Номер провадження: 11-сс/813/30/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000053, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.09.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 199, ч. 1 ст. 204 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2023 у кримінальному провадженні №0000053, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.09.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 199, ч. 1 ст. 204 КК України частково задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 про накладення арешту на майно та накладено арешт на майно на майно вилучене в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , кіоск в межах географічних координат: 46.192592, 30.339688; 46.192709, 30. 339406; 46.192851, 30. 339631; 46.192737, 30.339892, а саме: документи на ОСОБА_8 , видаткову накладну №665 від 23.02.2023 на 1 арк., копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб ФОП та громадських формувань на ФОП ОСОБА_9 на 1 арк., копію ліцензії на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами на ФОП ОСОБА_10 на 1 арк., копію договору №1045 про надання послуг з поводження з побутовими відходами від 02.11.2022 на 1 арк., договір №ДАР/2122202 суборенди обладнання від 22.12.2022 на 3 арк., акти прийому-передачі обладнання із переліком обладнання на 4 арк., довідку про опломбування реєстратора розрахункових операцій від 09.12.2020 на 1 арк., додаток до ліцензії на право роздрібної торгівлі електронного касового апарату на 2 арк., договір оренди приміщення від 10.01.2022 на 4 арк., книгу обліку розрахункових операцій №р/1 1 шт., видаткову накладну №0123-000128643 від 12.09.2023 на 1 арк., реєстратор розрахункових операцій заводський номер АТ401303163 - 1 шт., розрахункові квитанції серії АБУА №00, мобільний телефон Redmi Note 8 Pro модель V1906G7G 1 шт. та тютюнові вироби без марки акцизного податку, шляхом заборони будь-кому користуватися та розпоряджатися ними до скасування арешту у порядку встановленому КПК України.

Рішення слідчого судді в частині накладення арешту обґрунтоване наявністю правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, оскільки існує необхідність в забезпеченні його збереження.

В іншій частині залишено без задоволення, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що грошові кошти в розмірі 14318 гривень отримані внаслідок незаконного продажу підакцизних товарів, а в частині тютюнових виробів з марками акцизного податку Українипредставником надано відповідні документи щодо їх придбання.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді прокурор ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки ухвала слідчого судді незаконна, необґрунтована з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства і невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи обґрунтовує тим, що вилучені підакцизні товари мають значення для дослідження фактичних обставин у кримінальному проваджені, є предметом злочинного посягання, а вилучені з обігу товари містять ознаки речових доказів та відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Вказує, що грошові кошти отриманні внаслідок реалізації підакцизних товарів поза межами касової дисципліни без відображення вказаної реалізації у податковій звітності.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову, якою задовольнити клопотання у повному обсязі та накласти арешт на майно.

Представник ОСОБА_11 будучи повідомленим про дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явився, однак до початку судового розгляду подав клопотання про розгляд без його участі, а тому у відповідності до положень ч. 3 ст. 306 та ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено за відсутності представника власника майна.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу у повному обсязі, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Згідно ст. 404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державного реагування на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою ст. 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим суддею під час розгляду клопотання слідчого в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Відповідно до матеріалів провадження вбачається, що 12 жовтня 2023 року, на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , кіоск в межах географічних координат: 46.192592, 30.339688; 46.192709, 30. 339406; 46.192851, 30. 339631; 46.192737, 30.339892, в ході якого виявлено та вилучено грошові кошти у загальній сумі 14318 грн., тютюнові вироби без марки акцизного податку України, тютюнові вироби з марками акцизного податку України, електронні сигарети, стіки, мобільний телефон Redmi Note 8 Pro модель V1906G7G, документи та копії документів.

Надалі, 13.10.2023 в рамках даного кримінального провадження, прокурором подано клопотання про накладення арешту на вищезазначене майно, яке 19.10.2023 слідчим суддею задоволено частково.

Так відмовляючи у задоволені клопотання про накладення арешту в частині грошових коштів та тютюнових виробів з марками акцизного податку Українислідчий судді прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що вилучене майно має відношення до даного кримінального правопорушення, оскільки представником власника майна надано підтверджуючі документи щодо легальності їх придбання та не доведено, що грошові кошти отриманні внаслідок незаконного продажу підакцизних товарів, а тому відсутні підстави для накладення на них арешту.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно статей 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У своїх висновках Європейський Суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах, «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Апеляційний суд погоджується з висновками слідчого судді про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту на грошові кошти та тютюнові вироби з марками акцизного податку України,оскільки прокурором під час розгляду в судовому засіданні не доведено обставини, визначені ст.ст. 132, 170, 171 КПК України, а також правові підстави для арешту майна, розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

При цьому апеляційний суд не приймає до уваги доводи прокурора про те, що вилучене майно має значення для дослідження фактичних обставин у кримінальному проваджені, оскільки спростовуються дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема апеляційному суду не надано жодного доказу, що вилучене майно є предметом вчинення злочину та органом досудового розслідування не проведено жодної оперативної закупки на підтвердження вчинення власником майна дій підпадаючих під ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 199, ч. 1 ст. 204 КК України.

Враховуючи наведене, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального Закону, а доводи апеляційної скарги прокурора не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Керуючись статтями 170-173, 376, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000053, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.09.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 199, ч. 1 ст. 204 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4