ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/165/23 Справа № 694/837/21 Категорія: ч. 1 ст. 122 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретарів судового засіданняОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
за участі:
прокурорівОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

в режимі відеоконференції:

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

законного представника

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

потерпілого ОСОБА_12 ,

представника потерпілого ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0000265 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 листопада 2022 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , учень 1 курсу Багатопрофільного регіонального центру професійної освіти в Черкаській області, раніше не судимий,

засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік.

На підставі ст.ст. 75, 104 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, з покладанням обов`язків, передбачених п.1,2 ч. 1 ст. 76 КК України

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 - задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 2240,70 грн. та моральної шкоди 5000 грн.

в с т а н о в и л а :

Вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 15.11.2022 ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за те, що він, будучи неповнолітнім, 16 березня 2020 року, близько 09-30 год., перебуваючи навпроти будинку № 4 «В» по провулку Очеретяний в м. Звенигородка, Черкаської області ,на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до ОСОБА_12 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і, бажаючи їх настання, з метою спричинення останньому тілесних ушкоджень, діючи умисно, наніс один удар лопатою в область лобної та тім`яної ділянок голови та правій руці останнього, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_12 , згідно висновку експерта № 05-9-01/83 від 08.04.2020, отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому головки четвертої п`ясної кістки правої кисті, синця на правій кисті, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, та саден в тім`яній ділянці на лобі, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу в якій, вважаючи вирок суду необґрунтованим, таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, просив його скасувати, а кримінальне провадження закрити за відсутності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, цивільний позов залишити без задоволення.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що покази потерпілого, дані ним в ході судового розгляду, є частково спотвореними щодо обставин справи.

Показання свідків подружжя ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 частково не відповідають тим показанням, які ними були безпосередньо надані в судовому засіданні.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_9 на час вчинення інкримінованого йому діяння був неповнолітнім. Натомість потерпілий ОСОБА_12 є повнолітньою особою, 1952 року народження, який має перед неповнолітнім значний життєвий досвід, за своїми фізичними та ваговими даними набагато переважає фізичні дані неповнолітнього, скориставшись якими, сам спровокував бійку та вчинив самоуправство щодо ОСОБА_9 . Вважає, що ОСОБА_9 перебував в стані необхідної оборони.

Суд при оцінці доказів в нарадчій кімнаті не врахував особу обвинуваченого та потерпілого, не дав належної юридичної оцінки діям кожного, не встановив та не спростував чи перебував обвинувачений в стані необхідної оборони, і як наслідок - прийшов до помилкового висновку про винуватість ОСОБА_9 .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думки захисника ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_9 та законного представника обвинуваченого ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження за відсутності в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України; думки прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_12 , його представника адвоката ОСОБА_13 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили вирок суду залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог при ухваленні вироку .

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наведеними у вироку доказами, які судом першої інстанції досліджені всебічно, повно і об`єктивно.

Дії ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я - судом кваліфіковано вірно, з чим погоджується і колегія суддів.

Як свідчать матеріали кримінальної провадження, судом першої інстанції досліджено всі ті обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, а тому посилання в апеляційній скарзі захисника на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та недостатність доказів для доведення наявності в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, є безпідставними.

Так, незважаючи на невизнання винуватості, вина ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, підтверджується доказами, які безпосередньо досліджено судом, зокрема : показаннями потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , поясненнями експерта ОСОБА_20 , даними протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення від ОСОБА_12 від 16.03.2020, згідно якого 16.03.2020 близько 09-30 ОСОБА_9 наніс тілесні ушкодження ОСОБА_12 ; даними висновку спеціаліста № 05-9-01/68 від 17.03.2020 та висновку експерта № 05-9-01/83 від 07.04.2020, згідно яких у ОСОБА_12 мають місце тілесні ушкодження у вигляді перелому головки 4 п`ясної кістки правої кісті, синця на правій кисті, і відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, саден в тім`яній ділянці, на лобі - відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинені дією тупого твердого предмету, давність спричинення їх може відповідати часу вказаного оглянутим та могли виникнути при механізмі і обставинах, вказаних в протоколах слідчих експериментів за участю потерпілого і свідка від 07.04.2020; даними протоколів слідчого експерименту від 07.04.2020 за участі потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_15 .

Зокрема, потерпілий ОСОБА_12 пояснив, що 16.03.2020 зранку вийшов на вулицю біля свого будинку та побачив, що двоє людей копають канаву, на що зробив їм зауваження. У відповідь почув нецензурні висловлювання від ОСОБА_9 і між ними розпочалася сварка, яка в подальшому переросла в боротьбу лопатами. В ході боротьби ОСОБА_9 наніс йому один удар лопатою по руці, коли він закривався і в область обличчя. З отриманими ушкодженнями тривалий час перебував на лікуванні.

Дані показання потерпілий ОСОБА_12 , який був допитаний апеляційним судом повторно за клопотанням захисника ОСОБА_11 , підтвердив під час апеляційного розгляду, уточнивши, що один удар лопатою по руці і голові він отримав від обвинуваченого, коли вже на вимогу своєї дружини кинув лопату , та хотів йти додому , закінчивши конфлікт.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_18 пояснив, що безпосереднім очевидцем отримання потерпілим ушкоджень не був. Він чув, що між ОСОБА_12 та ОСОБА_9 відбувався словесний конфлікт. В той же час у потерпілого на обличчі в районі перенісся бачив кров. На його запитання ОСОБА_9 сказав, що саме він наніс ушкодження потерпілому.

Свідок ОСОБА_19 суду першої інстанції показала, що її чоловік ОСОБА_12 зранку вийшов на вулицю та побачив, що ОСОБА_9 та ОСОБА_17 копають траншею. Між ними виникла сварка та ОСОБА_12 і ОСОБА_9 почали битися лопатами, в результаті чого останній наніс потерпілому удар лопатою по голові і по руці, та почав тікати. ОСОБА_12 наздогнав його і сварка продовжилася. В результаті бійки у її чоловіка була кров на обличчі та через отримані травми він тривалий час проходив лікування.

Свідок ОСОБА_15 суду першої інстанції пояснила, що зранку обвинувачений вдарив потерпілого, в результаті чого у останнього пішла кров на обличчі.

Свідок ОСОБА_16 показав, що безпосереднім свідком отримання потерпілим тілесних ушкоджень він не був. Почувши крики, вийшов на вулицю та побачив, що між ОСОБА_12 та ОСОБА_9 відбувався словесний конфлікт, на обличчі потерпілого була кров. ОСОБА_12 йому сказав, що його вдарив лопатою ОСОБА_9 .

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_17 показав, що разом з ОСОБА_9 копав траншею. ОСОБА_12 зробив їм зауваження, внаслідок чого між ним та ОСОБА_9 розпочався конфлікт, в ході якого вони билися лопатами і за результатами якого у потерпілого була кров на обличчі. Безпосередньо моменту нанесення удару не бачив, оскільки повністю не спостерігав за конфліктом. ОСОБА_9 йому говорив, що потерпілий сам себе вдарив, коли намагався відібрати в нього лопату.

Оцінюючи вказані докази, а також докази на які маються посилання у вироку суду в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Доводи захисника ОСОБА_11 щодо невчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому кримінального правопорушення, є безпідставними та спростовуються доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження та дослідженими в судовому засіданні, які узгоджуються між собою, а тому розцінюються колегією суддів як обраний спосіб захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності ОСОБА_9 за вчинене.

Як свідчать матеріали кримінальної провадження, судом першої інстанції досліджено всі ті обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, а тому посилання в апеляційній скарзі захисника на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та недостатність доказів для доведення наявності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що показання потерпілого ОСОБА_12 , які він безпосередньо давав в суді першої інстанції та підтвердив в апеляційному суді, є чіткими, послідовними, незмінними та узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_15 , які показали, що саме ОСОБА_9 наніс потерпілому удар лопатою по голові; свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_16 про те, що між ОСОБА_12 та ОСОБА_9 відбувався словесний конфлікт після якого на обличчі потерпілого ОСОБА_12 бачили кров, при цьому свідок ОСОБА_18 показав, що на його запитання ОСОБА_9 відповів, що саме він наніс потерпілому ушкодження; свідка ОСОБА_17 , який показав про те, що був очевидцем конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, в ході якого вони билися лопатами та в результаті у ОСОБА_12 була кров на обличчі, однак момент нанесення удару він не спостерігав; протоколами проведених слідчих експериментів від 07.04.2020 за участю потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_15 в яких зазначено механізм та спосіб нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 ОСОБА_9 ; висновком спеціаліста № 05-901/68 від 17.03.2020 про виявлення тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_12 , висновком експерта № 05-9-01/83 від 07.04.2020 про виявлення тілесних ушкоджень у ОСОБА_12 , які могли виникнути при механізмі та обставинах, вказаних в протоколах слідчих експериментів за участі потерпілого та свідка ОСОБА_15 від 07.04.2020 та іншими доказами кримінального провадження, є об`єктивними та достовірними і викривають злочинні дії обвинуваченого щодо заподіяння потерпілому ОСОБА_12 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, тому суд першої інстанції, давши їм відповідну оцінку, обґрунтовано поклав їх в основу вироку.

Доводи захисника ОСОБА_11 про те, що відображені у вироку показання потерпілого ОСОБА_12 є частково спотвореними, показання свідків подружжя ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 частково не відповідають тим показанням, які були дані ними в судовому засіданні, є необгрунтованими, оскільки зазначаючи про таку невідповідність показів потерпілого та свідків захисником не конкретизовано в чому саме полягає невідповідність та яким чином впливає на неправильність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зміст технічних записів судових засідань свідчить про те, що показання

вказаних свідків та потерпілого викладено в оскарженому судовому рішенні з достатньою

повнотою, без зайвої деталізації, відображено сутнісну (змістовну) складову

показань, що має значення для встановлення судом обставин, які підлягають

доказуванню в кримінальному провадження за приписами ст. 91 КПК.

Водночас положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що і було зроблено в цьому випадку.

Крім того за клопотанням захисника ОСОБА_11 під час апеляційного розгляду, в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України, було досліджено звукозаписи судових засідань, а саме показання потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_17 , за результатом якого колегією суддів не встановлено будь-яких невідповідностей в їх показаннях. Більш того під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_12 надавав пояснення щодо обставин конфлікту та спричинення йому тілесних ушкодження ОСОБА_9 , які узгоджуються та відповідають його показанням, даним в суді першої інстанції, і викладеним у вироку суду.

Доводи апелянта про не нанесення обвинуваченим потерпілому тілесних ушкоджень, є неприйнятними, оскільки версія обвинуваченого про те, що потерпілий сам вдарив себе лопатою спростовується як показаннями самого потерпілого, так і в сукупності показаннями свідків, протоколами слідчих експериментів за участі потерпілого та свідка ОСОБА_15 , висновками експерта № 05-9-01/83 від 07.04.2020, згідно якого тілесні ушкодження, виявлені на тілі ОСОБА_12 , могли виникнути при механізмі і обставинах, вказаних в протоколах слідчих експериментів за участю потерпілого та свідка від 07.04.2020.

З показань обвинуваченого, потерпілого та свідків вбачається, що провокатором конфлікту був саме обвинувачений, саме він першим нецензурно висловився в бік потерпілого, першим почав розмахувати лопатою перед обличчям потерпілого, і лише після цього потерпілий взяв до рук лопату свідка ОСОБА_17 . В своїх показаннях обвинувачений ОСОБА_9 в частині отримання потерпілим тілесних ушкоджень, садна на лобі, вказував на те, що останній намагався забрати в нього з рук лопату, при такому протистоянні він відпустив лопату, та потерпілий сам вдарив себе по лобі, що не підтверджено жодними доказами по справі.

Колегія суддів критично відноситься до доводів захисника ОСОБА_11 про те, що обвинувачений, спричиняючи ОСОБА_12 тілесні ушкодження, діяв у стані необхідної оборони.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Як зазначено у правових висновках Верховного Суду України (справи № 5-31кс14, 5-125кс15), виходячи із законодавчого визначення необхідної оборони у ч. 1 ст. 36 КК, її сутність полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Дії по зупиненню суспільно небезпечного посягання вважаються правомірними, якщо вони зумовлені потребою негайного відвернення чи припинення посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом у разі необхідної оборони.

На думку колегії суддів відсутні підстави для визнання того, що обвинувачений ОСОБА_9 перебував в стані необхідної оборони, оскільки останній, висловлюючись на адресу потерпілого нецензурними словами, сам спровокував конфлікт, перший взяв до рук лопату та почав розмахувати нею перед потерпілим, який є особою похилого віку, заподіявши ударом лопати потерпілому тілесні ушкодження на голові та правій кисті, у обвинуваченого тілесних ушкоджень після конфлікту не було, докази злочинного посягання з боку потерпілого від якого слід було б захищатися обвинуваченому - відсутні. Навпаки потерпілий, захищаючись від ударів лопатою обвинуваченого, і сам взяв лопату свідка , яка лежала поруч, щоб відбиватися нею від ударів. Як стверджував потерпілий, він кинув лопату, якою оборонявся, і намагався залишити місце події, закінчивши конфлікт, коли отримав удар обвинуваченого по голові та руці.

Оцінюючи зібрані в справі докази в їх сукупності колегія суддів вважає, що обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_9 , доведене.

Колегія суддів вважає, що при дослідженні доказів, суд першої інстанції дотримався вимог ст.94 КПК України, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності та прийшов до обґрунтованого висновку, що докази в своїй сукупності поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_9 у заподіянні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я потерпілого ОСОБА_12 .

Колегія суддів вважає, що досліджені судом першої інстанції докази, які оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України, як кожен окремо, так і в сукупності, доводять винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Таким чином у вироці суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, які суд дослідив та оцінив з дотриманням положень статей 85, 86, 88, 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їх достовірності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 та скасування вироку суду, який є законним, обґрунтованим і вмотивованим, та закриття кримінального провадження за відсутності в діях ОСОБА_9 складу інкримінованого кримінального правопорушення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги про наявність підстав для скасування вироку у зв`язку невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до положень, передбачених ч.1 ст.411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції повністю підтверджуються дослідженими доказами та доводять винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, а апелянтом не наведено жодної, з передбачених наведеною вище статтею підстав, які б дозволили дійти висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Не заслуговують на увагу і твердження апелянта про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, оскільки у відповідності до положень ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

В результаті апеляційного перегляду судового рішення, колегією суддів не встановлено таких порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, істотних порушень, передбачених ч.2 ст.412 КПК України, які є безумовною підставою для скасування рішення, - апелянтом не наведено.

Обґрунтованим є рішення суду і в частині вирішення цивільного позову, виходячи з наступного.

Матеріальна шкода в сумі 2240,70 грн., яку суд вирішив стягнути з ОСОБА_9 на користь потерпілого повністю підтверджена документально доказами: товарними чеками, які були досліджені судом, та не викликають сумнів у колегії суддів.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з обвинуваченого на користь ОСОБА_12 моральної шкоди, якої останній зазнав внаслідок отриманих ним тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я, перенесені у зв`язку з цим страждання, переживання, порушення нормальних життєвих зв`язків, пов`язані із отриманням тілесних ушкоджень, лікування, та визначив моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., який, на переконання колегії, відповідає засадам виваженості та справедливості, і вважати його необґрунтованим, на думку колегії суддів, підстав немає.

Згідно ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого і за змістом ст.65 КК України, таке покарання повинно бути необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї , його матеріальний стан тощо.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , судом першої інстанції достатньо виконано вимоги статей 50,65,66,67,103 КК України, враховано характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, вчинив злочин в неповнолітньому віці, задовільні умови життя та виховання, стан здоров`я, рівень розвитку, неперебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра, дані досудової доповіді, пом`якшуючу покарання обставину вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім, обтяжуючу покарання обставину вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, обґрунтовано призначив ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст. 122 КК України у виді 1 року позбавлення волі з подальшим звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, на підставі ст.ст. 75,104 КК України та покладанням обов`язків, передбачених п.1,2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є співмірним вчиненому, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Згідно з ч.1 п.1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а підстави, передбачені п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, для його скасування та закриття провадження відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, ч.1 п.1 ст. 407, ст. 418, ст. 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 листопада 2022 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді