ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

представника потерпілих ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 травня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Луцька Волинської області, громадянина України, українця, непрацюючого, із середньою освітою, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого в порядку ст.89 КК України,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України за недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Цивільні позови ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , - залишено без розгляду.

Речові докази: транспортний засіб марки «Мерседес Спринтер», номерний знак НОМЕР_1 - залишено за належністю законному володільцю ОСОБА_13 ; транспортний засіб марки «Рено Мастер», номерний знак НОМЕР_2 - залишено за належністю законному володільцю ОСОБА_10 .

Органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачувався у тому, що він 05 липня 2017 року близько 17 год. 30 хв., всупереч вимогам Правил дорожнього руху України, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, керуючи технічно справним автомобілем марки «Рено Мастер», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись неподалік будинку №11б, що по вул.Володимирській в с.Великий Омеляник Луцького району Волинської області в напрямку вул.Львівської в м.Луцьку, був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не урахував дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не дотримався безпечної дистанції, у момент виникнення небезпеки для руху, а саме гальмування автомобіля марки «Мерседес Спринтер», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_13 , що рухався у попутному напрямку, і якого водій об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, з моменту початку гальмування автомобілем марки «Мерседес Спринтер», реєстраційний номер НОМЕР_1 , де здійснив зіткнення з даним транспортним засобом.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «Рено Мастер», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_14 , 1962 року народження, згідно висновку судово-медичного експерта №277 від 14.07.2017, отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої хребетно спинно-мозкової травми, що супроводжувалась зміщенням (вивихом) тіл двох хребців С3-С4 до заду від стандартного положення із пошкодженням спинного мозку, які спричинили смерть останнього. За ступенем тяжкості, стосовно живої особи, виявлені тілесні ушкодження, отримані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_10 вимог п.п.2.3(б), 12.1., 12.3., 13.1. Правил дорожнього руху, а саме: п.2.3. для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим транспортним засобом у дорозі; п.12.1. під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; п.12.3. у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; п.13.1. водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Вказані дії ОСОБА_10 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України.

Суд першої інстанції в ході судового розгляду, за наслідками дослідження обставин кримінального провадження, прийшов до висновку, що пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення за ч.2 ст.286 КК України не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки стороною обвинувачення не доведено його винуватості поза розумним сумнівом, а можливість здобуття інших доказів вичерпана і не пропонується стороною обвинувачення, у зв`язку з чим виправдав його на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України.

У поданій апеляційній скарзі прокурор вважає вирок про виправдання ОСОБА_10 незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що судом зроблено висновки, які не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки суд неповною мірою дослідив і відповідно не врахував та надав неповну оцінку наявним доказам сторони обвинувачення, які підтверджували винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а саме: протоколу огляду місця події від 05.07.2017; висновку експерта №277 від 14.07.2017; показанням потерпілих; показанням свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та експерта ОСОБА_19 . Так, потерпілі показали, що коли зустрічались з обвинуваченим, то останній розповідав про обставини ДТП, показував вм`ятину на бампері автомобіля як слід від фаркопу, де сидів загиблий, як він вдарився та де лежав. Судом при ухваленні вироку було взято показання обвинуваченого, свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 про те, що зіткнення транспортних засобів не було, однак їх покази повністю суперечать наданим стороною обвинувачення доказам: протоколу огляду місця події від 05.07.2017; висновку експерта №277 від 14.07.2017; показанням потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , показанням свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_22 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та експерта ОСОБА_19 . Свідок ОСОБА_15 , який проводив огляд місця події як слідчий показав, що зіткнення відбулось між заднім фаркопом та переднім бампером автомобілів, на одному з яких є наявні пошкодження. Такі показання цього свідка підтверджуються протоколом огляду місця події від 05.07.2017 з доданою до нього фототаблицею. Крім того, свідок ОСОБА_17 , який був залучений в якості понятого при огляду місця події бачив пошкодження на одному з транспортних засобів на передньому бампері.

Крім того, судом не взято до уваги, що винуватість обвинуваченого доводиться й іншими доказами, які наявні в матеріалах кримінального провадження.

Також поза увагою залишився висновок медичної експертизи та надані експертом в судовому засіданні покази, які підтверджують факт ДТП та отримання під час цієї події потерпілим ОСОБА_14 тілесних ушкоджень, що спричинили смерть.

Місцевий суд за відсутності посилання на будь-які докази зазначив, що порушень ПДР України ОСОБА_10 не допустив, оскільки застосував екстрене гальмування, однак вказані обставини спростовуються показаннями свідків, потерпілих та протоколом огляду місця події.

Зазначає також про те, що із обсягу та характеру фактичних обставин справи вбачається те, що ОСОБА_10 під час керування технічно справним автомобілем, рухаючись та побачивши на дорозі інший транспортний засіб, який різко загальмував, хоча і виконав вимоги п.12.3 ПДР України, однак при цьому порушуючи п.13.1 ПДР України, не дотримався безпечної дистанції. Отже, причиною настання суспільно-небезпечного наслідку у виді смерті є недотримання безпечної дистанції ОСОБА_10 у конкретній дорожній ситуації, і між діянням останнього та наслідками є причинний зв`язок.

Вважає, що місцевий суд допустив істотні порушення вимог КПК України при дослідженні доказів, а тому вони підлягають повторному дослідженню в суді апеляційної інстанції згідно із положеннями ч.3 ст.404 КПК України.

Прокурор переконаний, що в даному кримінальному провадженні винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, повністю доводиться доказами, які містяться у матеріалах кримінального провадження.

Посилаючись на вищенаведене, прокурор просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий, яким ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк.

Також прокурор просить у відповідності до положень ч.3 ст.404 КПК України повторно дослідити письмові докази та допитати обвинуваченого, потерпілих, свідків та експерта.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_8 подав письмові заперечення на апеляційну скаргу в яких апеляційні доводи прокурора вважає безпідставними, а оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим. У зв`язку з цим, просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_10 , - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримав подану апеляцію у повному обсязі, обвинуваченого та його захисника, які її заперечили та просили залишити без задоволення, позицію представника потерпілих, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Частиною 1 ст.404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.2 КПК України).

За положеннями ст.370 КПК України як обвинувальний, так і виправдувальний вирок повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 17 КПК України встановлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно правового змісту норм ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, і саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Відповідно до положень ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора і, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20.10.2011 в справі №1-31/2011, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень викладених у п.п.17, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. При постановленні вироку суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Положення ст.ст.370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Пунктом 3 ч.1 ст.373 КПК України передбачено, що виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_10 , відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечив принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

При цьому, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі» Бочаров проти України від 17.03.2011 (остаточне 17.06.2011) в п.45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 у справі» Ірландія проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, тобто у вчиненні необережних дій, котрі виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Диспозиція ст.286 КК України передбачає відповідальність за порушення Правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, внаслідок чого особі заподіяно середньої або тяжкі тілесні ушкодження, або смерть потерпілого. Тобто сформульована у зазначеній нормі кримінального закону України диспозиція є бланкетною, оскільки відсилає до іншого нормативного акту, і у даному випадку до Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМ України №1306 від 10.10.2001, з послідуючими змінами та доповненнями. Тому суду необхідно з`ясовувати, у чому саме полягали порушення ПДР з боку ОСОБА_10 та чи є причинний зв`язок між цими порушеннями і передбаченими законом про кримінальну відповідальність суспільно-небезпечними наслідками.

На це також звернуто увагу в постанові Пленуму Верховний Суд України «Про практику застосування судами законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні порушення на транспорті» №14 від 23.12.2005, де зазначено, що при розгляді справ про злочини, відповідальність за які встановлено ст.ст.286-288, 415 КК України слід мати на увазі, що диспозиції сформульованих у них норм - бланкетні. У зв`язку з цим, суди повинні ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у перелічених статтях порушення; норми яких правил, інструкцій, інших нормативних актів не додержано, чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно-небезпечними наслідками. Таким чином, причинний зв`язок між діянням і наслідками, що настали є обов`язковим.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, стороною обвинувачення обґрунтовувалась показаннями потерпілих, свідків та письмовими доказами, які досліджувались судом безпосередньо в судовому засіданні.

Вивченням матеріалів кримінального провадження, колегією суддів встановлено, що за результатами судового розгляду, суд першої інстанції правильно встановив, що винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України не доведена та в його діях відсутній склад даного кримінального правопорушення, а також причинний зв`язок між діями ОСОБА_10 у вигляді порушення ПДР України та наслідками - спричинення потерпілому ОСОБА_14 тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення, що спричинили смерть.

Цей висновок суду ґрунтується на належних, допустимих, достовірних, а в сукупності достатніх доказах, досліджених під час судового розгляду.

Так, обвинувачений ОСОБА_10 своєї вини у пред`явленому йому обвинуваченні не визнав та показав суду, що 05 липня 2017 року ОСОБА_14 мав приїхати до нього на дачу щоб допомогти по господарству, однак коли він з`явився, то перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння. Оскільки через такий стан ОСОБА_14 нічого допомагати не міг, то попросив відвезти його додому в с.Рокині, на що він відмовився, але запропонував підвезти його на зупинку до спиртозаводу в м.Луцьк. Він посадив ОСОБА_14 в автомобіль на задній ряд сидінь та пристебнув ременем безпеки. Коли вони їхали по дорозі, то перед в`їздом у м.Луцьк попереду нього різко зупинився бус марки «Мерседес-Спрінтер», на що від зреагував і був змушений різко зупинитись аби уникнути зіткнення. Додав, що попереду автомобіля «Мерседес-Спрінтер» рухався автомобіль через який водій різко загальмував. Після цього, із автомобіля, який зупинився спереду, вийшла жінка і водій, з якими він деякий час спілкувався. Коли він повернувся до свого автомобіля, то через дзеркало заднього виду побачив, що немає пасажира ОСОБА_14 . Тоді він вийшов з автомобіля, відкрив двері і побачив, що ОСОБА_14 лежить на підлозі, в якого із носа йшла кров. Після цього він попросив водія автомобіля «Мерседес-Спрінтер» залишитись аби допомогти, дати аптечку та викликати швидку медичну допомогу. Коли прибули працівники швидкої медичної допомоги, то забрали ОСОБА_14 в лікарню. Пізніше приїхали працівники поліції, яким він розповів про ситуацію, яка виникла. Також з ними він їздив в наркодиспансер, де проходив огляд на стан сп`яніння. Окрім того показав, що пошкодження на бампері його автомобіля були ще до цієї події. Будь-якого зіткнення з транспортним засобом марки «Мерседес-Спрінтер», який рухався у нього попереду, не було. Правил дорожнього руху він не порушував, наявність факту зіткнення транспортних засобів категорично заперечив, оскільки мало місце лише різке гальмування аби уникнути ДТП з автомобілем, який рухався у нього попереду і різко зупинився.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав показання ОСОБА_10 правдивими і достовірними, оскільки вони є послідовними, об`єктивно підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні доказами та не спростовані наданими стороною обвинувачення доказами.

Зокрема, показання обвинуваченого ОСОБА_10 підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_23 , а також висновок експертизи №277 від 14.07.2017, який в судовому засіданні підтверджений експертом, що проводив таку експертизу.

Так, свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції показав, що 05 липня 2017 року він керував автомобілем марки «Мерседес Спринтер» та рухався з с.Забороль в напрямку м.Луцька. Біля АЗС «WOG» перед ним різко зупинився автомобіль на іноземній реєстрації, у зв`язку з чим він різко загальмував. Внаслідок цього у нього перестав працювати двигун, він вийшов аби запитати, що відбулося, проте цей водій, що перебував спереду, поїхав далі. Коли він сів у свій автомобіль, то побачив, що до нього підходить обвинувачений ОСОБА_10 , який їхав та зупинився позаду, і останній поцікавився про те, що сталось. Після того, ОСОБА_10 повідомив, що у нього в автомобілі знаходиться пасажир та попросив аптечку. Коли він підійшов до автомобіля ОСОБА_10 , то побачив, що в ній лежав потерпілий, в якого з носа йшла кров. Коли прибули працівники швидкої допомоги та працівники поліції, то його доставляли в наркодиспансер на освідування. Окрім того, він категорично заперечив, що відбулося зіткнення транспортного засобу «Рено Мастер» під керуванням ОСОБА_10 з його транспортним засобом «Мерседес Спринтер». Разом з тим ствердив, що в його автомобіль удару не було і жодних пошкоджень немає, а лише в бусі внаслідок різкого гальмування попадали ящики. Крім того показав і про те, що оскільки зіткнення транспортних засобів не було, то вони з`їхали на узбіччя дороги, а не залишились чекати поліцію на проїзній частині дороги.

Свідок ОСОБА_23 суду показала, що 05 липня 2017 року вона разом із своїм чоловіком ОСОБА_13 їхали власним автомобілем марки «Мерседес Спринтер» з с.Забороль в напрямку м.Луцька. Коли рухались по вул.Володимирській, то перед ними різко зупинився автомобіль на іноземній реєстрації, внаслідок чого ОСОБА_13 різко загальмував, а цей автомобіль поїхав далі. Вони вже хотіли продовжити рух, але до них підійшов водій автомобіля, що їхав позаду та попросив зачекати і викликати швидку допомогу для його пасажира. Також показала, що після різкого гальмування впали коробки, які знаходились у їх транспортному засобі - бусі. Категорично ствердила, що зіткнення транспортних засобів не було, удару вона не відчула, жодних видимих пошкоджень на автомобілі, яким вони рухались не було, уламків не бачила, транспортні засоби знаходились на незначній відстані один від одного.

З висновку судово-медичної експертизи №277 від 14.07.2017, який досліджено місцевим судом, вбачається, що причиною смерті ОСОБА_14 є закрита хребетно спинно-мозкова травма, що супроводжувалась зміщенням (вивихом) тіл двох хребців С3-С4 до ззаду від стандартного положення із пошкодженням спинного мозку. Виявлені у ОСОБА_14 тілесні ушкодження могли утворитись за обставин дорожньо-транспортної пригоди. Механізм утворення зміщення хребців хлистоподібне, різке згинання шийного відділу хребта, що має місце при різкому зупиненні авто чи при ударі об перешкоду. Тілесні ушкодження у вигляді закритої хребетно спинно-мозкової травми, які супроводжувались зміщенням (вивих) тіл двох хребців С3-С4 до ззаду від стандартного положення із пошкодженням спинного мозку належать до тяжких, як небезпечних для життя в момент спричинення, і в даному конкретному випадку викликали смерть потерпілого.

При цьому, допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_19 підтвердив свій висновок № 277 від 14.07.2017. Також він повідомив, що причиною смерті ОСОБА_14 є вказані у висновку тілесні ушкодження, та водночас не заперечив, що вони могли утворитися за обставин ТДП, які викладені в постанові слідчого. При цьому зазначив, що вихідні дані для проведення експертизи він використовував з постанови слідчого про проведення експертизи, в якій були вказані обставини кримінального провадження, від яких він відштовхувався. Тобто він підтвердив, що виявлені тілесні ушкодження могли утворитись внаслідок обставин, що були вказані в постанові, оскільки ці ушкодження характерні для ДТП. Водночас вказав про те, що такі ушкодження, тобто ушкодження у вигляді хлистоподібного зміщення хребців, могли виникнути не тільки в результаті ДТП, оскільки їх виникнення характерне для різкого згинання шийного відділу хребта, що також могло відбутися при різкому зупиненні автомобіля.

Потерпілий ОСОБА_11 суду першої інстанції показав, що близько 19:00 год. 05 липня 2017 року до нього зателефонував ОСОБА_10 та повідомив про те, що він потрапив у ДТП разом з його батьком ОСОБА_14 , який отримав тілесні ушкодження та знаходиться в лікарні у важкому стані. Після того, десь через 30 хв. до нього зателефонувала медсестра, яка повідомила про те, що його батько в тяжкому стані знаходиться у відділенні реанімації в Луцькій міській лікарні №2. Поки батько перебував у лікарні, то ОСОБА_10 не зв`язувався з ним, коштів не давав, а всі ліки він купував за власні гроші. Також показав, що після смерті батька, ОСОБА_10 показував йому пошкодження вм`ятину на бампері, розповідав про обставини ДТП, як вона трапилась, про автомобіль на іноземній реєстрації, що він зіткнувся з автомобілем (бус), що рухався попереду та загальмував, а також як вони з іншим водієм оглядали транспортні засоби, після чого він згадав, що в нього в автомобілі є пасажир і пішов до нього. Окрім того вказав, що обвинувачений показував де сидів ОСОБА_14 , та повідомляв, що на той момент одного ряду сидінь не було, а перед батьком лежав диск від колеса, куди він вдарився. Ствердив, що ОСОБА_10 під час зустрічей вибачався та повідомляв, що було зіткнення транспортних засобів, тобто що відбулася ДТП.

Потерпіла ОСОБА_12 суду показала, що приблизно в 19-20 год. 05 липня 2017 року вона зателефонувала до чоловіка, однак трубку телефону взяла медсестра, яка повідомила, що ОСОБА_14 потравив в ДТП та знаходиться у реанімації. Повідомила, що про обставини, які стались того дня, а саме, що її чоловік ОСОБА_14 їхав в автомобілі з ОСОБА_10 не пристебнутий на задньому сидінні і в результаті зіткнення її чоловік перелетів та отримав ушкодження, їй стало відомо зі слів свого сина. Також показала, що вона разом з сином і братом одного разу зустрічались біля Волинського обласного драматичного театру ім.Лесі Українки з ОСОБА_10 , і в ході їх розмови обвинувачений розповів їй про те, що його автомобіль зіткнувся з іншим автомобілем, який їхав попереду, та показував ушкодження на автомобілі вм`ятину на бампері.

Свідок ОСОБА_15 надав суду покази про те, що він з 2017 року працює на посаді слідчого. До чергової частини відділку поліції надійшло повідомлення про ДТП за участю двох транспортних засобів на вул.Володимирській в м.Луцьку. Прибувши на місце ДТП він побачив два транспортні засоби - буси, які вже стояли на узбіччі по правій стороні дороги. Ним було зафіксовано дану ДТП, про що складено відповідну схему та протокол огляду місця події, де він зафіксував обстановку і наявні ушкодження на автомобілі. Також були допитані учасники. Підтвердив, що автомобіль марки «Мерседес Спринтер», що був попереду, не мав ушкоджень, ззаду цього автомобіля був наявний фаркоп, а автомобіль марки «Рено Мастер», що був позаду, - мав пошкодження на передньому бампері, що відображено у протоколі огляду місця події. Зі слів учасників пригоди він дізнався про те, що сталась ДТП за участю вищевказаних автомобілів. На момент коли він приїхав на місце події потерпілого ОСОБА_14 вже забрала швидка допомога до лікарні. У подальшому транспортні засоби на штраф майданчик не поміщались, а під розписку були повернуті власникам. Крім цього, показав, що після смерті ОСОБА_14 кримінальне провадження для здійснення досудового розслідування було передано до спеціалізованого відділу СУ ГУНП у Волинській області. При цьому ствердив, що не пам`ятає чи були на місці події будь-які уламки, а також чи виявлені пошкодження на автомобілі «Рено Мастер» мали ознаки того, що вони утворились саме внаслідок зіткнення з автомобілем марки «Мерседес Спринтер», а не раніше.

Свідок ОСОБА_22 суду показав, що він працював на посаді слідчого СУ ГУНП у Волинській області та здійснював досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні, що надійшло з Луцького ВП ГУНП у Волинській області, яке в подальшому з обвинувальним актом було скеровано до суду. Особисто транспортних засобів він не бачив, при здійсненні досудового розслідування посилався на документи, які були зібрані під час огляду місця події та експертизи, а ушкодження транспортних засобів були зафіксовані та описані слідчим ОСОБА_15 .

Свідок ОСОБА_18 показала суду, що вона безпосереднім очевидцем події не була, а лише залучалася працівниками поліції в якості понятого. Жодних зауважень в неї при проведенні цієї слідчої дії не було. Більше нічого повідомити не може, оскільки нічого, окрім того як проводили заміри проїзної частини (дороги), не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_17 надав показання про те, що він їхав з роботи і його зупинив працівник поліції, який запропонував бути понятим під час проведення огляду місця події за фактом ДТП під час якого робили різні заміри. Показав, що бачив пошкодження на одному з транспортних засобів в передній частині, однак де саме були ці пошкодження не пам`ятає.

Проаналізувавши вищевказані докази, апеляційний суд повністю погоджується з висновок суду першої інстанції, що показання обвинуваченого ОСОБА_10 , які узгоджуються із показаннями свідка ОСОБА_13 (водій транспортного засобу «Мерседес Спринтер») та свідка ОСОБА_23 (пасажира транспортного засобу «Мерседес Спринтер»), які були безпосередніми очевидцями події, а також із висновком експертизи №277 від 14.07.2017 наряду із наданими поясненнями експерта ОСОБА_19 щодо причин виникнення тілесних ушкоджень, які спричинили смерть ОСОБА_14 , жодним чином не спростовуються показаннями потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_22 , ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , оскільки останні не були безпосередніми очевидцями події і вони жодним чином не підтверджують порушення обвинуваченим ПДР України та не доводять факту зіткнення транспортних засобів, тому їх неможливо покласти в основу обвинувачення для доведеності винуватості.

Також на обґрунтування винуватості ОСОБА_10 сторона обвинувачення посилалась й на інші письмові докази, які було досліджено судом першої інстанції, а саме: протокол огляду місця події від 05.07.2017 з доданою схемою та фото-таблицями; протокол огляду місця події від 09.07.2017; рапорт о/ч Луцького ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_24 від 05.07.2017; рапорт о/ч Луцького ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_25 від 08.07.2017.

Так, протоколом огляду місця події від 05.07.2017 з доданими до нього схемою та фото-таблицями зафіксовано проведення слідчим СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_15 , у присутності понятих ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , огляду проїзної частини дороги поблизу будинку №11б по вул.Володимирської в с.Великий Омеляник, під час якого було виявлено транспортні засоби «Рено Мастер» та «Мерседес Спринтер», що знаходилися на узбіччі проїзної частини, а також осип бруду без його конкретизованого опису (наявність залишків скла, пластмаси, тощо), які мають відношення до транспортних засобі, причетних до можливої ДТП.

Разом з цим, як правильно зазначив суд першої інстанції, зразки осипу бруду слідчим не вилучалися і не порівнювалися з нашаруваннями бруду на транспортних засобах, тобто органом досудового розслідування не було встановлено приналежності осипу бруду, зазначеного в протоколі огляду місця події від 05.07.2017 та схемі, до будь-якого транспортного засобу. Не зафіксовано в цих документах і місця зіткнення транспортних засобів марки «Рено Мастер» і «Мерседес Спринтер» та будь-яких видимих зовнішніх пошкоджень останнього автомобіля. При цьому, інформація щодо виявлених при зовнішньому огляді автомобіля «Рено Мастер», яким керував ОСОБА_10 , пошкоджень в області бампера ліворуч у вигляді деформації всередину біля краю номерних знаків, що зафіксовані у вказаному протоколі огляду, органом досудового розслідування жодним чином не досліджувалася, давності утворення цих ушкоджень, механізму їх виникнення, у тому числі можливості виникнення за обставин вказаних в обвинувальному акті, не встановлено, співставлення транспортних засобів не проводилося. Оскільки механічних пошкоджень (нашарування фарби, полімерних матеріалів, тощо) на автомобілі марки «Мерседес Спринтер» не виявлено, то відповідно відсутні підстави стверджувати, що пошкодження в області бампера автомобіля марки «Рено Мастер» виникли саме внаслідок зіткнення цих транспортних засобів.

Протоколом огляду місця події від 09.07.2017 зафіксовано лише проведення слідчим СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_26 , у присутності понятих, за участю спеціаліста, огляду приміщення санітарної кімнати, що знаходиться у відділенні реанімації в КЗ «Луцька міська клінічна лікарня», де знаходилося тіло ОСОБА_14 .

Рапортом о/ч Луцького ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_24 від 05.07.2017 підтверджується надходження повідомлення з медичного закладу про подію - ДТП з потерпілим, яка мала місце 05.07.2017, а рапортом о/ч Луцького ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_25 від 08.07.2017, - повідомлення лікаря про смерть потерпілого ОСОБА_14 , який отримав тілесні ушкодження під час події, яка мала місце 05.07.2017.

Колегія суддів проаналізувавши такі письмові докази сторони обвинувачення вважає, що такі докази ані окремо, ані в їх сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні як не спростовують так і не підтверджують жодним чином порушення ОСОБА_10 ПДР та вчинення останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, про що вірно було зазначено судом першої інстанції.

Окрім того, апеляційний суд вважає, що місцевим судом вірно розцінено як такі, що за своїм змістом не містять ознак доказів, що мають значення для вирішення кримінального провадження: витяг з ЄРДР; постанова про визнання предметів як речових доказів та приєднання їх до матеріалів кримінального провадження від 05.07.2017; висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 05.07.2017; постанова про призначення групи прокурорів та старшого прокурора групи у кримінальному провадженні від 19.07.2017; постанова про доручення проведення досудового розслідування слідчому підрозділу вищого рівня у межах одного органу від 19.07.2017; заява щодо залучення до провадження як потерпілого від 24.07.2017; постанова про доручення проведення судово-медичної експертизи від 09.07.2017; доручення про проведення досудового розслідування від 05.07.2017; постанова про прийняття кримінального провадження від 05.07.2017; постанова про визначення групи прокурорів та старшого прокурора групи у кримінальному провадженні від 19.07.2017, оскільки вони засвідчують лише відповідність окремих проведених слідчих та процесуальних дій вимогам закону та належними процесуальними особами.

Будь-яких інших доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, стороною обвинувачення надано не було. При цьому, слід зазначити, що жодних експертиз з приводу виникнення події, про яку йде мова у даному кримінальному провадженні, при проведенні досудового розслідування, не проводилось.

Проаналізувавши вищенаведене, апеляційний суд приходить до переконання, що версія обвинуваченого ОСОБА_10 про застосування ним екстреного гальмування для уникнення зіткнення з транспортним засобом «Мерседес Спринтер», який рухався попереду і також в свою чергу різко зупинився, внаслідок чого ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження, які спричинили його смерть, повністю узгоджується з показаннями безпосередніх очевидців події свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_23 , а також не виключається письмовим висновком експерта наряду з його поясненнями, яка наданими стороною обвинувачення іншими безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами (показаннями потерпілих і свідків, письмовими) не спростована жодним чином. Також прокурором не доведено і того, що будь-які дії ОСОБА_10 перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з наслідками, що настали.

При цьому, місцевим судом вірно не взято до уваги показань потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які не були очевидцями події, в тій частині, що під час особистої зустрічі з ними, обвинувачений ОСОБА_10 розповідав про обставини ДТП, у тому числі показував пошкодження на бампері його автомобіля, яке виникло під час ДТП, оскільки вони не узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні та повністю суперечать показанням безпосередніх очевидців події свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_23 , котрі чітко і ствердно показали, що зіткнення транспортних засобів не було.

Також не взято до уваги на підтвердження винуватості показання свідка ОСОБА_15 (слідчий) про те, що автомобіль марки «Рено Мастер» мав пошкодження на передньому бампері, оскільки вони лише вказують про наявність пошкодження, однак жодним чином не на те, що вони виникли внаслідок події, про яку йде мова у даному кримінальному провадженні. При цьому, цей свідок не пам`ятає чи були на місці події будь-які уламки, а також чи виявлені пошкодження на цьому автомобілі мали ознаки того, що вони утворились саме внаслідок зіткнення з автомобілем марки «Мерседес Спринтер», який пошкоджень не мав. З аналогічних причин не взято до уваги і показань свідка ОСОБА_17 в цій частині, який був залучений в якості понятого при огляді місця події. Інший понятий ОСОБА_18 , який допитувався судом в якості свідка, окрім того як проводили заміри проїзної частини, нічого не пам`ятає.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку про те, що наданими стороною обвинувачення доказами, які досліджувались безпосередньо в судовому засіданні, не доведено наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, тому й правильно виправдав його на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України.

Таким чином, апеляційні доводи прокурора про те, що суд першої інстанції дійшов до висновку про невинуватість обвинуваченого лише на підставі показань самого обвинуваченого і свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_23 , не надавши при цьому відповідної оцінки всім дослідженим в судовому засіданні доказам сторони обвинувачення у тому числі показанням потерпілих і інших свідків та висновку експерта, є цілком безпідставними, оскільки колегія суддів вважає, що вони оцінені як того вимагає ст.94 КПК України.

Цілком безпідставними є твердження прокурора про те, що причиною настання суспільно-небезпечного наслідку у виді смерті потерпілого є недотримання безпечної дистанції ОСОБА_10 у конкретній дорожній ситуації, і між діями останнього та наслідками є причинний зв`язок, так як порушень ПДР України обвинуваченим на підставі досліджених судом доказів встановлено не було.

Колегія суддів оцінює покликання прокурора щодо невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, як безпідставні та необґрунтовані, оскільки під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції встановлено, що судом при ухваленні оскаржуваного вироку належним чином дотримано вимог кримінального процесуального законодавства.

Не було місцевим судом допущено й істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, як про це вказує прокурор, оскільки апеляційним судом не встановлено будь-яких порушень вимог КПК України, які могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Таким чином, вищенаведені та усі інші апеляційні доводи прокурора щодо незаконності судового рішення, колегія суддів вважає голослівними і до уваги не приймає, оскільки вони жодним чином не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Водночас, на переконання апеляційного суду доводи прокурора про необхідність повторного дослідження певної частини доказів апеляційним судом не ґрунтується на законі з огляду на таке.

Положеннями ст.404 КПК України чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду цей факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.

Однак, заявляючи клопотання про повторне дослідження певної частини доказів встановлених під час судового розгляду, прокурором не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами ч.3 ст.404 КПК України, оскільки не було зазначено обґрунтованих доводів про порушення, допущені судом першої інстанції при їх дослідженні та не зазначено в апеляційній скарзі обґрунтованих мотивів невірної оцінки місцевим судом наданих стороною обвинувачення доказів, або не врахування будь-яких доказів.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що всі доводи апеляційної скарги прокурора фактично зводяться до його незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку.

Тому, доводи прокурора про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у даному кримінальному провадженні не ґрунтуються на законі.

Вищенаведена позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 09.07.2019 у справі №676/603/17, від 10.02.2021 у справі №127/14811/17.

Апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі прокурора.

Відповідно до ч.3 ст.129 КПК у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, суд залишає позов без розгляду.

Таким чином, взявши до уваги положення цієї норми закону, суд першої інстанції обґрунтовано залишив без розгляду цивільні позови потерпілих.

Також у відповідності до ст.100 КПК України суд першої інстанції вирішив питання щодо вирішення долі речових доказів.

Зважаючи на не встановлення у ході апеляційного розгляду підстав для скасування оскаржуваного вироку у зв`язку із прийняттям судом першої інстанції законного, вмотивованого та обґрунтованого рішення в розумінні ст.370 КПК України, колегія судів дійшла висновку про необхідність залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, а оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_10 , - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 травня 2023 року щодо ОСОБА_10 , - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді