ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10

представника потерпілої ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0003145 за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.186, ч.2 ст.125 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Копачівка Рожищенського району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з повною загальною середньою освітою, одруженого, приватного підприємця, не судимого, засуджено:

-за ч.3 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки;

-за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 100 (ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

На підставі ч.5 ст.74 КК України звільнено ОСОБА_9 від призначеного покарання за ч.2 ст.125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п.2 ч.1 ст.49 КК України.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він, протягом іспитового строку, тривалістю 1 (один) рік, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_9 про відшкодування майнової та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 майнову шкоду в сумі 7000 (сім тисяч) гривень, моральну шкоду в сумі 10000 (десять тисяч) гривень.

В іншій частині цивільного позову ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Вироком вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду, ОСОБА_9 визнаний винним та засуджений за те, що він 02.07.2017 року, близько 20 години 50 хвилин діючи умисно, з корисливих мотивів, керуючись метою відкритого викрадення чужого майна, перебуваючи на стоянці поблизу ТРЦ "ПортCity", що за адресою: вулиця Сухомлинського, 1, в місті Луцьку, шляхом вільного доступу, проник в сховище салон автомобіля марки "Audi A4" д.н.з. НОМЕР_1 , звідки відкрито викрав, вийнявши із замка запалювання, належний потерпілій ОСОБА_10 ключ від автомобіля марки "Audi A4", вартістю 3500 гривень та грошові кошти у сумі 1500 гривень, які знаходились між передніми сидіннями, біля важеля передач вищевказаного автомобіля, завдавши потерпілій майнову шкоду на загальну суму 5000 гривень.

Крім цього, він же, в подальшому, 02.07.2017 року, близько 21 години 00 хвилин, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, перебуваючи на стоянці поблизу ТРЦ "ПортCity", що за адресою: вулиця Сухомлинського, 1, в місті Луцьку, діючи з прямим умислом, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, умисно наніс потерпілій ОСОБА_10 один удар кулаком правої руки в ліве плече, чим спричинив останній тілесне ушкодження, а саме: забій лівого плечового суглобу у вигляді синця в даній анатомічній ділянці із вираженим больовим синдромом, яке згідно висновку судово-медичної експертизи № 892 від 08.09.2017 року, відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки для його загоєння та лікування знадобився час більше 6 діб.

В поданих апеляційних скаргах захисники вважають вирок упередженим, незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалений з істотним порушенням прав та свобод людини, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Просять вирок скасувати в частині визнання винним ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.186, ч.2 ст.125 КК України, та закрити кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку і доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисників, які підтримали подані апеляційні скарги, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг, потерпілу та її представника, які апеляційні скарги заперечили, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно з вимогами статті 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як передбачено ст.94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно вимогам п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою: - докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановлені стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 Кримінального кодексу України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що суд, в порушення вимог ст.94 КПК України, оцінив докази без належного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, обмежившись загальним формулюванням понять та переліком досліджених доказів, показань свідків, не надав їм належної обґрунтованої оцінки, не усунув суперечності між матеріалами провадження та показаннями обвинувачених, потерпілих та свідків, не з`ясував в повній мірі всіх обставин вчинення злочину.

Згідно роз`яснень п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» N 5 від 29.06.1990 року, висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути вмотивовано.

З вироку суду першої інстанції вбачається, що по епізоду вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а саме нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, ОСОБА_10 наявні протиріччя та суперечності між показаннями потерпілої, обвинуваченого та матеріалами даного кримінального провадження, які судом належно не оцінені та з обґрунтуванням не спростовані в оскаржуваному вироку. У вироку не вказані переконливі докази на предмет доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні зазначеного кримінального провадження.

Так визнаючи ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, місцевий суд послався на висновок судово-медичної експертизи №892 від 08.09.2017 року та показання потерпілої ОСОБА_10 .

Разом з тим із висновку експертів № 031-105-2020 від 06.11.2020 року та пояснень, наданих в судовому засіданні експертами ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , вбачається, що з експертної точки зору слід вважати діагноз «забій лівого плечового суглобу» необґрунтованим та таким, який не підлягає оцінці за ступенем тяжкості тілесних ушкоджень (відповідно до п.п.4.13.1, 4.13.4 «Правил судового-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень»).

Вказаний висновок експертів № 031-105-2020 від 06.11.2020 року та надані пояснення ставлять під сумнів висновок експерта № 892 від 08.09.2017 року та показання експерта ОСОБА_14 щодо наявності тілесних ушкоджень.

Разом з тим місцевий суд, визнаючи висновок експертів № 031-105-2020 від 06.11.2020 року недопустимим доказом, належним чином свого рішення не обґрунтував з метою беззаперечного доведення чи спростування винуватості особи.

Також суд першої інстанції не надав належної та повної оцінки висновку експертного дослідження відео-звукозапису №15140/15697 від 18.09.2018 року Харківського НДІСЕ, зазначивши лише, що зафіксовані скріншоти відеозаписів, підтверджують конфліктну ситуацію між особами, в ході якої дійсно особа, як встановлено судом ОСОБА_9 , правою рукою наносив удар ОСОБА_10 .

Крім того з матеріалів кримінального провадження слідує, що стороною захисту до матеріалів провадження було додано висновок фахівця з питань судово-медичної експертизи Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи №111 п/п від 17.03.2020 року, в якому зазначено, що тілесне ушкодження, завдане ОСОБА_10 , відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, та що встановлений діагноз «забій лівого плечового суглобу» не підтверджується об`єктивними судово-медичними даними, даними додаткових методів дослідження, конкретними даними об`єктивних оглядів в частині обмеження рухів в плечовому суглобі, у зв`язку з чим по ступеню тяжкості не оцінювався. Разом з тим зазначений доказ залишилися поза увагою суду, оскільки йому взагалі не надана оцінка, хоча сторона захисту ставить під сумнів, як взагалі факт нанесення обвинуваченим тілесних пошкоджень ОСОБА_10 , так і ступінь тяжкості тілесних ушкоджень.

Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості зробити висновки щодо відповідності закону судового рішення в цій частині, оскільки це пов`язано з безпосереднім дослідженням доказів та їх оцінкою судом першої інстанції, чого зроблено не було.

Таким чином висновки суду, викладені в судовому рішенні, не узгоджуються з вимогами п.2 ч.3 ст.374 КПК України щодо наведення доказів на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотивів неврахування окремих доказів.

Крім того згідно обвинувального акту ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному з проникненням в сховище.

Разом з тим у відповідності до постанови Верховного Суду від 17.03.2020 року у справі № 653/3/18, на яку здійснено посилання в новому обвинувальному акті, ознакою незаконного проникнення до володіння особи сховища є незаконне потрапляння сторонніх осіб до салону та багажного відділення автомобіля шляхом подолання різним способом засобів охорони від вільного доступу, у тому числі технічних, здійснене з метою викрадення майна, що там зберігається.

Як вбачається з показань свідків та обвинуваченого двері автомобіля не були замкненими на той момент, коли обвинувачений глушив мотор машини і в ньому перебував інший свідок по справі ОСОБА_15 , а тому висновок суду першої інстанції щодо ідентифікації відповідного автомобіля, як сховища, та тлумачення дій ОСОБА_9 , як проникнення до вказаного сховища, є суперечливим за належної мотивації.

Також на підтвердження того, що у обвинуваченого не було можливості викрасти ключ від автомобіля було проведено слідчий експеримент. Вказаний експеримент було проведено з аналогічним автомобілем Audi А4 2000 року випуску з КП автомат.

В оскаржуваному вироку не наведено достатніх мотивів за яких суд не взяв до уваги такі твердження сторони захисту з наведенням належних обґрунтувань свого рішення.

Слід також зазначити, що місцевим судом також не взято до уваги розбіжності в показаннях свідка ОСОБА_15 та потерпілої ОСОБА_10 щодо місцезнаходження ключів від автомобіля.

Місцевий суд зазначені докази належним чином не перевірив, що призвело до неповного та поверхневого дослідження доказів та відповідного встановлення фактичних обставин провадження.

Таким чином з урахуванням викладеного вище апеляційний суд частково погоджується з доводами сторони захисту про те, що під час розгляду провадження щодо ОСОБА_9 судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки місцевий суд наявні в матеріалах провадження докази належним чином не дослідив, не надав їм належної оцінки у своєму рішенні, не спростував чи не підтвердив їх у відповідному об`ємі, не провів аналіз таких доказів у повному обсязі на предмет належності та допустимості, при тому, що дані фактичні обставини підлягають ретельній перевірці з метою проведення повного та неупередженого судового розгляду.

Поверхневе дослідження доказів в даному кримінальному провадженні позбавило суд першої інстанції ухвалити вмотивоване рішення.

Наведені порушення, відповідно до ст.412 КПК України є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законний і обґрунтований вирок та такими, які згідно з п.п.3, 4 ч.1 ст.409, ст.415 КПК України є підставою для скасування судового рішення з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України. Колегія суддів вважає, що такими загальними засадами кримінального провадження у цьому випадку є верховенство права та законність, дотримання яких не було забезпечено судом під час розгляду кримінального провадження.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.7 КПК України, колегія суддів позбавлена можливості постановити кінцеве рішення у цьому кримінальному провадженні, зважаючи на допущенні істотні порушення судом першої інстанції вимог КПК України, а тому апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а вирок суду щодо ОСОБА_9 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в тому ж суді першої інстанції на підставі ст.ст.412, 415 КПК України, оскільки визначених законом підстав для передання провадження до іншого суду не встановлено.

Під час нового розгляду кримінального провадження необхідно усунути вказані порушення кримінального процесуального закону, перевірити доводи апеляційних скарг захисників, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази, надані сторонами, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх допустимість та достатність, та відповідно до вимог ст.370 КПК України ухвалити законне, обґрунтоване й вмотивоване рішення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.186, ч.2 ст.125 КК України скасувати та призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Головуючий:

Судді: