Справа №591/1355/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-сс/816/218/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - арешт майна
УХВАЛА

Іменем України

26 вересня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/1355/23 за апеляційною скаргою власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 24.02.2023 щодо накладення арешту на майно,

установила:

У поданій апеляційній скарзі власник майна ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді та повернути йому вилучений в ході огляду автомобіль, оскільки доказів того, що ОСОБА_8 є потерпілою у даному провадженні, не має, матеріали кримінального провадження не містять даних про спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень, його причетності до ДТП, клопотання слідчого розглянуте у його відсутність, без дотримання строків, передбачених ч. 1 ст. 172 КПК.

21.02.2023 до Зарічного районного суду м. Суми з клопотанням про арешт майна, погодженим прокурором Сумської обласної прокуратури, звернувся слідчий 4-го СВ ТУ ДБР у м. Полтаві, яке обгрунтував тим, що 20.02.2023 в ході огляду місця події за фактом ДТП, яка відбулася 20.02.2023 за участі автомобіля «Рено», д. н. з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_9 , внаслідок якого було травмовано ОСОБА_8 , був вилучений т/з «Рено».

20.02.2023 відомості про ДТП внесені до ЄРДР за № 0000058 за ч. 1 ст. 286 КК.

Зважаючи, що т/з може бути використаний як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, відповідає критеріям, встановленим ст. 98 КПК, тому слідчий просив накласти на нього арешт.

Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 24.02.2023 був накладений арешт шляхом заборони його відчуження, розпорядження та користування ним. Своє рішення слідчий суддя суду першої інстанції умотивував тим, що вилучене майно відповідає критерію речового доказу і саме такий спосіб арешту відповідає інтересам кримінального провадження.

Будучи належним чином повідомленим про дату та час судового розгляду власник майна ОСОБА_9 в судове засідання не з`явився, будь-яких клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги він нього не надходило, від прокурора ОСОБА_10 надійшла письмова заява про апеляційний розгляд кримінального провадження у його відсутність, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги у відсутність сторін провадження, оскільки це не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого рішення слідчого судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна, а згідно ч. 2 вказаної статті арешт майна допускається з метою забезпечення, крім іншого: 1) збереження речових доказів.

Положеннями ч. 3 ст. 170 КПК регламентовано, що у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної чи юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним ст. 98 цього Кодексу (матеріальні об`єкти та документи, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та інше).

Відповідно п. 1-2, 5-6 ч. 2 ст. 173 КПК, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, зокрема, повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного та третіх осіб.

Розглянувши клопотання про арешт майна, слідчий суддя дійшов цілком обґрунтованого висновку, що арешт повинен бути накладений на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, що в повній мірі відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, вимогам кримінального процесуального закону та належним чином вмотивовано, оскільки при вирішенні зазначеного вище питання дотримані вимоги ст. 170-173 КПК, з`ясовані і досліджені всі ті обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а саме наявність правової підстави для арешту цього майна, можливість використання арештованого майна як доказу у кримінальному провадженні тощо.

Четвертим слідчим відділом (з дислокацією у м. Суми) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтава здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР 20.02.2023 за № 0000058 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, за фактом ДТП, яка відбулась 20.02.2023 приблизно о 10:18 за участі дільничного офіцера поліції Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_9 , який керуючи т/з «Рено», д. н. з. НОМЕР_1 здійснив ДТП у дворі будинку № 45 по вул. Борова в м. Суми, внаслідок чого було травмовано ОСОБА_8 20.02.2023 в період часу з 10:40 до 12:00 проведений огляд місця події дворової території поруч з буд. АДРЕСА_1 , в ході якого було тимчасово вилучено належний ОСОБА_9 т/з.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про наявність підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту т/з «Рено», д. н. з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , оскільки дійсно на даний час існує необхідність в забезпеченні збереження цього майна як речового доказу. При цьому викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що вказаний т/з не відповідає критеріям речових доказів і не доведено необхідність арешту такого майна, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки встановлені слідчим ДБР фактичні обставини кримінального правопорушення у провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що даний т/з безпосередньо стосується предмета розслідування кримінального провадження, містить на собі невід`ємні сліди (пошкодження), що утворилися під час ДТП, за допомогою яких можливо встановити обставини ДТП, а отже відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК, що згідно ч. 3 ст. 173 цього Кодексу дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

Аналізуючи наведені обставини колегія суддів вважає, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування всупереч доводів апеляційної скарги ОСОБА_9 виправдовують втручання у його права та інтереси з метою забезпечення кримінального провадження.

Також колегія суддів, вирішуючи питання щодо об`єму (кількості), законності і обґрунтованості арешту майна враховує і сталу судову практику ЄСПЛ щодо «відповідності втручання в право володіння майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції», згідно якої підлягають оцінці три головні критерії, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Таким чином, втручання держави у право володіння майном у даному конкретному випадку є законним і обґрунтованим, оскільки таке втручання здійснено на підставі чинного КПК, який є доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм, сумісних з принципами Конвенції.

Втручання у вказаному вище кримінальному провадженні є виправданим, так як воно здійснено з метою задоволення «суспільного інтересу» та за наявності об`єктивної необхідності в цьому у формі публічного, загального інтересу, який включає інтерес держави, громади, а також здійснено з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства, громади), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання, який передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. При цьому, оцінюючи пропорційність, колегія суддів виходить з того, що досягти легітимної мети за допомогою інших заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, ніж арешт майна, неможливо, застосовані слідчим суддею суду першої інстанції обмеження стосовно вказаного в ухвалі майна не є надмірними або ж такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, власника майна не надано та колегією суддів не встановлено.

У сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на зазначене у клопотанні слідчого майно, діяв у спосіб та в межах законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги власника майна з цього приводу є необґрунтованими.

Необхідно зауважити, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, правильності правової кваліфікації дій особи, на майно якої накладено арешт, переваги одних доказів над іншими тощо.

Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення ймовірною, вірогідною та достатньою певною мірою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

Дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, слідчий суддя у висновках, які зробив орган досудового розслідування чогось очевидно необґрунтованого чи недопустимого не встановив. Не виявлено таких обставин і колегією суддів.

Інші доводи, на які посилається в апеляційній скарзі ОСОБА_9 не можуть бути підставою для скасування оскарженої ухвали, та підлягають перевірці під час досудового розслідування.

Таким чином, арешт на майно у даному кримінальному провадженні накладений за наявності для цього правових підстав та відповідає вимогам КПК, а матеріали судового провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим, пропорційним та необхідним.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 і 422 КПК України,

постановила:

Ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 24.02.2023 щодо накладення арешту на майно в кримінальному провадженні № 0000058 від 20.02.2023 за ч. 1 ст. 286 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4