Справа № 129/2431/23
Провадження № 1-кп/147/37/24
У Х В А Л А

іменем України

29 січня 2024 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

із секретарем ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

під час розгляду у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в режимі відеоконферненції кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000140 від 28.02.2023, про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України,

в с т а н о в и в :

16 листопада 2023 року до Тростянецького районного суду Вінницької області з Вінницького апеляційного суду на підстави ухвали суду від 08 листопада 2023 року надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000140 від 28.02.2023, про обвинувачення ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

Ухвалою суду від 16 листопада 2023 року призначено підготовче судове засідання у справі.

26 січня 2024 року прокурор ОСОБА_5 подав клопотання про продовження застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів, оскільки ОСОБА_6 обгрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, може переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується. Ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися та не відпали. Запобігти настанню вказаних ризиків неможливо застосуванням більш м`яких запобіжних заходів. Продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає суспільному інтересу. Також гарантії того, що обвинувачений не вчинить інше кримінальне правопорушення, наразі відсутні.

У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримав подане клопотання просив його задовольнити та продовжити щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком на шістдесят днів, без визначення розміру застави.

Обвинувачений ОСОБА_6 в підготовчому судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора заперечував. Пояснив, що маючи проблеми зі здоров`ям підлікувався, приховав цей факт і підписав контракт та розпочав проходити військову службу з 2016 року. У 2019 році отримав психічні захворювання і періодично з 2019 року проходив лікування у 2021 році, у 2022 та у 2023 роках. Затриманий був із закладу охорони здоров`я де проходив лікування і яке не було завершене. Факти причетності його до інкримінованого правопорушення сфабриковані: телефон підмінений, акаунт підроблений. Проведена у справі судово-психіатрична експертиза підтвердила його діагноз однак не вказала чи він осудний чи неосудний. За час перебування його під вартою відбувалися загострення різних захворювань, він потребує оперативного втручання і лікування, яке в умовах СІЗО не надається.

У судовому засіданні захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_7 , заперечила проти задоволення клопотання прокурора, зазначила, що воно необґрунтоване, ризики не доведені, клопотання викладено формально. Зазначає, що у даній справі варто призначити стаціонарну експертизу з метою встановлення осудності її підзахисного. Прокурору відомо про стан здоров`я ОСОБА_6 , про його діагнози, і за час перебування його під вартою стан значно погіршився. ОСОБА_6 не розуміє значення своїх дій, не розуміє, що таке порядок судового розгляду. З огляду на викладені обставини просить змінити запобіжний захід з тримання під вартою на лікування у психіатричній лікарні в м. Миколаєві з встановленням охорони. Тримати під вартою особу з такими психічними захворюваннями, як у ОСОБА_6 це порушення всіх його прав, адже він не може отримати належну медичну допомогу. Крім того просила суд звернути увагу на ту обставину, що наразі ОСОБА_6 не визнано винним, його вина не доведена, особа хворіє. Також зазначає, що зверталася з адвокатським запитом, на який надано довідку від 22.12.2023 зі змісту якої випливає, що йому психіатрична допомога не надається. В довідці зазначається, що ОСОБА_6 не звертався за психіатричною допомогою, але це не відповідає дійсності. Кожного разу коли ОСОБА_6 звертається про допомогу на нього не реагують, тоді як особа психічнохвора і потребує лікування. Також зазначає, що ОСОБА_8 привозив свого лікаря психіатра, який оглянув ОСОБА_6 і сказав, що йому в СІЗО не місце і те, що його потрібно лікувати.

Заслухавши позиції учасників кримінального провадження, проаналізувавши матеріали клопотання, суд дійшов таких висновків.

Враховуючи те, що ухвалою суду від 21 грудня 2023 року продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 18 лютого 2024 року, судове провадження не закінчене, у справі не проведено підготовче засідання, прокурором подане відповідне клопотання, тому суд вважає за необхідне розглянути питання щодо продовження строку дії міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого.

Згідно із ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Так, відповідно до вимог п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Згідно зі ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. Згідно із п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Частиною 1 статті 194 КПК України встановлено, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання. (ч. 4 ст. 194 КПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчинені особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, уродженець Херсонської області Нововороновцовського району село Хрещенівка, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 резервний батальйон ОК « ІНФОРМАЦІЯ_3 ») на посаді солдата резерву взводу резерву роти резерву рядового складу, у військовому званні старший солдат.

Що стосується ризику переховування від суду, то як вбачається із практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. Водночас загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, місце проживання, професію, прибуток, наявність сімейних зв`язків, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці. Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання («Сулаоя проти Естонії», «Панченко проти Росії») та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Ноймайстер проти Австрії»). Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою («Строган проти України»).

Враховуючи тяжкість інкримінованого обвинуваченому злочину, а також характер та суспільну небезпеку злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, суд погоджується з доводами прокурора про існування ризиків, передбачених пунктами 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд дійшов висновку, що усвідомлюючи тяжкість можливого покарання у разі доведення вини, враховуючи рід діяльності, широке коло зв`язків, обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності або ж продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Що стосується ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, суд враховує, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні дій спрямованих на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній безпеці України шляхом надання іноземній державі допомогти в проведенні підривної діяльності проти України. Не будучи обмеженим у спілкуванні зі свідками, у ОСОБА_6 буде можливість схилити їх до до надання на свою користь виправдовувальних показань.

Також прокурор зазначає, що тримання під вартою гарантуватиме припинення протиправної діяльності з метою надання іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, оскільки ОСОБА_6 , перебуваючи на свободі, матиме доступ до мережі Інтернет, що не виключає можливості продовження злочинної діяльності.

Суд бере до уваги і стадію даного судового провадження, в межах якого докази, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, судом не досліджені. В разі переховування обвинуваченого, ризик якого залишається високим, стане неможливим подальше судове провадження та реалізація принципу змагальності сторін під час судового розгляду, що також зумовлює подальше застосування тримання під вартою щодо обвинуваченого.

Тяжкість злочину не може бути єдиною підставою для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, однак суд, враховуючи вищезазначене, а також те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, доходить висновку, що в сукупності дані обставини збільшують ризики настільки, що їх неможливо відвернути, не тримаючи особу під вартою.

Суд враховує також наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим злочину, особу обвинуваченого у їх взаємозв`язку з можливими ризиками у справі. Водночас суд враховує відсутність у ОСОБА_6 міцних соціальних зв`язків, оскільки він не одружений, дітей немає є військовослужбовцем та має рідну сестру, яка проживає на території РФ.

Варто зазначити і те, що РФ продовжує на території України повномасштабну збройну агресію, тривають бойові дії. Необрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою може нести ризик продовженню злочинної діяльності, яка інкримінується ОСОБА_6 .

З урахуванням наведених ризиків, які на даний час не зменшились, суд дійшов висновку про наявність підстав для продовження строку застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки ризики, встановлені під час розгляду клопотання прокурора, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 ст. 176 КПК України, не може запобігти доведеним під час розгляду ризикам.

Тому позицію сторони захисту про можливість зміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід не можливо визнати такою, що ставить під сумнів викладені вище висновки суду, тому суд вважає за необхідне продовжити строк застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України.

Враховуючи викладене, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, суд дійшов висновку про доцільність задоволення клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого.

Крім того, враховуючи заяву ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 про ненадання належної медичної допомоги обвинуваченому ОСОБА_6 , зокрема лікарем психіатром, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод покладає на державу обов`язок захищати фізичне здоров`я осіб, позбавлених волі. Держава має право забезпечити належний захист здоров`я ув`язнених, зокрема шляхом надання необхідної медичної допомоги (п.72 рішення від 18.12.2008 р. по справі «Ухань проти України», заява №30628/02).

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України 14 червня 2019 року № 1769/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 червня 2019 р. за № 633/33604, встановлено, що відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в СІЗО організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Для цього на території СІЗО функціонує медична частина. Медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим, яка включає консультацію медичного працівника, діагностику і лікування захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги. Основними завданнями медичної частини є: надання екстреної медичної допомоги, первинної медичної допомоги та організація надання вторинної медичної допомоги; організація і проведення медичних оглядів, обстежень, здійснення диспансерного нагляду; організація належного санітарно-гігієнічного та протиепідемічного нагляду; організація та проведення заходів із впровадження превентивної медицини; гігієнічне навчання і пропаганда здорового способу життя. У режимних корпусах СІЗО обладнуються кімнати (медичні кабінети) для проведення амбулаторного прийому ув`язнених і засуджених. За потреби ув`язненим і засудженим надається екстрена медична допомога у закладах охорони здоров`я.

Надання ув`язненим і засудженим невідкладної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині СІЗО, здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 лютого 2012 р. за № 212/20525.

Згідно із п. 2.3 вищевказаного Порядку, медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров`я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО. Під час медичного обстеження особи, узятої під варту, з метою встановлення діагнозу лікар медичної частини СІЗО використовує дані анамнезу, медичної документації, яка долучена до особової справи, результати огляду, дані лабораторних, рентгенологічних і функціональних методів дослідження. За необхідності керівництво СІЗО подає запит до закладу охорони здоров`я, який надавав медичну допомогу особі, узятій під варту, щодо результатів диспансерного, амбулаторного, стаціонарного нагляду або лікування. У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я. Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Відповідно до медичної довідки Миколаївської міської медичної частини на адвокатський запит стосовно стану здоров`я ОСОБА_6 , який утримується в ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» з 11.03.2023, наданою стороною захисту, зокрема встановлено, що ОСОБА_6 знаходиться на диспансерному обліку у лікаря психіатра з 2022 року з діагнозом: Шизоафективний розлад маніакальний тип F25.2. Розлади адаптації, змішана тривожно-деприсивна реакція. Призначено лікування: Азоліптол 0,025х1р. н/н №10, Клопіксол 10 мгх1р. №20. З 27.06.2023 по 30.06.2023 проведена судово-психіатрична експертиза №153, згідно з якою ОСОБА_6 у період часу інкримінованого йому діяння: - хронічним психічним розладом не страждав і не страждає; - міг та може на даний час усвідомлювати свої дії та керувати ними; - не потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру. За період перебування в СІЗО за медичною допомогою до лікаря психіатра не звертався. Звертався до лікаря терапевта 27.04.2023 зі скаргами на слабкість, ниючий біль у спині, поганий настрій, почуття серцебиття, безсоння. Діагноз: Вегито-судинна енцефалопатія по церебро-кардіальному типу. ДДУХ грудного відділу з больовим синдромом. Призначено амбулаторне лікування. 07.08.2023 скарги на слабкість, ниючий біль у шлунку, почуття вздуття кишківника, печію у роті, біль у прямій кишці. Діагноз: Хронічний гастодуоденіт загострення. Хронічний геморой ремісія. Надано медичну допомогу. Призначено амбулаторне лікування. 20.12.2023 скарги на слабкість, почуття дискомфорту у прямій кишці. Проведена бесіда, надані лікувальні рекомендації. Діагноз: Хронічний внутрішній геморой загострення. Надано медичну допомогу. Проведено додаткові лабораторні обстеження. 10.03.2023 ФГ ОГК - в межах норми; 13.03.2023, 31.08.2023, 06.09.2023 - в межах норми; 31.08.23, 05.09.2023 біохімічний аналіз крові - в межах норми; 13.03.2023 швидкий тест на ВІЛ, результат: Антитіла до ВІЛ не виявлено; 13.03.2023 швидкий тест на ВГВ, ВГС результат: негативний. На теперішній час лікування отримує. Медикаментами забезпечений за рахунок державного бюджету. Екстренної медичної допомоги за межами СІЗО не потребує.

Судом враховуються зазначені вище діагнози і враховується стан здоров`я ОСОБА_6 разом з тим стороною захисту не надано жодних доказів на підтвердження наявності обставин, що свідчать про неможливість перебування ОСОБА_6 під вартою в СІЗО.

Доводи сторони захисту про те, що в медичній довідці, наданій як відповідь на адвокатський запит, в якому порушувалось питання, зокрема, щодо потреби у спеціальному лікуванні в психіатричному закладі не відображено те, що її підзахисний ОСОБА_6 неодноразово звертався про допомогу до лікаря психіатра, не знайшли свого підтвердження під час розгляду клопотання прокурора, тоді як рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись статтями 176, 177, 181, 183, 194, 314, 331 КПК України, -

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора ОСОБА_5 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 - задовольнити.

Продовжити строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 (шістдесят) днів - тобто до 28 березня 2024 року включно.

Копію ухвали направити на адресу Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» для вручення обвинуваченому та виконання.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду не зупиняє її виконання.

Повний текст ухвали суду складено та оголошено 30 січня 2024 року о 08 годині 45 хвилин.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3