Ленінський районний суд м. Полтави
Справа № 553/2022/20
Провадження № 1-кп/553/28/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2024 року м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави у складі головуючого судді ОСОБА_1 , з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000482 від 02.06.2020 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307, ч.2 ст.307 КК України,

в с т а н о в и в :

На розгляд Ленінського районного суду м.Полтави надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000482 від 02.06.2020 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1,2 ст.307 КК України.

За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.07.2023 проведеного на підставі розпорядження керівника апарату №22, кримінальне провадження передано на розгляд судді ОСОБА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 05.07.2023 кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, ч.2 ст.307 КК України було прийнято до провадження з призначенням до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

За клопотанням сторони захисту, у відповідності до вимог ст.319 КПК України, судовий розгляд розпочату спочатку зі стадії оголошення обвинувального акту.

В межах даного кримінального провадження до обвинуваченого застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

В судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому, яке вмотивовано наявністю ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які продовжують існувати, та неможливістю застосування інших більш м`яких запобіжних заходів. Прокурором наголошено на тому, що обвинувачений може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення та здійснити незаконний вплив на учасників судового провадження, в зв`язку з чим його належну процесуальну поведінку зможе забезпечити виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого прохала застосувати до ОСОБА_4 запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати житло в нічний час. Наполягаючи на доцільності застосування більш м`якого запобіжного заходу, захисник прохала врахувати стан здоров`я обвинуваченого, який є особою з інвалідністю, наявність у нього місця проживання та соціальних зв`язків, недоведеність прокурором продовження існування заявлених ризиків та тривале утримання обвинуваченого під вартою.

Обвинувачений повністю підтримав позицію свого захисника.

З`ясувавши позиції учасників судового провадження, суд зазначає, що у відповідності до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, серед іншого, переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідка у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення тощо.

Згідно із ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.02.2010 у справі "Гарькавий проти України" зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Згідно положень п."С" ст.5 вказаної Конвенції, нікого не може бути позбавлено свободи інакше, ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках, як: законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Таким чином, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості переважають над принципом поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях ст.ст.177,178,183 КПК України.

Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази, обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, на які вказує слідчий, прокурор і недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Вирішення питання доцільності продовження строку раніше застосованого запобіжного заходу залежить насамперед від того чи продовжують існувати заявлені ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Суд вважає, що прокурором в судовому засіданні доведено той факт, що ризики визначені ч.1 ст.177 КПК України, не зменшились і продовжують існувати, та те, що інший, більш м`який запобіжний захід наразі, є недостатнім для запобігання встановленим ризикам та не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та у відповідності до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, враховує дані про особу обвинуваченого, ступінь тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі доведення винуватості, вік, соціальні зв`язки, майновий стан.

ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення у вчиненні умисних злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, в тому числі тяжкого злочину, за який передбачено покарання від шести до десяти років позбавлення волі, під загрозою якого обвинувачений може ухилитись від суду, при цьому в межах судового розгляду свідки не допитані, тому здійснення на них впливу потенційно є можливим. Крім того, виходячи з пояснень обвинуваченого раніше він притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Таким чином, надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Заслухавши думку учасників судового провадження та перевіривши наявні матеріали, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства, суд вважає, що підстави для продовження запобіжного заходу - тримання під вартою, не відпали та продовжують існувати, і альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати належну поведінку обвинуваченого, а тому наявна необхідність у продовженні такої міри запобіжного заходу із визначенням його строку у межах 60 днів з визначення застави. При цьому суд не ігнорує доводи сторони захисту щодо наявності у обвинуваченого статуту особи з інвалідністю, проте зазначає, що доказів неможливості утримання обвинуваченого за станом здоров`я під вартою суду надано не було, як і не повідомлено жодних нових обставин, які б могли переконати суд у значному зменшенні встановлених ризиків.

Відповідно до ч.1 ст.197 КПК України строк дії ухвали суду про продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Питання про визначення застави вирішено судом у відповідності до вимог ст.183 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.331 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити застосований до обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на строк шістдесят днів, до 07.04.2024, із застосуванням попередньо визначеної застави в розмірі 168160 грн, яка може бути внесена на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Полтавській області.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня проголошення, а обвинуваченим, який утримується під вартою, в той самий строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Суддя

Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_1