Номер провадження: 11-кп/813/777/24
Справа № 502/1073/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділенні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 30.11.2023 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0001262 від 28.12.2022 року, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України,

встановив:

В Кілійському районному суді Одеської області перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України,

Ухвалою суду першої інстанції відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого та захисника, а також задоволено клопотання прокурора та продовжено дію застосованого запобіжного заходу у виді тримання під вартою до ОСОБА_6 строком на 60 діб, до 28 січня 2024 року включно.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання тільки у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, у зв`язку з чим він може вдатися до спроб переховування від суду. Крім того, на думку суду, обвинувачений може незаконно впливати на потерпілу та свідків, які ще не допитані судом, або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Враховуючи тяжкість і суспільну небезпеку кримінального правопорушення, наявність обґрунтованої підозри у його вчиненні обвинуваченим, суд дійшов висновку, що докази та обставини, на які посилається прокурор, дають достатні підстави вважати, що обвинувачений перебуваючи на свободі може переховуватися від суду, або вчинити інше кримінальне правопорушення, тому застосування більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого не забезпечить його належної процесуальної поведінки, у зв`язку з чим необхідно продовжити строк дії застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу змінити, відмовити в задоволенні клопотання прокурора та задовольнити клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_5 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Захисникпосилаючись на незаконність оскарженої ухвали стверджує, що прокурором клопотання до суду першої інстанції було подано з порушенням строків, передбачених ст.199 КПК України. Посилається на те, що суд не врахував наступне: обвинувачений активно співпрацював зі слідством; стороною обвинувачення зібрані всі докази, допитані всі свідки; обвинувачений визнає свою вину та щиро кається у скоєному; є раніше не судимим, має позитивну докримінальну поведінку, одружений, має двох дітей, що вказує на місці соціальні зв`язки, утримує сина-інваліда, сам хворіє на гіпертонічну хворобоу серця та цукровий діабет, що ускладнює його стан здоров`я під час перебування під вартою; відповідно до довідки з ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» характеризується позитивно, до дисциплінарної відповідальності не притягувався. Посилаючись на вказані обставини, а також тривалий час перебування ОСОБА_6 під вартою, захисник вважає його подальше тримання під вартою обвинуваченого є не доцільним. В апеляційний скарзі захисник не просила проводити апеляційний розгляд за участі сторони захисту.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.107, ч.4 ст.405, ч.4 ст.422-1 КПК апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів, оскільки сторони кримінального провадження про дату та час судового розгляду були поставлені до відома належним чином, однак до апеляційного суду не з`явились, а обвинувачений ОСОБА_6 не звертався із заявою про особисту участь у суді апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги його захисника.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Як вбачається з журналу судових засідань та ухвали суду першої інстанції прокурором заявлене клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з посиланням на те, що обвинувачений може переховуватись від суду, вчинити вплив на свідків, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 суд послався на те, що судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, потерпіла та свідки не допитані, при цьому ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за яке, у разі визнання його винним, останньому загрожує покарання лише у виді позбавлення волі строком від 7 до 10 років.

Апеляційний суд погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки місцевим судом, відповідно до журналу судових засідань від 30.11.2023 року, спочатку було розглянуто клопотання прокурора про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, далі були допитані потерпіла та один свідок. Водночас, відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001262 від 28.12.2022 року, в даному провадженні наявна значна кількість свідків, які мають бути допитані безпосередньо судом, а тому такий ризик як вплив на свідків до теперішнього часу не знизився та не відпав.

Доводи захисника стосовно сприяння обвинуваченим ОСОБА_6 органу досудового розслідування та визнання вини, апеляційний суд бере до уваги, однак вказані обставини мають бути оцінені судом за результатами судового розгляду кримінального провадження, під час якого суд має дослідити всі, надані сторонами, та враховуються під час постановлення вироку (у разі визнання особи винуватою). Більш того, обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися лише на показаннях обвинуваченого, та в подальшому (у разі постановлення обвинувального вироку) може бути враховано як обставин, що пом`якшує вину особи. Натомість такі обставини під час судового розгляду кримінального провадження, яке ще не завершене, не є фундаментальним підґрунтям того, що особа не вдасться до спроб вчинити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК, у разі застосування до неї більш м`якого запобіжного заходу.

Як вбачається з апеляційної скарги захисника, матеріалів кримінального провадження, а також відомостей з ЄДРСР, на теперішній час триває судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, рішення по кримінальному провадженню ще не прийнято, допитана потерпіла, свідок, викликані на допит інші свідки, судом не досліджено письмові докази, серед яких низка судових експертиз.

З приводу відсутності доводів щодо ненадання прокурором доказів на підтвердження необхідності продовження ОСОБА_6 найсуворішого запобіжного заходу, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ухвали суду першої інстанції та журналу судових засідань від 30.11.2023 року, прокурор аргументувала необхідність продовження такого запобіжного заходу, про що зазначено в оскарженій ухвалі.

Розглядаючи дану справу, зокрема питання про необхідність продовження тримання під вартою ОСОБА_6 , апеляційний суд враховує положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Згідно ст. 5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п. с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

У п. 33 рішення у справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейського Суду з прав людини визначено вказує, що небезпека ухилення від правосуддя не може вимірюватися тільки в залежності від суворості можливого покарання; вона повинна визначатися з урахуванням ряду інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки ухилення від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що це не може служити виправданням утримання під вартою. При цьому, необхідно врахувати характер обвинуваченого, його моральні якості, його кошти, зв`язку з державою, в якому він переслідувався за законом, і його міжнародні контакти.

Пунктом 35 цього ж рішення ЄСПЛ визначено, що влада може вважати за необхідне утримувати підозрюваного у в`язниці, принаймні на початку слідства, для того щоб перешкодити йому заплутати розслідування, особливо в такій складній справі, як дане, де необхідні численні і складні слідчі дії. Однак з плином часу ситуація змінюється навіть у такій справі, і при нормальному розвитку подій передбачувані ризики поступово зменшуються в міру того, як проводиться розслідування, фіксуються показання і здійснюється перевірка (див. Рішення у справі «Клоот проти Бельгії» від 12 грудня 1991 року, серія A, т. 225, с. 16, п. 43).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»). Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Ноймайстер проти Австрії»).

Апеляційний суд, враховуючи дані про особу обвинуваченого та обставини скоєння інкримінованого йому злочину вважає, що судом першої інстанції прийняте обґрунтоване рішення щодо необхідності на даному етапі судового розгляду продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_6 , оскільки інші більш м`які запобіжні заходи можуть виявитися нездатними для забезпечення виконання останнім, покладених на нього обов`язків.

Доводи апеляційної скарги захисника з приводу міцності соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_6 , наявності на його утриманні двох дітей, один з яких є інвалідом, наявність позитивної докримінальної поведінки, низки захворювань, апеляційний суд не може оцінити, оскільки до апеляційної скарги документів на підтвердження не долучено.

Зважаючи на вказані обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою, завжди є законним, якщо достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після вчинення злочину з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано підозрюється у вчинені злочину постала перед компетентними органами.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст. 177, 178, 183, 199 КПК України, оскільки, виходячи з вищевикладеного, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжують існувати ризики переховування від суду, вчинення незаконного впливу на свідків.

Зважаючи на що, судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б могли бути взяті до уваги за основу безперечного свідчення того, що у разі звільнення з під варти та застосування відносно ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, не будуть існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 як судом першої інстанції так і апеляційним судом не встановлено, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування ухвали суду першої інстанції.

Водночас, апеляційний враховує доводи апеляційної скарги захисника з приводу перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою майже рік з моменту затримання, при цьому зазначає, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до суду першої інстанції надійшов у червні 2023 року, а 22.06.2023 року вже був призначений до судового розгляду на 11.07.2023 року.

На момент розгляду апеляційної скарги захисника, у вказаному кримінальному провадженні допитана потерпіла та свідок ОСОБА_8 (відповідно до долученої копії журналу судових засідань від 30.11.2023 року)

Зважаючи на зазначені обставини, а також значну кількість свідків у кримінальному провадженні та письмових доказів, які мають бути безпосередньо досліджені судом першої інстанції, а також враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 тривалий час перебуває під вартою, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01). Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 2627, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

З огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, апеляційний суд вважає тривалість розгляду даного кримінального провадження у разі невжиття місцевим судом заходів для забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 30.11.2023 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0001262 від 28.12.2022 року за ч.2 ст.121 КК України залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК України щодо дотримання розумного строку розгляду кримінального провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4