язок щодо забезпечення виконання даного покарання.

Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.

Такі строки визначені ч. 1 ст.80 КК України, яка передбачає, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано у встановлені законом строки.

Досліджені апеляційним судом матеріали кримінального провадження не свідчать про те, що закінчився строк давності виконання вироку суду, яким ОСОБА_7 засуджено до довічного позбавлення волі, оскільки встановлено що такий вирок суду виконується, а на його виконання останній відбуває покарання.

Оскільки норма ст. 80 КК України застосується лише у випадку, якщо обвинувальний вирок не виконується, а вирок Апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2007 року відносно ОСОБА_7 , набув законної сили та почав виконуватися з момент набрання ним чинності, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що строк давності застосуванню не підлягає, а доводи засудженого, щодо обов`язковості застосування такого строку ґрунтується виключно на довільному тлумаченні вказаних норм кримінального закону.

Що стосується доводів засудженого ОСОБА_7 про заміну йому довічного позбавлення волі на позбавлення волі, відповідно до другого речення ч.5 ст.80 КК України, то колегія суддів також не вбачає підстав для його задоволення виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 51 КК, до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань, зокрема: п. 11) позбавлення волі на певний строк; гі. 12) довічне позбавлення волі. При цьому кримінальний закон розкриває зміст цих покарань в різних його статтях (ст. 63 і 64 КПК) і виокремлює правила щодо їх призначення, що і вказує на те, що довічне позбавлення волі не є законодавчо визнаним різновидом такого виду покарання як позбавлення волі, а навпаки, є окремим видом, який має свій спеціальний порядок та умови його відбування.

Велика Палата Верховного Суду (далі ВП ВС) у своїй постанові від 15.05.2019 у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України», де Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. З Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи грунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

При цьому Верховна Рада України 18 жовтня 2022 року прийняла в другому читанні та в цілому урядові законопроекти 4048 від 03.09.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та 4049 від 03.09.2020 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення. Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини».

Оскільки, станом на момент звернення засудженого з відповідним клопотанням до суду першої інстанції такий закон ще не було прийнято, тому суд першої інстанції і не міг вирішувати клопотання щодо заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що оскільки вищезазначеним законом були ухвалені певні процедурні питання відносно вирішення клопотань щодо заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, тому засуджений не позбавлений можливості звернутися з таким клопотанням до відповідних органів згідно даного закону.

Доводи засудженого ОСОБА_7 про не врахування судом першої інстанції висновку члена Науково-консультативної ради при Верховному Суді України щодо особливостей розуміння і застосування окремих положень статті 80 Кримінального кодексу України, колегія суддів вважає необґрунтованим враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Судді у своїх рішеннях можуть самостійно посилатися на положення правової доктрини з метою наведення додаткової аргументації для вирішення спірних правовідносин. Правову основу для цього заклав ЄСПЛ, так у рішенні від 06.12.2007 року « Воловік проти України» вказано, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо.

Відповідно, суд у своїй діяльності керується виключно положеннями чинного законодавства, як приписами законів так і нормами підзаконних нормативно-правових актів. Застосування у судовій практиці науково-правових висновків, як джерел права, спрямоване передусім у першу чергу на виявлення сутності конкретних правових явищ та опосередковано сприяють забезпеченню однакового застосування норм права судами різних спеціалізації.

Отже висновок експерта в галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Суд може посилатися в рішенні на такий висновок як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.

Долучені до матеріалів кримінального провадженні наукові висновки членів науково- консультативної ради при Верховному Суді України щодо особливостей розуміння і застосування окремих положень статті 80 Кримінального кодексу України, не містять сформованої думки науковців про застосування судами ст. 80 КК України, а лише рекомендовано Верховному Суду України сформулювати правову позицію щодо особливостей застосування ч. З ст. 80 КК України з огляду на особливості її співвідношення зі ст. ст. 389, 390, 393 КК України.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судом постановлено законне та обґрунтоване рішення, у зв`язку з чим оскаржувану ухвалу слід залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Сумського районного суду Сумської області від 05 вересня 2022 року, якою засудженому ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі на визначений строк, залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4