Номер провадження: 11-кп/813/1065/24
Справа № 506/1010/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали кримінального провадження №0000708 від 20.07.2023 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Красноокнянського районного суду Одеської області від 24.01.2024 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо:

ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новокомісарівки, Дубосарського району, Республіки Молдова, який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина Республіки Молдова, який має неповну середню освіту, непрацюючого, неодруженого, раніше судимого 16.05.2023 року Котовським міськрайонним судом Одеської області за ч.2 ст.332 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75, 76 КК України, звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України,

встановив:

Красноокнянським районним судом Одеської області розглядається кримінальне провадження №0000708 від 20.07.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України.

Ухвалою місцевого суду від 24.01.2024 року задоволено клопотання прокурора та в порядку ст.331 КПК України обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком до 22.03.2024 року, з визначенням застави, що у розмірі 80 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, у сумі 242240 гривень, з покладенням обов`язків передбачених ч.5 ст.194 КПК України у разі внесення застави.

Мотивуючи прийняте рішення, суд послався на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 9 років, а тому будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину та покарання, яке загрожує йому у разі визнання його винуватим, останній може здійснити спроби переховуватись від суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності. Суд також врахував, що ухвалою суду від 30.11.2023 року останній оголошувався у розшук, оскільки отримавши особисто виклик до суду, залишив місце проживання. Крім того, суд врахував, що ОСОБА_6 раніше судимий за аналогічний злочин вироком Котовського міськрайонного суду Одеської області від 16.05.2023 року за ч.2 ст.332 КК України до 5 років позбавлення волі із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України з іспитовим строком на 1 рік. Судом також враховано, що ОСОБА_6 постійного місця роботи або навчання немає, є громадянином Республіки Молдова, а тому у будь-який момент може без перешкод залишити територію України.

Не погоджуючись з ухвалою суду захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою. У разі, якщо суд не знайде підстави для відмови у задоволенні апеляційної скарги з цих підстав, просив зменшити розмір застави ОСОБА_6 до 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Захисник посилається на незаконність оскарженої ухвали, стверджує, що ризики в кримінальному провадженні прокурором не доведені. Захисник вказує на те, що судом не надана оцінка тому, що ОСОБА_6 протягом останніх десяти років проживає на території України, має міцні соціальні зв`язки з дітьми, а тому наявні всі підстави та умови для обрання відносно нього запобіжного заходу у виді домашнього арешту. Крім того, захисник зазначає, що застосована судом застава у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є не помірною для обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Апеляційний розгляд проведено без участі обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_5 , які не виявили бажання прийняти участь в суді апеляційної інстанції. Від прокурора ОСОБА_8 надійшло клопотання про здійснення розгляду за його відсутності, в якому він просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника.

Заслухавши суддю-доповідача; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому Главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи клопотання прокурора, суд першої інстанції дотримався положень ст.ст.177, 178, 183, 331 КПК та прийняв законне та обґрунтоване рішення про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу. Суд вірно врахував існування ризиків, які дають підстави вважати, що перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснити спроби переховування від суду, а також впливу на свідків в даному кримінальному провадженні.

Колегія суддів вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 , а також існування ризиків переховування обвинуваченого від суду та впливу на свідків, які ще не допитані судом, виправдовують на теперішній час продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу обвинуваченому та дають апеляційному суду можливість дійти висновку про обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування, на момент звернення прокурором з клопотанням, до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, з огляду на продовження існування та доведення ризиків, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.

Наведені обставини, на думку колегії суддів, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Таким ризикам судом першої інстанції надана відповідна оцінка, в тому числі й з огляду на громадянство ОСОБА_6 , а також наявність відомостей про його оголошення у розшук.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Колегія суддів також погоджується із висновками місцевого суду про продовження існування ризику можливого вчинення обвинуваченим тиску на свідків у кримінальному провадженні, які на теперішній час, відповідно до відомостей з ЄДРСР, викликаються для допиту до суду у цьому кримінальному провадженні.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченої кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає непереконливими доводи сторони захисту про відсутність ризиків, які обумовлюють продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки тяжкість пред`явленого обвинувачення, дані про особу обвинуваченого, а також існування ризиків, на які послався суд першої інстанції в оскарженій ухвалі, виправдовують продовження обвинуваченому дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи захисника стосовно міцності соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_6 , наявності у нього позитивної характеристики за місцем проживання та наявності стійких зв`язків із дітьми, відсутність порушень з боку обвинуваченого під час досудового розслідування кримінального провадження, апеляційний суд приймає до уваги, але зазначає, що судом надана оцінка відсутності підтверджень щодо утримання ОСОБА_6 неповнолітніх дітей його співмешканки, з якою він не перебуває в офіційних відносинах. Довідку про позитивну характеристику обвинуваченого матеріали судової справи не містять та до апеляційної скарги не долучені, а тому колегія суддів не може надати їм оцінку.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що до обвинуваченого в іншому кримінальному проваджені був застосований запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, який він не порушував, апеляційний суд не бере до уваги як обставини, що вказують на відсутність існування раніше встановлених ризиків в даному кримінальному провадженні.

Окрім цього, на думку колегії суддів, саме відсутність запобіжного заходу, який може бути достатнім стримуючим фактором, зокрема вчинення інших злочинів, можна вважати чинником, який вплинув на те, що на теперішній час ОСОБА_6 знову перебуває в статусі обвинуваченого у вчиненні аналогічного тяжкого умисного корисливого злочину.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність попередньої судимості за вчинення аналогічного злочину, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який на даний час та за відсутності достатньо переконливих доказів того, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу на момент розгляду апеляційної скарги не знизились або не відпали, не зможе запобігти ризикам можливого скоєння ним інших кримінальних правопорушень та переховування від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою. Стороною захисту також не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування останнього під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а обвинувачений або його захисник не позбавлені можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків, або наявності таких обставин, які зможуть переконати суд у тому, що ризики настільки знизились, або відпали, а подальше тримання обвинуваченого під вартою буде недоцільним.

Посилання сторони захисту про необґрунтованість та непомірність визначеного судом розміру застави, колегія суддів визнає неспроможними, з огляду на таке.

Частиною 5 статті 182 КПК визначено межі розмірів застави в залежності від тяжкості вчинених злочинів, а також передбачено щодо особи, підозрюваної/обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину розмір застави визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Таким чином, слід констатувати, що процесуальним законом визначено, що до особи, яка обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину може бути застосовано розмір застави в межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позиція ЄСПЛ стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у виді застави та призначення її розміру цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010 року, в якому Суд зазначає, що розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі».

У вказаному рішенні ЄСПЛ зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), покликані забезпечити не компенсацію втрат, а зокрема явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого підозрюваного/обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини в професійному середовищі, яке сформувало обставини для такої діяльності, з метою забезпечення ефективності даного заходу, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні.

Таким чином, положення КПК та практика ЄСПЛ орієнтують на такі критерії, які слід врахувати при визначені розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан обвинуваченого; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; даних про особу обвинуваченого; встановлені ризики, передбачені статтею 177 КПК України; «професійне середовище» обвинуваченого; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням тощо.

Отже, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та обвинувачення у скоєнні тяжкого злочину, наявність у обвинуваченого попередньої судимості за вчинення аналогічного злочину, що не завадило останньому на теперішній час перебувати у процесуальному статусі обвинуваченого у даному кримінальному провадженні, що визначений оскарженою ухвалою розмір застави в даному кримінальному провадженні є достатнім і прийнятним також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню або в подальшому вчиняти аналогічні злочини.

Стороною захисту не надано апеляційному суду будь-яких доказів стосовно того, що обставини, які впливають на рішення суду щодо перегляду встановленого розміру застави, суттєво змінилися та можуть вплинути на зміну запобіжного заходу в частині розміру застави.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає на даний час підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Ухвалу Красноокнянського районного суду Одеської області від 24.01.2024 року, якою ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави в кримінальному провадженні №0000708 від 20.07.2023 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4