У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0001306 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 серпня 2023 року, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Комишани міста Херсона, громадянина України, з неповною загальною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, не маючого на утриманні малолітніх дітей, зі слів зареєстрованого по АДРЕСА_1 , зі слів проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України,

Учасники судового провадження:

Прокурор ОСОБА_6

обвинувачений ОСОБА_5

захисник ОСОБА_7

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить пом`якшити призначене судом першої інстанції покарання.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 та ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_5 у строк покарання час попереднього ув`язнення з 21.12.2022 до день набрання вироком законної сили з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений зазначає, що призначене йому покарання судом першої інстанції є занадто суворим та просить суд апеляційної інстанції пом`якшити призначене йому покарання. Зауважує, що суд не прийняв до уваги його щире каяття, те, що злочин він вчинив за важких життєвих обставин. Вважає, що покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки буде достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 21.12.2022 близько 09:30 год. ОСОБА_5 , діючи повторно, в умовах воєнного стану, введеного в Україні Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 2102-ІХ, який неодноразово продовжувався, останній раз Указом Президента України № 757/2022 від 07.11.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 16.11.2022, перебуваючи у маршрутному таксі №91, автомобіля марки "МАЗ" моделі "206086", р.н. НОМЕР_1 , яке рухалось по проспекту Богоявленському у напрямку мікрорайону «Корабельний», на перехресті з вулицею Космонавтів, з корисливою метою, умисно, таємно із сумки потерпілої ОСОБА_8 намагався викрасти гаманець, який матеріальної цінності не становить, в якому знаходилися грошові кошти у сумі 2500 грн. В подальшому, утримуючи при собі гаманець із грошовими коштами, ОСОБА_5 намагався залишити маршрутне таксі, тим самим виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчене з причин, які не залежали від його волі, оскільки був затриманий пасажирами маршрутного таксі.

Дії обвинуваченого судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 та ч. 4 ст. 185 КК України, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинений повторно, в умовах воєнного стану.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку вимог апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в їх межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15 та ч. 4 ст. 185 КК України є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого, щодо невідповідності призначеного покарання його особі внаслідок суворості, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вказуючи в апеляційній скарзі на те, що суд призначив явно несправедливе покарання та висуваючи вимогу про зміну призначеного покарання, обвинувачений не наводить жодних мотивів про існування істотної диспропорції, неадекватності між визначеним судом розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке просить призначити.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції у відповідності до ст. 65, 66, 67 КК України з урахуванням, характеру та ступеню суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відносяться до тяжкого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, за місцем перебування під вартою - позитивно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за медичною допомогою не звертався; раніше неодноразово судимий за вчинення умисних кримінальних правопорушень проти власності, відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, а також ураховуючи позицію державного обвинувача щодо виду та міри покарання, яке необхідно призначити обвинуваченому, вважав за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки інші види покарання є недостатніми для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що мета покарання, визначена ч.2, 3 ст. 50 КК України, може бути досягнута при призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 міри покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, належним чином вмотивувавши таке рішення у вироку.

Що стосується твердження обвинуваченого щодо пом`якшуючої обставини покарання, як щире каяття, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність такої пом`якшуючої обставини.

Так, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому діянні. Також вказана обставина може бути визнана такою, що пом`якшує покарання лише в тому разі, коли щире каяття було дієвим і включає в себе активні дії.

Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_5 жодного жалю з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, не висловив, належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки та її осуду не зробив, а також не попросив вибачення у потерпілої, а навпаки, в ході судового розгляду не визнав свою вину та задавав численні питання потерпілій з метою змусити останню змінити свої викривальні показання щодо нього з приводу обставин вчинення ним інкримінованого злочину, і лише після дослідження судом всіх доказів під тиском сукупності зібраної доказової бази визнав свою вину та зазначив про наявність розкаяння, якого, на переконання суду першої інстанції та апеляційного суду, насправді немає.

Крім того, суд вірно врахував, що ОСОБА_5 неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, за які відбував покарання у місцях позбавлення волі. Звільнившись з місць позбавлення волі, обвинувачений протягом нетривалого часу повторно вчинив новий умисний тяжкий корисливий злочин, тобто належних висновків для себе не зробив.

Вищевказане, на переконання суду, свідчило, що попри суттєві заходи впливу, які раніше вже застосовувалися до обвинуваченого з боку держави з метою не лише його покарання, а й виправлення і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, ОСОБА_5 , маючи не зняті і не погашені в установленому законом порядку судимості за вчинення умисних корисливих злочинів, знову вчинив умисний тяжкий злочини проти власності, який був припинений шляхом його затримання безпосередньо на місці його вчинення, а також вибачення у потерпілої не попросив.

Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_5 ніде не працює, суспільно-корисною діяльністю не займається, натомість шляхом вчинення корисливих кримінальних правопорушень задовольняє свої матеріальні потреби. Це доводить, що вчинення кримінальних правопорушень є наслідком свідомо обраного ОСОБА_5 способу життя, який він змінювати не бажає, реального негативного ставлення до вчиненого не виявляє та в дійсності свою злочинну поведінку не засуджує.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд погоджується з призначеним ОСОБА_5 покаранням та вважає, що таке покарання, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. З урахуванням цього, підстав вважати призначене обвинуваченому покарання таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства, апеляційний суд не вбачає.

Судом у відповідності до п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання додержано вимоги ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, за принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Встановлені судом обставини свідчать про високий рівень ризику вчинення ОСОБА_5 нових кримінальних правопорушень та його стійку антисоціальну поведінку, а тому його виправлення без відбування покарання є неможливим. Інших обставин, пом`якшуючих покарання або позитивно характеризуючих особу обвинуваченого, які б не були предметом розгляду та аналізу суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання ґрунтується на положеннях ст. ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість, апеляційний суд не вбачає.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б стали підставою для зміни або скасування вироку, апеляційним судом не встановлено, у зв`язку з чим апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 серпня 2023 року, стосовно ОСОБА_5 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення

Головуючий

Судді