Справа № 944/449/23
Провадження №1-кп/944/737/23
УХВАЛА

09.11.2023 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в місті Яворові клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту прокурору у кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 червня 2022 року за № 0000162, про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 368 Кримінального кодексу України,

в с т а н о в и в:

У провадженні Яворівського районного суду Львівської області перебуває вказане кримінальне провадження.

У підготовчому судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 подав клопотання про повернення обвинувального акту прокурору.

Клопотання мотивовано тим, що численні категоричні твердження обвинувального акта про злочинний умисел ОСОБА_4 без доведення факту скоєння злочину вироком суду є неприпустимим, брутальним порушенням ст. 62 Конституції України та п. 10 ч. 1 ст. 7 і ст. 17 КПК щодо презумпції невинуватості, а також позицій ЄСПЛ із цього приводу, зазначених у рішеннях «Хужин та інші проти Росії», «Шагін проти України» від 10.12.09 р., «Альне де Рібемон проти Франції» від 01.02.95 р., «Бьомер проти Німеччини» від 03.10.02 р., «Ісмаїлов та інші проти Росії» від 24.04.08 р., «Дактарс проти Литви» та ін. У рішенні ЄСПЛ від 23.10.08 р. у справі «Хужин та інші проти Росії» Європейський Суд чітко вказує на важливість дотримання презумпції невинуватості, зазначаючи: «...Суд нагадує, що положення п. 2 ст. 6 Конвенції спрямовано на те, щоб забезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в ст. 17, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який сказано в п. 1 ст. 6 Конвенції. Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буде доведена відповідно до закону. Водночас ця вимога стосується й висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справи, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість обвинуваченої особи та впливають на оцінку фактів справи компетентним судом. Суд чітко дотримується тієї позиції, що презумпція невинуватості порушується в тому разі, коли судове рішення або твердження посадової особи стосовно обвинуваченого відображає думку про те, що вона є винуватою, тоді як її вина не була попередньо доведена відповідно до закону. Навіть за відсутності формальної думки про винуватість осіб достатньо, аби були певні підстави вважати, що суд чи посадова особа ставиться до обвинуваченого як до винуватого у вчиненні злочину. Суд неодноразово наголошував на важливості вибору слів у твердженнях посадових осіб про обвинуваченого». Зазначене також суперечить ст. 9 Конституції, ч. 5 ст. 9 КПК, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.06 р., де сказано, що рішення ЄСПЛ є джерелами права. Наданий обвинувальний акт від 21.01.19 р. з порушенням зазначених вище вимог має бути повернутий прокурору.

В обвинувальному акті викладено лише зміст підозри, а також частину тих фактичних обставин, у вчиненні яких підозрювалась особа, та правову кваліфікацію. Проте в рішенні від 25.07.2000 р., ухваленому у справі «Матоцціа проти Італії», наголошується, що в будь-якому разі відомості, надані обвинуваченому, мають бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У рішенні від 09.10.08 р. у справі «Абрамян проти Росії» зазначено, що положення п.п. «а» п. З ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошено, що «надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може надати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду.

Частиною 1 ст. 290 КПК України передбачено, що визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування. Закінчення цієї процесуальної дії, згідно положень ч. 9 ст. 290 КПК України, полягає в тому, що сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні, а потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження - прокурору факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів. Оскільки вказані процесуальні дії є важливими, тому виконання вимог ст.290 КПК України безумовно мають бути внесені до реєстру матеріалів кримінального провадження. Згідно реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000162, вказане кримінальне провадженні внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 червня 2022 року. В реєстрі відсутні відомості про завершення досудового розслідування, тобто відсутні відомості про відкриття матеріалів кримінального провадження підозрюваній. Частиною 12 ст. 290 КПК України встановлено, що якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази. У рішенні від 9.10.2008 року, прийнятому у справі «Абрамян проти Росії», ЄСПЛ нагадав, що положення пп.«а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду. Вказані недоліки обвинувального акту, його не конкретність, порушують право обвинуваченого, передбачене ст. 42 КПК України, знати у вчиненні якого кримінального правопорушення чи кримінальних правопорушень він обвинувачується, що унеможливлює якісно і в повній мірі здійснити захист, чим істотно порушується право обвинуваченого на захист. У рішенні Європейського суду з прав людини від 26.06.2008, ухваленому у справі «Ващенко проти України», зазначено: «Обвинувачення для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)».

Під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч. 1, 5 ст. 9 КПК України). Обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу (ч. 4 ст. 110 КПК України). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором. Оскільки в контексті примітки до ст. 358 КК України під офіційним документом слід розуміти документ, що містить зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовній діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднання громадян, юридичних осіб, незалежно від форм власності та організаційно-правових форм, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити. Саме підписання й затвердження обвинувального акту прокурором та скріплення його підпису печаткою надає цьому документу статус офіційного і свідчить про належний нагляд за досудовим розслідуванням. Затвердження прокурором обвинувального акту щодо обвинувачених та не скріплення його печаткою є порушенням вимог до реквізитів офіційного документу. Приходячи до такого висновку та враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 344/5091/13-к), де суд звернув увагу на те, що обвинувальний акт є підсумковим процесуальним Документом, яким закінчується досудове розслідування та відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України має містити формулювання обвинувачення в остаточному вигляді. Обвинувальний акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив. Скріплення печаткою підпису прокурора, що затверджує обвинувальний акт, є одним із реквізитів офіційного документу. Саме підписання обвинувального акта прокурором та скріплення його підпису печаткою надає йому статусу офіційного документу і свідчить про належне його затвердження прокурором. Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Обвинувальний акт, затверджений 24 січня 2023 року прокурором другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Львівської обласної прокуратури ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000162, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та який наданий суду містить підпис прокурора, однак такий підпис не скріплений печаткою відповідної прокуратури, тобто обвинувальний акт прокурором належним чином не затверджений, оскільки скріплення печаткою підпису прокурора, що затверджує обвинувальний акт, є одним із реквізитів офіційного документу і саме підписання обвинувального акта прокурором та скріплення його підпису печаткою надає йому статусу офіційного документу.

Крім того в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_4 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , однак його довіритель зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Встановленні під час підготовчого засідання порушення ст. 290 КПК України, що є неприпустимим з огляду на принцип змагальності сторін у кримінальному процесі (ст. 22 КПК України), унеможливлює призначити такий обвинувальний акт до судового розгляду.

Прокурор ОСОБА_3 подав заперечення на клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту. В запереченні вказує, що суд може повернути прокурору обвинувальний акт виключно з підстав його невідповідності вимогам статті 291 КПК України, для чого суд має встановити невідповідність такого обвинувального акту положенням цієї статті. Стороною захисту у клопотанні зазначається необхідність повернення обвинувального акта прокурору у зв`язку із порушенням презумпції невинуватості. Водночас, у самому клопотанні захисником обвинуваченого, окрім посилання на рішення ЄСПЛ, жодним чином не зазначено в чому стороною обвинувачення порушено презумпцію невинуватості, закріплену у ст. 17 КПК України. Приписи ст. 17 КПК України належить враховувати при оцінюванні доказів, а не на стадії підготовчого судового засідання. До того ж, законодавець визначає обвинувачення як твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. На підставі такого законодавчого визначення можна засвідчити, що висунення стороною обвинувачення твердження про вчинення особою кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею закону про кримінальну відповідальність, якщо воно пред`явлене у порядку, встановленому КПК України, а саме викладене в обвинувальному акті, не може бути витлумачене як порушення принципу, закріпленого у ст. 17 КПК України. Окрім цього, у п. 2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.10.2012 № 223-1430/0/4-12 зазначено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта прокурору, якщо він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України: зокрема, якщо ці документи містять положення, що суперечать одне одному; у документах наведено недопустиму натуралізацію опису злочину; вони не підписані слідчим (крім випадків, коли прокурор склав їх самостійно) чи не затвердженні прокурором; до них не долучено передбачені законом додатки. Про жодну із вказаних підстав у клопотанні адвоката ОСОБА_6 не вказано. Також, адвокатом ОСОБА_5 у клопотанні формально зазначається про повернення обвинувального акта прокурору у зв`язку із неконкретизованим формулюванням обвинувачення, що є порушенням права на захист, хоча в чому полягає така неконкретизованість захисником не зазначено. Поряд з цим, щодо покликання в клопотанні сторони захисту на недоліки при формулюванні обвинувачення зазначаю, що положеннями ст. 91 КПК України визначено обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення). Водночас, відповідно до п. 7 Постанови Верховного суду України від 24.11.2016 зазначено, що суду належить встановити, чи має недотримання вимог кримінального процесуального закону наслідок у вигляді істотного впливу на права учасників кримінального провадження щодо забезпечення права на справедливий суд. Зі змісту обвинувального акта вбачається, що в ньому викладено обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, так як вони були встановлені органом досудового розслідування і прокурором, наведені в обвинувальному акті фактичні дані у своїй сукупності дають уявлення стосовно елементів складу кримінального правопорушення, що у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою. Приймаючи рішення за результатами підготовчого судового засідання, суд першої інстанції має виходити також із положень ст.ст. 22, 26 КПК України щодо змагальності та диспозитивності кримінального провадження та положень ст. 337 КПК України, яка визначає межі судового розгляду, який проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, згідно з ст. 92 КПК України під час судового розгляду покладається на прокурора. У разі, коли в ході судового розгляду будуть встановлені нові фактичні обставини кримінального провадження або не знайдуть підтвердження фактичні обставини, які прокурор вважав доведеними, або взагалі суд прийде до висновку про відсутність складу, події злочину, або про недоведеність винуватості обвинувачених, то КПК України передбачає процесуальні рішення, які має прийняти суд у таких випадках. З метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду будуть встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа. Суд не має процесуальних повноважень давати вказівку прокурору про те, яким чином він має сформулювати обвинувачення та викладати фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими. Позбавлений суд і процесуальної можливості під час підготовчого судового засідання робити висновки щодо достатності чи недостатності викладення обставин на підтвердження вчинення інкримінованих злочинів для доведеності винуватості особи на стадії досудового розслідування, оскільки окреслене питання не є предметом підготовчого судового засідання, на вказаній стадій кримінального провадження суд компетентний вирішувати питання, які імперативно визначені ст. 314 КПК України. Оскільки таке повернення є правом, а не обов`язком суду, то для повернення обвинувального акту не може бути підставою будь-яка формальна його невідповідність вимогам КПК України, а лише та, яка перешкоджає призначенню судового розгляду, і в кожному конкретному випадку суд має перевірити наявність реальних перешкод для призначення судового розгляду. Тобто, питання про відповідність викладення матеріалу в обвинувальному акті фактичним обставинам справи, про узгодженість викладених фактичних обставин справи з формулюванням обвинувачення та з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, не може бути предметом розгляду під час підготовчого судового провадження, оскільки на цій стадії судового провадження суд позбавлений можливості дослідити докази, що стосуються прийнятих процесуальних рішень слідчими та прокурором, які можуть бути досліджені лише під час судового розгляду. Крім того, за частиною 6 статті 368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тому необхідно врахувати висновок у постанові Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду від 03.07.2019 в справі № 273/1053/17, за яким кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг, у тому числі й у сторону збільшення, повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого тощо, оскільки визначення обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акта до суду належить виключно до повноважень прокурора. У змісті чи формі обвинувального акта таких недоліків, які унеможливлювали б прийняття законного та обґрунтованого судового рішення за наслідками його розгляду немає. Окрім цього, доводи сторони захисту щодо недоліків реєстру матеріалів досудового розслідування як підстави для повернення обвинувального акту в частині відсутності в ньому відомостей про завершення досудового розслідування, відкриття матеріалів досудового розслідування не можуть бути визнанні обґрунтованими оскільки реєстр матеріалів досудового розслідування, надсилається до суду в якості додатку до обвинувального акта. А в відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підставою для повернення обвинувального акта прокурору є невідповідність вимогам КПК України саме обвинувального акта, а не інших документів, що додаються до нього. За таких обставин вказані доводи сторони захисту не можуть бути підставою для повернення обвинувального акта прокурору. Крім того твердження сторони захисту про незатвердження прокурором обвинувального акта та не скріплення його печаткою не відповідає дійсності, оскільки в обвинувальному акті, надісланому до суду, наявні підпис слідчого, підпис прокурора, який скріплений печаткою Львівської обласної прокуратури. З приводу доводів сторони захисту щодо невірного зазначення анкетних даних (вулиці проживання) обвинуваченого ОСОБА_4 (в обвинувальному акті зазначено АДРЕСА_3, замість АДРЕСА_4) слід зауважити, що вказана неточність є можливо виключно технічною опискою, оскільки у всіх документах матеріалів кримінального місце провадження обвинуваченого ОСОБА_4 зазначається саме АДРЕСА_2 . Водночас, у протоколі допиту підозрюваного ОСОБА_4 від 03 серпня 2022 у анкетних даних останнього зазначено саме: «місце проживання/реєстрації АДРЕСА_1 ». Поряд з цим, відповідно до п. 7 Постанови Верховного суду України від 24.11.2016 зазначено, вказана описка щодо невірного зазначення вулиці проживання обвинуваченого ОСОБА_4 не є порушенням вимог кримінального процесуального закону і як наслідок істотний вплив на право учасників кримінального провадження щодо забезпечення права на справедливий суд. Вважає клопотання адвоката ОСОБА_5 про повернення обвинувального акта прокурору, у зв`язку із порушенням презумпції невинуватості, неконкретизованим формулюванням обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_4 , невідповідністю обвинувального акта та реєстру нормам КПК України, безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 підтримав клопотання з наведених в ньому підстав, просив його задовольнити.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 клопотання свого захисника підтримав та просив його задовольнити.

В судовому засіданні прокурор заперечив проти задоволення клопотання. Зазначив, що обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 Кримінального процесуального кодексу України. Зокрема, в обвинувальному акті чітко і однозначно сформульовано обвинувачення. Також суд в підготовчому судовому засіданні не вправі встановлювати наявність чи відсутність обставин об`єктивної сторони складу злочину. Отже, на переконання прокурора, підстав для повернення обвинувального акту немає.

Заслухавши пояснення захисника, обвинуваченого, прокурора, дослідивши подане клопотання, обвинувальний акт та додані до нього матеріали, а також матеріали справи, суд дійшов висновку, що клопотання про повернення обвинувального акта не підлягає задоволенню, зважаючи на таке.

Як описано вище, у клопотанні захисник ОСОБА_5 зазначає, що обвинувальний акт необхідно повернути, у зв`язку з порушенням презумпції невинуватості, таккий не відповідає положенням ст. 291 Кримінального процесуального кодексу України, оскільки не містить належним чином сформульованого обвинувачення, саме обвинувачення суперечить фактичним обставинам. Крім того обвинувальний акт не скріплений печаткою прокурора, реєстр матеріалів досудового розслідування не містить відомостей про відкриття матеріалів кримінального провадження, адреса місця реєстрації та проживання обвинуваченого вказана невірно.

Вичерпний перелік обов`язкових вимог до змісту та форми обвинувального акта, а також перелік додатків до нього визначено ст. 291 Кримінального процесуального кодексу України.

Так, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 Кримінального процесуального кодексу України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); 3) формулювання обвинувачення.

При цьому, в кримінальному процесі під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 42 Кримінального процесуального кодексу України обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу, а обвинувальний акт, згідно із пунктом 3 частини другої статті 283 Кримінального процесуального кодексу України, є однією із форм закінчення досудового розслідування.

Тобто обвинувальний акт - це підсумковий процесуальний документ, яким визнається достатність доказів, зібраних під час досудового розслідування, засвідчується його завершення й надання доступу до матеріалів стороні захисту. Далі обвинувальний акт затверджується прокурором й одночасно з його переданням до суду вручається учасникам кримінального провадження під розписку (стаття 293 Кримінального процесуального кодексу України). Для суду цей процесуальний документ є правовою підставою для призначення підготовчого судового засідання, судового розгляду, визначення його меж. Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення і лише в його межах (частина перша статті 337 Кримінального процесуального кодексу України).

Власне, висунення публічного обвинувачення здійснюється в умовах змагальності у судовому розгляді, коли прокурор оголошує короткий виклад або повний текст обвинувального акта (частина друга статті 347 Кримінального процесуального кодексу України), а суд роз`яснює суть обвинувачення і з`ясовує у обвинуваченого, чи зрозуміле воно йому (частина перша статті 348 Кримінального процесуального кодексу України).

При цьому суд звертає увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

Суд вважає, що в обвинувальному акті наведені всі фактичні дані, що в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Отже, як вбачається з обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, вони містять всі необхідні відомості та реквізити.

Суд вважає необґрунтованими та відхиляє доводи клопотання про те, що обвинувальний акт не відповідає положенням ст. 291 Кримінального процесуального кодексу України, так як не містить належним чином сформульованого обвинувачення, оскільки конкретність та доведеність обвинувачення досліджуються під час судового розгляду та оцінюються судом в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення та не можуть бути предметом дослідження під час підготовчого провадження. Отже, доводи на які посилається сторона захисту щодо повернення обвинувального акту можуть бути предметом дослідження тільки при судовому розгляді.

Також, суд звертає увагу на те, що згідно з нормами Кримінального процесуального кодексу України суд не уповноважений на стадії підготовчого судового засідання давати оцінку правильності викладених фактичних обставин, оскільки позбавлений можливості дійти до такого висновку об`єктивно без дослідження доказів кримінального провадження.

Крім цього суд зазначає, що посилаючись у клопотанні про повернення обвинувального акту прокурору на порушення презумпції невинуватості захисником обвинуваченого, жодним чином не зазначено в чому саме порушено презумпцію невинуватості.

Твердження сторони захисту про незатвердження прокурором обвинувального акта та не скріплення його печаткою не відповідає дійсності, оскільки в обвинувальному акті, надісланому до суду, наявні підпис слідчого, підпис прокурора, який скріплений печаткою Львівської обласної прокуратури.

Водночас суд зазначає, що неправильне зазначення в обвинувальному акті місця проживання обвинуваченого є технічною опискою, яка не може бути підставою для повернення обвинувального акту.

Також, доводи сторони захисту щодо недоліків реєстру матеріалів досудового розслідування як підстави для повернення обвинувального акту в частині відсутності в ньому відомостей про завершення досудового розслідування, відкриття матеріалів досудового розслідування не можуть бути визнанні обґрунтованими оскільки, реєстр матеріалів досудового розслідування, надсилається до суду в якості додатку до обвинувального акта та не є складовою частиною обвинувального акта, а є окремим документом, що додається до обвинувального акта.

Зважаючи на викладене вище, суд дійшов висновку, що клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, не підлягає задоволенню, оскільки, як зазначено вище, обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 Кримінального процесуального кодексу України, відповідно, підстави для його повернення відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 291, 314, 376 Кримінального процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту прокурору у кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 червня 2022 року за № 0000162, про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 368 Кримінального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1