Справа№ 938/863/23
Судове провадження № 1-кп/938/25/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2024 року селище Верховина

Верховинський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.08.2023 за №0000088, про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Бистрець Верховинського району Івано-Франківської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, утриманців немає, депутатом не обирався, згідно ст.89 КК України раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_4

потерпілої ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_3

в с т а н о в и в :

обвинувачений ОСОБА_3 умисно завдав потерпілій ОСОБА_5 , ударів, які завдали їй фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень. Кримінальне правопорушення вчинено за наступних обставин.

Обвинувачений ОСОБА_3 , 26.08.2023 близько 15год 30хв. перебуваючи у житловому будинку за місцем свого проживання, розміщеному в селі Ільці, присілок Грабовець, Верховинського району Івано-Франківської області, на ґрунті триваючих неприязних відносин та побутових сімейних проблем, вступив із своєю співмешканкою ОСОБА_5 в словесний конфлікт, під час якого виражаючи свою зверхність, з метою завдання фізичного болю, умисно наніс декількох ударів кулаками рук в різні ділянки тіла потерпілої ОСОБА_5 , в результаті чого завдав їй фізичного болю, без спричинення тілесних ушкоджень

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_3 , спричинив умисне завдання ударів, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.126 КК України.

Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта згідно з вимогами ст. 337 КПК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст.126 КК України визнав повністю та пояснив, що вчинив кримінальне правопорушення за вказаних в обвинувальному акті обставин, погодився зі всіма доказами по справі, що були зібрані в процесі досудового слідства і підтверджують його винність у вчиненні інкримінованого правопорушення, відмовившись від їх дослідження в ході судового розгляду.

Суду показав, що із потерпілою ОСОБА_5 вони проживають разом тривалий час, як одна сім`я, мають спільну повнолітню дочку. В серпні 2023 року, точної дати він не пам`ятає, однак це було напередодні свята «Покрови» та могло бути 26.08.2023, в нього виник конфлікт із ОСОБА_5 під час якого він наніс їй два удати долонею руки чи кулаком, точно не пам`ятає в область потилиці, після чого потерпіла викликала поліцію.

Зазначив, що вину визнає повністю, у вчиненому щиро розкаюється, розуміє, що вчинив неправильно та про вчинене шкодує, просить суворо не карати.

Прокурор просив визнати обвинуваченого винуватим у вчиненні інкримінованого діяння, призначити йому покарання у виді штрафу.

Потерпіла ОСОБА_5 просила не карати обвинуваченого суворо.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що прокурор та потерпіла, також не оспорюють фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч.3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих матеріалів.

Зазначене повністю узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч.1 ст.126 КК України, оскільки він умисно завдав потерпілій ОСОБА_5 , ударів, які завдали їй фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості кримінального правопорушення.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду.

Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України діє принцип верховенства права. Статтею 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди при розгляд справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Так, суд враховує, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення є кримінальним проступком, ОСОБА_3 раніше не судимий, офіційно не працює однак зайнятий на тимчасових підробітках, не одружений, утриманців немає, є особою пенсійного віку, за зареєстрованим місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах не перебуває.

Обставинами, що пом`якшують покарання відповідно до ст.66 КК України є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставинами, що обтяжують покарання відповідно до ст.67 КК України, є вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

З огляду на зазначене, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, а саме вчинення кримінального проступку вперше, характеристику за зареєстрованим місцем проживання, обставини які пом`якшують та обставини які обтяжують покарання, позицію потерпілої, яка просила суд не карати обвинуваченого суворо, приходить до висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання у межах санкції ч.1 ст.126 КК України, а саме у виді штрафу, оскільки це, на переконання суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Підстав для застосування ст.69 КК України, суд не вбачає.

Запобіжний захід ОСОБА_3 на момент ухвалення вироку не обраний і підстав для його обрання суд, не вбачає.

Процесуальні витрати відсутні.

Цивільний позов не заявлено.

Питання про речові докази вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.368-371, 373-376, 381-382 КПК України, суд,

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України.

Призначити покарання ОСОБА_3 за ч.1 ст.126 КК України у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень 00 копійок ( вісімсот п`ятдесят гривень нуль копійок).

Після вступу вироку в законну силу речові докази по справі:

- медичну картку стаціонарного хворого №7359 (23) та рентгенологічні знімки №5456, №5457 від 27.08.2023 - повернути потерпілій ОСОБА_5 .

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

З інших підстав вирок може бути оскаржений до Івано-Франківського апеляційного суду через Верховинський районний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1