ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1972/23 Справа № 187/1352/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

слідчого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі матеріали досудового розслідування №0000079 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах ОСОБА_10 на ухвалу слідчого судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2023 року про часткове задоволення клопотання та накладення арешту на майно, -

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2023 року було частково задоволено клопотання начальника СД ВП №10 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 в рамках кримінального провадження №0000079 від 06.07.2023, за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України.

Накладено арешт у кримінальному провадженні №0000079 від 06.07.2023, за ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України на земельну ділянку з кадастровим номером :03:003:0230, площею 0,6 га, яка розташована на території Дніпропетровської області Дніпровського району Петриківської селищної ради, шляхом заборони будь-кому відчужувати та будь-яким чином розпоряджатися даною земельною ділянкою до прийняття остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.

Слідчий суддя зазначив, що вказане майно можливо може бути майном, яке могло зберегти на собі сліди злочину та може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто є речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою адвокат ОСОБА_9 , який діє в інтересах ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді, якою накладено арешт на земельну ділянку та відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.

Вказує, що ухвала є незаконною та необгрунтованою. Зазначає, що вказана земельна ділянка не відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України.

Крім того, звертає увагу на те, що ОСОБА_10 є належним власником земельної ділянки на підставі договору купівлі продажу та у даному кримінальному провадженні жодній особі не було повідомлено про підозру, у матеріалах клопотання відсутні будь-які проведені експертизи, що підтверджують використання підробленого документа.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення адвоката ОСОБА_8 на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, який наполягав на її задоволенні, просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою у задоволенні клопотання слідчого відмовити, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу слідчого судді без змін, перевіривши матеріали судового провадження та матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді, зокрема, про арешт майна або відмову у ньому.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів, зокрема, арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18 лютого 2016 року, який набрав чинності 28 лютого 2016 року (тут та далі - Закону) арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно в тому числі є доказом злочину.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Разом з тим, за правилами вказаної норми кримінального процесуального закону, а саме частин 3, 5, та 6, арешт на майно може бути накладено в разі відповідності такого майна критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, в разі наявності підстав вважати, що суд може застосувати до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної особи, юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна, в разі, якщо фізична чи юридична особа в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову або неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою щодо якої здійснюється провадження.

За правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Як вбачається з витягу з кримінального провадження №0000079, розслідувані кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, відомості про які були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.07.2023 року полягає у тому, що невстановлена особа, не пізніше 18.11.2022, використала завідомо підроблений документ державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, розташовану на території Петриківської селищної ради за межами населеного пункту с. Єлизаветівка, шляхом укладення цивільно правової угоди про відчуження даної земельної ділянки.

Досудове розслідування здійснюється СД ВП №10 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000079 від 06 липня 2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України.

Крім того, в ході проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні також встановлено, що відповідно до Книги записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю Єлизаветівської сільської ради (с. Єлизаветівка) Петриківського району за 2001 рік, встановлено, що державний акт від 22.10.2001 Р2 148446, виданий на ім`я ОСОБА_11 не реєструвався, запис у книзі відсутній, більш того на ім`я ОСОБА_11 на території Єлизаветівської сільської ради державні акти не видавались.

Згідно відповіді з Архівного відділу Дніпровської РДА встановлено, що рішення на підставі якого нібито надано у приватну власність ОСОБА_11 відсутнє, сесії Єлизаветівської сільської ради у жовтні 2001 року ніколи не проводились, останнє рішення має номер 166.

Згідно інформації, розміщеної в Реєстрі речових прав на нерухоме майно, власником земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0230, площею 0,6 га, є ОСОБА_10 . Дата реєстрації земельної ділянки за вказаним власником відбулася 18.11.2022.

Постановою начальника СД ВП №10 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 земельна ділянка з кадастровим номером :03:003:0230, площею 0,6 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (землі сільськогосподарського призначення), - визнана речовим доказом, відповідно до ст. 98 КПК України.

В судовому засіданні прокурор зазначив, що при накладенні арешту повідомлення певній особі підозри не вимагається, а земельна ділянка є об`єктом посягання.

Під час апеляційного перегляду було досліджено надані матеріали кримінального провадження, відповідно до яких підставою державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 030030230, площею 0,60 га є державний акт від 22.10.2001 Р2 148446, виданий на ім`я ОСОБА_11 на підставі рішення сесії Єлизаветинської сільської ради народних депутатів від 04.10.2001 року № 373.І.

При цьому, відповідно до відповіді на запит начальника архівного відділу Дніпровської РДА Дніпропетровської області від 25.07.2023 №216/04-24-23 в наявних документах фонду Єлизаветинської сільської ради Петриківського району немає відомостей про прийняття протоколу сесії та рішень до нього від 04.10.2001 року.

Разом з цим, під час апеляційного перегляду захисником ОСОБА_8 надано відповідь на адвокатський запит від 24.08.2023р. №184/01/04-23-23, з якого слідує, що Єлизаветинською сільською радою 27.09.2000 року було прийнято рішення №100 Про передачу земельних ділянок приватну власність громадянам, відповідно до якого громадянину ОСОБА_11 для ведення особистого підсобного господарства було передано земельну ділянку площею 0,60 га.

З дослідженого під час апеляційного перегляду висновку проведеної експертизи №СЕ-19/104-23/32356-ДД від 21.09.2023 року вбачається, що ознак внесення змін (дописка, підчистка, травлення, змивання, тощо) до первинного змісту реквізитів Державного акту на право приватної власності на землю серія Р2 №148446 від 22.10.2001 року, не виявлено. Бланк Державного акту на право приватної власності на землю серія Р2 №148446 від 22.10.2001 року, виготовлено поліграфічним способом із використанням форм високого та плоского офсетного друку. Друковані тексти у графах та план зовнішніх меж земельної ділянки на третій сторінці акту нанесені електрофотографічним способом за допомогою знакосинтезуючого пристрою типу лазерного (або світлодіодного) принтера, багатофункціонального апарата тощо.

Встановлено, що 18 листопада 2022 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського нотаріального округу ОСОБА_12 . Також, нотаріусом було перевірено належність зазначеної земельної ділянки ОСОБА_11 , попередньому власнику вказаної земельної ділянки.

Таким чином, під час апеляційного розгляду знайшли своє підтвердження факти того, що в даному конкретному випадку ОСОБА_10 є добросовісним власником земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0230, площею 0,6 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (землі сільськогосподарського призначення), яка розташована на території Дніпропетровської області Дніпровського району Петриківської селищної ради, яку останній придбав 18 листопада 2022 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, який було посвідчено приватним нотаріусом Кам`янського нотаріального округу ОСОБА_12 . Також, нотаріусом було перевірено належність зазначеної земельної ділянки ОСОБА_11 , попередньому власнику вказаної земельної ділянки.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, таким що, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, вказаним вимогам процесуального закону ухвала слідчого суду не відповідає в повному обсязі.

Так, частиною 2 статті 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

При цьому, ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при вирішенні питання надання накладення арешту на майно (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Наведені прокурором доводи щодо необхідності арешту земельної ділянки за кадастровим номером з кадастровим номером :03:003:0230, площею 0,6 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (землі сільськогосподарського призначення), що належить на праві власності ОСОБА_10 , за наявності єдиної підстави для накладення арешту на вказану земельну ділянку - збереження речових доказів, відсутності безсумнівних доказів недобросовісності теперішнього власника майна, є надуманими, оскільки не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, а наявність сумнівів не узгоджується із вищезазначеним стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. theUnitedKingdom), п. 161, SeriesA заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, (ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України), адже, у даному випадку, відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.

Крім того, колегією суддів встановлено, що з часу внесення до ЄРДР відомостей про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, тобто з 06 липня 2023 року жодній особі не було повідомлено про підозру, не було допитано свідків, а отже і достатніх підстав для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, що тягнуть істотне обмеження прав та інтересів ОСОБА_10 , втім слідчий суддя суду першої інстанції залишив це поза увагою та всупереч вимогам ч. 3 ст. 132 КПК України не надав оцінки вказаним обставинам при вирішенні питання про арешт майна.

На підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, колегія суддів враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Зокрема, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Так, і у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи.

В судовому засіданні колегією суддів встановлено, що клопотання слідчого, як і оскаржувана ухвала слідчого судді суперечить вищезазначеним вимогам законодавства, тобто не містить законних правових підстав для арешту майна, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становить особистий і надмірний тягар для володільця майна, адже однозначно порушує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Аналізуючи викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку про те, що ані прокурором в своєму клопотанні та в судовому засіданні, ані судом першої інстанції під час постановлення свого рішення не наведено достатніх підстав, які б обґрунтовували необхідність арешту вищезазначеної земельної ділянки і те, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи добросовісного власника майна, позаяк очевидна істотна причина для утримання цієї земельної ділянки державою і такого обмеження права власності, відсутня.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за необхідне задовольнити подану апеляційну скаргу, оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу апеляційним судом на підставі ст.. 407 КПК України.

Керуючись ст. ст. 170-173, 376, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 , подану в інтересах ОСОБА_10 , - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2023 року про часткове задоволення клопотання начальника СД ВП №10 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №0000079 від 06.07.2023 року за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, про арешт майна, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання начальника СД ВП №10 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №0000079 від 06.07.2023 року за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, про арешт майна.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3