ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/395/24 Справа № 183/3376/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

цивільного позивача ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження кримінального провадження №0000486 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2023 року, ухвалений щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мирополь Солонянського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньо-технічною освітою, неодруженого, непрацюючого, несудимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено та стягнено з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 27 046, 16 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 417 300, 00 грн

Цивільний позов цивільного позивача ОСОБА_10 задоволено та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди 125 190, 00 грн

Крім того судом вирішено питання про стягнення процесуальних витрат та долю речових доказів.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

За встановлених судом обставин, 03 березня 2019 року приблизно о 10 годині 15 хвилин, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «ГАЗ 3302-14» д/н НОМЕР_1 рухався зі швидкістю близько 20 км/год. по автодорозі розташованій по вул. Кайдацькій, м. Перещепине, Новомосковського району, Дніпропетровської області зі сторони вул. Шевченко в напрямку вул. Весела, де в цей час в районі будинку № 39 ОСОБА_7 діючи необережно, не передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не діючи таким чином, щоб не піддавати загрози життю та здоров`я громадян, почав здійснювати маневр поворот наліво, не переконавшись, що це буде безпечним і своїми маневром він не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, допустив зіткнення з автомобілем «CHEVROLET AVEO SF69Y» д/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 , який рухався в попутному напрямку по зустрічній смузі руху. В результаті зіткнення вказаних транспортних засобів пасажиру автомобіля «CHEVROLET AVEO SF69Y» д/н НОМЕР_2 ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження у виді закритого компресійно-осколкового перелому 1-го поперекового хребця, забія м`яких тканин голови, у своїй сукупності, відносяться до середнього ступеню тяжкості, оскільки зростання кісткових відломків у місці перелому, відбувається у термін понад 21-н день.

Своїми діями, водій ОСОБА_7 порушив вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, а саме: «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду першої інстанції скасувати та постановити новий, який виправдати ОСОБА_7 у пред`явленому обвинувачені, у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення. Цивільні позови залишити без задоволення.

Обгрунтовуючи заявлені вимог, захисник посилається на незаконність вироку суду. Так захисник вказує, що всі докази надані стороною обвинувачення, зібрані за участю потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 є неналежними та недопустимим. При цьому, на переконання захисника, суд безпідставно відхилив висновок експерта від 25.09.2020 №10-1-10.4/034 наданий стороною захисту та покази обвинуваченого, й не надав належної оцінки невідповідності показів ОСОБА_10 та ОСОБА_9 . Захисник вказує на однобокість та фальсифікацію матеріалів досудового розслідування у цій справі а також поверхневий розгляд справи судом.

Ставить під сумнів фактичні відомості отримані під час слідчого експерименту з ОСОБА_10 від 08.04.2019, оскільки його було проведене не одночасно зі слідчим експериментом за участі ОСОБА_11 , що позбавило експерта проаналізувати дії ОСОБА_11 за варіантом наданих ним пояснень через невідображення розташування іншого авто на схемі ДТП. Крім цього за участю свідка ОСОБА_10 08.05.2019 було проведено повторний слідчий експеримент на який не було запрошено ОСОБА_11 , й на якому ОСОБА_12 надав тотожні пояснення, за яким було проведено повторну експертизу №11/10.1/440 від 21.05.2019, якою встановлено невідповідність дій водія ОСОБА_11 п. 10.1 ПДР, в той же час, на переконання захисника, вказаний висновок не відповідає вимогам закону, через невідповідність дослідницької частини матеріалам справи методичним рекомендаціям. На підтвердження зазначених доводів захисник посилається на висновок експерта наданий стороною захисту, в якому окрім іншого було проаналізовано попередні експертизи на їх спроможність.

Не погоджуючись з поданою захисником апеляційною скаргою прокурор подав заперечення, в яких вказує на законність та обгрунтованість вироку суду, який зміні чи скасуванню з підстав викладених в апеляційній скарзі захисника не підлягає.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а вирок суду скасувати, з викладених у ній підстав.

Прокурор, потерпіла та цивільний позивач заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін.

Мотиви суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника, про невідповідність висновків суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, фактичним обставинам кримінального провадження, та безпідставність засудження обвинуваченого, апеляційний суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі, правильно встановивши фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, проаналізував, дослідив усі докази по справі та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, з огляду на таке.

Визнаючи ОСОБА_7 винуватим за ч. 1 ст. 286 КК України суд першої інстанції послався, зокрема, на покази потерпілої ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_10 , відомості з протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 03.03.2019 зі схемою та фототаблицею до нього, протоколів проведення слідчих експериментів від 04.04.2019, 08.04.2019, 08.05.2019, висновку експерта № 11/10.1/352 від 24.04.2019, висновку експерта № 248/6 від 17.04.2019, висновку експерта № 11/10.4/364 від 15.05.2019, висновку експерта № 11/10.1/440 від 21.05.2019, висновку експерта за результатами проведеної повторної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 1740/1741-22 від 27.10.2022, які суд, кожен окремо визнав належним та допустимими, й достатніми у своїй сукупності для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 .

Так, з показів потерпілої ОСОБА_9 видно, що 03.03.2019 вона їхала зі своїм чоловіком у автомобілі Шевроле Авео по вул. Кайдацькій в м. Перещепине. Дорога була погана, багато вибоїн, їх швидкість була невелика, її чоловік пішов на обгін автомобіля «Газ 3302-14», який їхав перед ними. При цьому, потерпіла вказала, що автомобіль «Газ 3302-14» не показував ніякого знаку повороту, в момент коли вони доїхали до його кабіни, останній різко повернув в їх сторону, відбулося зіткнення, внаслідок чого перекинувся їх автомобіль.

Вказані обставини підтвердив свідок ОСОБА_10 , який був водієм автомобіля Шевроле Авео й зазначив, що деякий час вони їхали за автомобілем «Газ 3302-14», потім свідок включив знак повороту та почав маневр обгону вказаного авто, однак автомобіль «Газ 3302-14» без будь-яких сигналів різко звернув в їх бік і відбулося зіткнення, автомобіль перевернувся.

Протоколом проведення слідчого експерименту від 04.04.2019 за участю свідка ОСОБА_7 з фототаблицею та схемою, зафіксовано, як ОСОБА_7 розказав і показав як 03.03.2019 року сталося ДТП за участі автомобіля «Газ 3302-14», реєстраційний номер НОМЕР_3 , та автомобіля «CHEVROLET AVEO SF69Y» д/н НОМЕР_2 .

Протоколом проведення слідчого експерименту від 08.04.2019 року за участю свідка ОСОБА_10 з фототаблицею та схемою, зафіксовано як останній розказав і показав як 03.03.2019 року сталося ДТП за участі автомобіля «Газ 3302-14», реєстраційний номер НОМЕР_3 , та автомобіля «CHEVROLET AVEO SF69Y» д/н НОМЕР_2 .

Висновком експерта № 11/10.1/352 від 24.04.2019, яким досліджувалося два варіанти механізму ДТП (згідно показів ОСОБА_7 та ОСОБА_10 ) встановлено, що згідно показів ОСОБА_7 так і ОСОБА_10 у даній дорожній обстановці водій автомобіля «ГАЗ 3302-14» ОСОБА_7 повинен був діяти згідно до вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху.

При цьому, згідно показів ОСОБА_10 , експертом встановлено, що у даній дорожній обстановці водій автомобіля «CHEVROLET AVEO SF69Y» ОСОБА_10 повинен був діяти згідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху.

Чи мали (не мали) водії ОСОБА_10 та ОСОБА_7 технічну можливість уникнути даної ДТП та зробити їх оцінку згідно вимог п.п. 10.1 та 12.3 Правил дорожнього руху, відповідно, не надається можливим.

Відповісти на вказані питання експерт був позбавлений можливості, через те, що згідно показів ОСОБА_7 не було вказано де рухався автомобіль «CHEVROLET AVEO SF69Y» відносно меж проїзної частини дороги в момент зміни автомобілем «ГАЗ 3302-14» напрямку руху вліво. А за показами ОСОБА_10 параметри руху автомобіля «ГАЗ 3302-14» з моменту зміни напрямку руху вліво до моменту зіткнення з технічної точки зору не спроможні.

За вказаних обставин 08.05.2019 було проведено слідчі експерименти за участю ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , кожного окремо, про що складено протоколи й в ході яких зафіксовано обставини ДТП яка сталася 03.03.2019 за участі автомобіля «Газ 3302-14», реєстраційний номер НОМЕР_3 , та автомобіля «CHEVROLET AVEO SF69Y» д/н НОМЕР_2 , в результаті якої отримала тілесні ушкодження потерпіла ОСОБА_9 .

Згідно з висновком експерта № 11/10.1/440 від 21.05.2019, яким досліджувалися два варіанти механізму ДТП (згідно показів ОСОБА_10 , ОСОБА_9 ) та результатами дослідження встановлено, що як згідно варіанту 1 механізму ДТП, так і згідно варіанту 2 механізму ДТП: у даній дорожній обстановці водій автомобіля «CHEVROLET AVEO SF69Y» ОСОБА_10 повинен був діяти згідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху, вимогам якого його дії не відповідали.

При цьому, встановлена невідповідність дій водія ОСОБА_10 вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху з технічної точки зору не знаходиться у причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою. Як згідно варіанту 1 механізму ДТП, так і згідно варіанту 2 механізму ДТП: при заданих вихідних даних водій автомобіля «CHEVROLET AVEO SF69Y» ОСОБА_10 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем «ГАЗ 3302-14» шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця зіткнення.

Як згідно варіанту 1 механізму ДТП, так і згідно варіанту 2 механізму ДТП: у даній дорожній ОСОБА_7 повинен був діяти згідно до вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху. У даній дорожній обстановці дії водія автомобіля «ГАЗ 3302-14» ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.10.1 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди. Як згідно варіанту 1 механізму ДТП, так і згідно варіанту 2 механізму ДТП: технічна можливість уникнути даної ДТП для водія автомобіля «ГАЗ 3302-14» ОСОБА_7 встановлювалася виконанням ним вимог п.10.1 Правил дорожнього руху та для чого не було будь-яких перешкод технічного характеру, які не дозволяли би йому їх виконати.

До того ж, висновком експерта № 11/10.4/364 від 15.05.2019 року, встановлено, що у випадку, який розглядається мало місце поздовжнє попутне косе ковзно-блокуюче, зіткнення автомобіля «CHEVROLET AVEO SF69Y» д/н НОМЕР_2 та автомобіля «Газ 3302-14», реєстраційний номер НОМЕР_3 , та автомобіля, при якому їх поздовжні осі були розташовані під кутом 25+/- 5 градусів.

Згідно з висновком експерта за результатами проведеної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 1740/1741-22 від 27.10.2022 року, відповідно до якого також підтверджується порушення вимог п.10.1 Правил дорожнього руху ОСОБА_7 .

На переконання апеляційного суду, зазначені докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення.

Суд першої інстанції в ході судового розгляду належним чином дослідив усі докази у провадженні та дав їм відповідну оцінку.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів зазначає таке.

В апеляційній скарзі захисник вказує на недопустимість доказів зібраних органом досудового розслідування, а саме слідчих експериментів проведених за участю потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 й висновків експертів.

Відповідно до положень статей 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні обвинувального судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні суб`єкт, джерело, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи. Тобто, надаючи оцінку доказам, суд перевіряє дотримання передбаченого кримінальним процесуальним законом порядку їх отримання.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що кримінальне процесуальне законодавство містить критерії, за якими порушення встановленого КПК України порядку проведення окремих процесуальних дій є істотним і призводить до визнання доказів недопустимими (частини 2 та 3 ст.87 КПК України).

Перелік діянь, які передбачені у ст. 87 КПК України як підстави для визнання фактичних даних недопустимими як докази, не є вичерпним і становить собою порушення фундаментальних гарантій, що дає певний орієнтир для визначення змісту поняття «істотне порушення» у випадках, які не підпадають під цей перелік.

При цьому, кожний доказ повинен оцінюватися автономно, оскільки його безумовне виключення може призвести до негативних наслідків, що виражатимуться в ухваленні незаконного, необґрунтованого та несправедливого судового рішення.

Зазначаючи про недопустимість як доказів протоколів слідчих експериментів проведених за участю ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 захисник вказує на неодночасність проведення слідчих експериментів від 04.04.2019 за участю ОСОБА_7 та від 08.04.2019 за участю ОСОБА_10 , а також не залучення підозрюваного до проведення слідчого експерименту, який проводився із свідком ОСОБА_10 08.05.2019, що на його думку свідчить про фальсифікацію справи слідчим.

Між тим апеляційний суд зауважує, що кримінальне процесуальне законодавство не містить обов`язкової вимоги щодо одночасного проведення слідчих експериментів з обома учасниками ДТП, а слідчий здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Згідно з ч. 3 ст. 240 КПК України до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

Частиною 6 ст. 240 КПК України передбачено, що за результатами проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол за вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

З матеріалів кримінального провадження видно, що 04.04.2019 в межах цього кримінального провадження було проведено слідчий експеримент у присутності ОСОБА_7 та двох понятих, й 08.04.2019 проведено слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_10 у присутності двох понятих, та 08.05.2019 проведено слідчі експерименти за участю потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , з кожним окремо, у присутності двох понятих та спеціаліста ОСОБА_13 , з дотриманням вимог КПК України, зауважень або скарг від учасників слідчих дій не надходило.

З приводу проведення слідчих експериментів 08.05.2019 апеляційний суд зазначає, що як вказує і сам захисник в своїй скарзі ці слідчі експерименти були проведені з метою уточнення даних через неспроможність зібраних вихідних даних під час попереднього слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_10 .

В той же час, під час проведення слідчого експерименту з ОСОБА_7 ним не було вказано де рухався автомобіль «CHEVROLET AVEO SF69Y» відносно меж проїзної частини дороги в момент зміни автомобілем «ГАЗ 3302-14» напрямку руху вліво, оскільки він цього моменту не бачив, а відтак уточнення вказаних даних, яких не міг повідомити обвинувачений не потребувалося.

Крім того, в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений зазначив, що перед включенням сигналу повороту бачив, що далеко позаду, за 100 метрів їхав автомобіль Шевроле Авео по своїй смузі руху. При цьому в момент маневру автомобіль Шевроле Авео не бачив.

В той же час, потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні повідомила, що обвинуваченого неодноразово запрошували для прийняття участі у слідчих діях, однак той не з`являвся.

Захисник не наводить жодних аргументів на підтвердження свої позиції щодо недопустимості вказаних доказів, як і не вказує на будь-які порушення встановленого КПК порядку проведення процесуальних дій, що могли б призвести до визнання доказів недопустимими.

Крім того ці доводи захисника фактично зводяться до критики досудового розслідування та, на його думку, фальсифікації справи слідчим.

Апеляційний суд зауважує, що згідно з частинами 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом;

Згідно з ч. 1 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

З урахуванням зазначеного за наявності обґрунтованих підстав захист не був позбавлений можливості самостійно у порядку, визначеному законом, звернутись з відповідною заявою до правоохоронних органів для проведення відповідної перевірки. Проте, сторона захисту не реалізовувала свої права, передбачені КПК для обстоювання своєї правової позиції в цій частині.

А відтак, враховуючи обрану стороною захисту стратегію, апеляційний суд відхиляє доводи сторони захисту з приводу можливої фальсифікації матеріалів кримінального провадження.

Стосовно доводів апеляційної скарги захисника щодо недопустимості висновків експертів № 11/10.1/440 від 21.05.2019 року, № 11/10.1/352 від 24.04.2019 року а також і №1740/1741-22 від 27.10.2022, апеляційний суд зазначає, що вказані висновки експертів були складені із дотриманням вимог статей 101, 102 КПК України, містять опис проведених досліджень та посилання на методи, застосовані у дослідженні, кваліфікованим експертом із відповідною освітою та стажем роботи, згідно вимог Закону України «Про судову експертизу», ст. 69 КПК України, який внесений до реєстру атестованих судових експертів Міністерства юстиції України та був попередженим про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, а тому суд першої інстанції обґрунтовано їх визнав належними та допустимими доказом та взяв до уваги отримані результати.

Органами досудового розслідування у встановленому законом порядку були вжиті та проведені всі належні заходи щодо визначення як механізму ДТП, так і обставин, які передували цій події.

Окрім того, всупереч твердженням обвинуваченого в суді апеляційної інстанції, КПК України не передбачає обов`язкового залучення до проведення експертизи чи повідомлення підозрюваного про призначення експертиз у кримінальному провадженні.

Разом з цим, апеляційний суд зазначає, що висновок експерта не встановлює факт винуватості чи невинуватості особи, а є доказом, оцінку якому суд надає в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення відповідно до положень ст.ст 84-89 КПК України.

До того ж, законодавець, передбачивши у ч. 2 ст. 101 КПК право сторони захисту надати суду висновок експерта, тим самим передбачив і обов`язок суду його розглянути у сукупності з іншими доказами.

Як убачається з матеріалів цього кримінального провадження, з метою забезпечення дотримання принципу змагальності сторін за клопотанням захисника суд долучив до матеріалів кримінального провадження висновок експерта ОСОБА_14 від 25.09.2020 №10.1-10.4/034, яким було проведено експертне дослідження за заявою обвинуваченого ОСОБА_7 та навівши обґрунтування, врахувавши принцип внутрішнього переконання та взаємозв`язок сукупності інших доказів у справі, не взяв до уваги та не визнав доказом відсутності в діях водія невідповідностей вимогам п. 10.1 ПДР, яку встановлено вказаним висновком, оскільки вказаний висновок фактично зводиться до критики досудового розслідування та попередніх експертиз, і за результатами дослідження вказаний висновок не вирішує поставлені на розгляд експерту питання.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що юридичний аналіз причинно-наслідкового зв`язку виходить за рамки дослідження технічної причинності між діями учасника дорожнього руху і виникненням ДТП, яку за встановленими методиками досліджують відповідні автотехнічні експерти.

Суд, спираючись на висновки експерта, необхідний причинний зв`язок, що існує між поведінкою конкретних осіб та суспільно небезпечними наслідками як ознака об`єктивної сторони кримінального правопорушення, встановлює за кримінально-правовими правилами оцінки.

Вирішення питання про те, діяння якого учасника ДТП є головною умовою заподіяння наслідків, належить до компетенції суду, адже за приписами кримінального процесуального закону висновки експертів не є обов`язковими для органу, який здійснює провадження (ч. 10 ст. 101 КПК) і вони підлягають оцінці у сукупності і взаємозв`язку з іншими доказами.

Ураховуючи складність визначення універсального алгоритму встановлення причинного зв`язку між порушенням нормативних вимог та настанням шкідливих наслідків, позаяк в кожному конкретному випадку цей зв`язок ускладняється і зумовлюється значною кількістю різноманітних чинників (зміст, комбінації та послідовність виникнення яких майже завжди є унікальною), оцінці в кримінальному провадженні підлягають найбільш значущі особливості, на які потрібно зважити для встановлення необхідного причинного зв`язку як складової підстави кримінальної відповідальності. Суд з`ясовує характер порушень, які допустив кожен із учасників ДТП, на підставі чого доходить висновку про те, чиї дії є причиною заподіяних наслідків.

Використання правил встановлення необхідного причинного зв`язку, які покладено в основу практичного застосування теорії необхідного спричинення, дозволяє встановити, що у процесі послідовного розвитку протиправної дії в часі суспільно небезпечний наслідок з необхідністю походить від конкретного діяння, вчиненого особою, а не знаходиться стосовно нього у випадковому відношенні. Діяння винуватого є головною і визначальною умовою настання суспільно небезпечного наслідку. Це правило, в тих ситуаціях, коли в розвиток причинного ряду вплітаються дії інших осіб, що, відповідно, обумовлює необхідність наступної юридичної оцінки декількох чинників, які певною мірою впливають на настання передбачених законом наслідків, є ключем до розв`язання питання про наявність (відсутність) підстави кримінальної відповідальності конкретної особи. Порушення ПДР одним водієм не виключає кримінальної відповідальності іншого водія транспортного засобу, який також порушив ПДР і таке порушення є головною умовою заподіяння суспільно небезпечних наслідків, перебуває з ними в необхідному причинному зв`язку. (Постанова ВС від 18 жовтня 2023 року у справі № 128/3780/16-к провадження № 51-1589км23)

Суд першої інстанції оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку дійшов правильних висновків про їх достатність для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, зокрема враховуючи те, що суду надано декілька експертиз, кожна з яких вказує на недосконалість комплексу параметрів, які характеризують механізм зближення автомобілів до моменту первинного контакту, однак кожна з досліджених експертиз не виключає того висновку, що при зібраних на досудовому розслідуванні вихідних даних, дії водія ОСОБА_7 з технічної точки зору знаходяться в причинно-наслвдковому зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.

При цьому, суд належним чином проаналізував покази обвинуваченого та надав їм належну оцінку, вказавши на те, що обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив той факт, що він бачив на дорозі автомобіль «CHEVROLET AVEO SF69Y» та фактично невірно оцінюючи дорожню обстановку, перед безпосереднім початком руху наліво не переконався в безпечності такого маневру, продовжував орієнтувався на те, що автомобіль «CHEVROLET AVEO SF69Y» здійснює рух за ним з певною швидкістю і в момент повороту не врахував зміну дорожньої обстановки та розпочатий маневр обгону даним транспортним засобом, однак саме з необережності, ОСОБА_7 недотримавшись вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, вчинив дії, в наслідок яких, потерпілій спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судом першої інстанції приписів статей 84, 91, 94 КПК України, захисником в скарзі не наведено.

Перевіряючи законність та обґрунтованість призначеного ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги ст. 50, 65 КК України та врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком, особу обвинуваченого, який вину не визнав, раніше не судимий, за місцем мешкання та роботи характеризується посередньо, у лікарів фтизіатра, психіатра, нарколога не перебуває, неповнолітніх дітей та осіб похилого віку на утриманні не має, шкоду, заподіяну його протиправними діями потерпілій не відшкодував, а також відсутність обставин, що пом`якшують та/або обтяжують покарання обвинуваченому.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції про призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції статті, у виді обмеження волі є законними, обґрунтованими та відповідає принципам справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації й невідворотності покарання.

Разом з цим, виходячи з того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, в силу ст. 12 КК України є кримінальним проступком, й станом на час ухвалення судом вироку з дня вчинення ОСОБА_7 кримінального проступку сплинули строки визначенні п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, - більше, ніж три роки, а також позиції обвинуваченого, суд правильно звільнив обвинуваченого від відбування покарання, у відпповідності до положень ч. 5 ст. 74 КК України.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути визнані істотним в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК України або потягнути несправедливість судового розгляду в даному кримінальному провадженні не встановлено, а доводи апеляційної скарги захисника не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження, у зв`язку з чим вони задоволенню не підлягають, а відтак вирок суду слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2023 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4