Справа № 373/1645/23
Номер провадження 1-кп/373/188/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

з участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

його захисника - адвоката ОСОБА_5 ( в режимі ВКЗ)

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000451 по обвинуваченню:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Литвинець Канівського району Черкаської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, солдата, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, механіка-водія ІНФОРМАЦІЯ_4 (в/ч НОМЕР_2 ), зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 89 КК України вважається таким, що не судимий,

- у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, -

встановив:

ОСОБА_6 як військовослужбовець за призовом на військову службу під час мобілізації, перебуваючи на посаді механіка-водія ІНФОРМАЦІЯ_4 військової частини НОМЕР_2 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно в порушення вимог ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 11, 16 та 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України та ст. 1, 2, 3, 6, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з особистих мотивів та з метою тимчасового ухилення від військової служби в умовах воєнного стану, без дозволу відповідних командирів (начальників) та без поважних причин 08.07.2022 о 21.00 год не з`явився вчасно з відрядження на військову службу до військової частини, де проходить службу та до 27 червня 2023 року проводив свій час на власний розсуд, не пов`язуючи з несенням військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення до місця служби, звернення до правоохоронних або інших державних органів військового управління за наявності реальної можливості для цього.

По суті пред`явленого обвинувачення в скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, обвинувачений визнав себе винним повністю і дав покази, що підтверджують фабулу обвинувачення.

Зокрема зазначив, що у період, який вказаний в обвинувальному акті, не повернувся до місця проходження служби із відрядження, а поїхав додому. Згодом переїхав проживати в сусіднє село до своєї співмешканки. До моменту затримання проживав разом з нею, не працевлаштовувався. Пояснити свої дії по ухиленню від служби пояснити не може. Шкодує про вчинене та просить суворо його не карати. Погоджується із позицією прокурора та свого захисника про призначення йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді арешту на гауптвахті строком на шість місяців.

Справа слухалась в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України. Учасники кримінального провадження не оспорюють фактичні обставини справи. Зміст ч. 3 ст. 349 КПК України їм роз`яснено.

Дії обвинуваченого суд кваліфікує в редакції закону, що діяв на момент вчинення злочину 08.07.2022 за ч. 5 ст. 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

Обставинами, які пом`якшують покарання, визнано щире каяття обвинуваченого у вчиненому, яке виразилось у визнанні та усвідомленні негативності скоєного діяння, та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки протягом досудового розслідування він давав детальні та послідовні показання відносно зазначених обставин, які лягли в основу його обвинувачення у справі.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, судом в ході судового розгляду не виявлені.

Вчиненим кримінальним правопорушенням (злочином), передбаченим ч. 5 ст. 407 КК України, майнова шкода не завдана.

Експертизи під час досудового розслідування не проводилися, витрати на залучення експерта відсутні.

Потерпілих у кримінальному провадженні немає.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлявся.

Обираючи міру покарання обвинуваченому суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного, його характеристику і приходить до висновку призначити покарання у виді позбавлення волі на певний строк в межах санкції статті.

Призначаючи покарання суд виходить з такого. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Суд призначає покарання у відповідності із загальними засадами призначення покарання, що визначені в ст. 65 КК України.

Відповідно до приписів ст. 69 КК України (в редакції закону № 2839-ІХ від 13.12.2022) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що призначення судом покарання здійснюється як захід примусу відповідно до норм закону, що діють на час призначення покарання та визначають загальні засади призначення покарання, а кримінальна протиправність та караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Підстав для застосування обвинуваченому ст. 69 КК України суд не вбачає.

Окрім того, звільнення від відбування покарання з випробуванням військовослужбовця за нез`явлення вчасно на службу без поважних причин в умовах воєнного стану, не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за свої дії, а також відмову від захисту Батьківщини.

Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Встановлені ж судом характеризуючі дані про особу обвинуваченого є недостатніми для застосування до нього положень статті 75 КК України.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині. Також ця обставина може бути визнана такою, що пом`якшує покарання лише в тому разі, коли щире каяття було дієвим і включало в себе активні дії. У справі відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений намагався виправити наслідки вчиненого, які конкретні дії для цього він вживав, а тому визнання ним своє винуватості під тиском неспростовних доказів є формальним і таким, що зроблене з метою уникнення справедливого покарання.

Отже, на думку суду призначення покарання обвинуваченому в 5 років позбавлення волі, буде достатнім та необхідним для виправлення і попередження вчинення ним та/або іншими особами нових аналогічних злочинів, а застосування у цьому випадку інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме принципам законності та справедливості покарання та не буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого.

З врахуванням обставин справи суд вбачає за можливе призначити обвинуваченому мінімальне покарання, визначене санкцією ч. 5 ст. 407 КК України.

Керуючись ст. 374, 395, 615 КПК України, суд, -

засудив:

ОСОБА_6 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Міру запобіжного заходу обвинуваченому, до вступу вироку в законну силу, залишити попередньою - утримання під вартою на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Строк відбування покарання за цим вироком рахувати з 27.06.2023 як дня затримання ОСОБА_6 в кримінальному провадженні № 0000451 від 02.08.2022.

Вирок може бути оскарженим в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в порядку, визначеному ч. 6 ст. 376 КПК України.

Суддя ОСОБА_1