Справа № 146/752/22
Провадження №11-кп/801/873/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарях судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участі учасників провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000094 від 18 травня 2022 року,

за апеляційною скаргою заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_10 та апеляційною скаргою представника цивільного відповідача ПрАТ "Страхова компанія "VUSO" на вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 13 червня 2023 року стосовно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця, українця, громадянина України, освіта середня, одруженого, має на утриманні двоє малолітніх дітей, який працює на посаді експедитора ТОВ «Рошен-Кондитер», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

якого визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вказаним вироком визнано винним ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами. Відповідно до ст. 75 КК України звільнено засудженого ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку терміном 2 (два) роки 6 (шість місяців) не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_9 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Іспитовий строк ОСОБА_9 вирішено рахувати з дня проголошення вироку. Запобіжний захід вирішено не обирати.

Цивільний позов ОСОБА_11 до приватного акціонерного товариства «ВУСО», ОСОБА_9 про відшкодування шкоди задоволено частково.

Вирішено Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ВУСО» ( м. Київ вул. Казимира Малевича,31) на користь ОСОБА_11 102013,21 грн (сто дві тисячі тринадцять гривень 21 коп.) матеріальної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Цивільний позов законного представника малолітнього ОСОБА_12 - ОСОБА_11 в інтересах малолітнього ОСОБА_12 до приватного акціонерного товариства «ВУСО», ОСОБА_9 про відшкодування шкоди задоволено частково.

Вирішено стягнути з Приватного акціонерного товариства «ВУСО» ( м. Київ вул. Казимира Малевича,31) на користь ОСОБА_12 5271,66 грн (п`ять тисяч двісті сімдесят одна гривня 66 копійок) моральної шкоди.

Також вирішено стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 100000 грн (сто тисяч гривень 00 копійок) моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Окрім того, вказаним вироком вирішено питання речових доказів, арешту майна та процесуальних витрат, пов`язаних з проведенням експертиз у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком судом першої інстанції установлено, що 18 травня 2021 біля 17 год. 00 хв. ОСОБА_9 , керуючи технічно-справним автомобілем « Renault Master», державний номерний знак НОМЕР_1 , належним на праві власності ОСОБА_13 , рухався автодорогою Р-08 сполученням «Немирів-Ямпіль», а саме по проїжджій частині дороги в с. Гнатків Тульчинського району Вінницької області по смузі руху в напрямку м. Немирів Вінницького району Вінницької області, рухаючись із перевищенням допустимої швидкості руху біля 67.43-73,03 км/год. На проїзній частині вул. Л. Українки біля будівлі № 13, у момент об`єктивної появи в полі його зору велосипедиста-малолітнього ОСОБА_12 , 2014 року народження, який переїздив проїзну частину дороги з права на ліво по ходу руху автомобіля, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого, допустив наїзд в межах пішохідного переходу типу «Зебра» ближче до її середини на даного велосипедиста.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної травми: важкої черепно-мозкової травми: забою головного мозку важкого ступеню, внутрішньо-мозкових гематом і гідром в правій лобній ділянці, лінійного перелому потиличної кістки, набряку головного мозку, забійно-рваної рани потиличної ділянки, рваної рани правого стегна, множинних саден голови та кінцівок, які відповідно до висновку експерта відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.

Відповідно до висновку комплексної судової фототехнічної та автотехнічної експертизи:

- в заданій дорожній обстановці, дії водія автомобіля « Renault Master», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_9 , з технічної точки зору, регламентувались вимогами п.п.12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху;

- в ситуації, яка склалась, водій ОСОБА_9 мав технічну можливість попередити наїзд на велосипедиста шляхом термінового гальмування, з зупинкою автомобіля до смуги руху велосипедиста, при русі з допустимою для даних дорожніх умов швидкістю 50 км/год;

- в ситуації, яка склалася, в діях водія ОСОБА_9 вбачається невідповідність вимогам п.п.12.3,12.4 ПДР, які з технічної точки зору, знаходяться в причиннному зв`язку з виникненням даної ДТП.

Таким чином, ОСОБА_9 за вищевикладених обставин порушив вимоги пунктів 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, згідно яких :

П.12.3 - «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

П.12.4- «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.».

Порушення ОСОБА_9 вимог п.12.4 Правил дорожнього руху перебуває у безпосередньому причинному зв`язку з наслідками дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тілесне ушкодження.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У судовому засіданні ОСОБА_9 вину в пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому і вважає, як і інші учасники судового розгляду за можливе при дослідженні доказів по справі обмежитись його допитом, допитом потерпілого та характеризуючими матеріалами. З`ясувавши розуміння учасниками процесу змісту обставин, які не будуть досліджуватись, роз`яснивши, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини у апеляційному порядку, впевнившись у добровільності та істинності їх позиції, суд вважає обсяг доказів, що підлягають дослідженню визначити допитом обвинуваченого, потерпілого та характеризуючи матеріалами справи.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 суду пояснив, що він 18 травня 2022 року біля 17 год. рухався автомобілем «Ренаулт Мастер» з м. Ямпіль в сторону Томашполя. Зазначив, що рухався зі швидкістю біля 70 км/год, наближаючись до пішохідного переходу він не побачив як на дорогу виїхав хлопець. Відшкодував шкоду в розмірі 50000 грн. Цивільний позов визнає частково, а саме 50000 грн.

Законний представник потерпілого ОСОБА_12 - ОСОБА_11 суду пояснила, що їй повідомили знайомі про ДТП. Приїхавши на місце події, то побачила травмовану дитину. Хлопчик спочатку перебував в Томашпільській ЦРЛ, а потім швидкою направили в м. Вінницю. Перші 5 днів син був в комі без свідомості, далі 21 день взагалі не розмовляв. Дитину лікували за кордоном. Син взагалі нічого не пам`ятає після ДТП. Цивільні позови підтримує в повному обсязі.

Такі дії ОСОБА_9 судом першої інстанції кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали

В апеляційній скарзі заступник керівника обласної прокуратури ОСОБА_14 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, його кваліфікацію, вид та розмір основного покарання, просить вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 13 червня 2023 року скасувати в частині не призначення додаткового покарання, ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробовуванням та іспитовим строком два роки і шість місяців, поклавши на ОСОБА_9 обов`язки, передбачені п.п 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України. Початок іспитового строку рахувати з дня ухвалення вироку апеляційним судом.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 13.06.2023 стосовно ОСОБА_9 в частині не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами суперечить загальним засадам призначення кримінального покарання, наведеним у ст. ст. 50, 65 КК України та у роз`ясненнях постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (ст. ст. 50, 65, 75, 286 КК України), тому відповідно до ст. 413 КПК України є підставою для скасування судового рішення. На переконання прокурора, таке неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність (ст. ст. 50, 65, 75 КК України ) також призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_9 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості (ст. 414 КПК України).

Прокурор вказує, що суд першої інстанції належним чином не врахував того, що ОСОБА_9 , достеменно знаючи про необхідність суворого дотримання Правил дорожнього руху України, керуючи транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, та рухаючись в межах населеного пункту в с. Гнатків Тульчинського району із перевищенням швидкості, нехтуючи не лише своєю безпекою, а й наражаючи на неї інших учасників дорожнього руху, вчинив хоча і необережний, але тяжкий злочин, що призвів до незворотних та непоправних наслідків у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_12 . З огляду на зміст та обсяг допущених обвинуваченим ОСОБА_9 грубих порушень вимог правил безпеки дорожнього руху, які свідчать про підвищений рівень суспільної небезпеки, прокурор вважає, що дії обвинуваченого як водія, під час керування транспортними засобами створюють загрозу.

Окрім того, прокурор звертає увагу на те, що хоч санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає можливість не призначати додаткове покарання, однак рішення районного суду про недоцільність призначення такого покарання в порушення вимог, передбачених п.2 ч.3 ст.374 КПК України, жодним чином не мотивовано. Так, мотивувальна частина оскаржуваного вироку не містить жодних переконливих мотивів та підстав недоцільності призначення ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Водночас захисник обвинуваченого скористався своїм правом відповідно до ч.1 ст. 402 КПК України та подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін. Вважає скаргу необґрунтованою, оскільки суд, призначаючи ОСОБА_9 покарання, дотримався вимог ст. 65 КК України, врахував суспільну небезпеку вчиненого злочину, тяжкість наслідків, повне визнання обвинуваченим своєї провини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину під час досудового розслідування, часткове відшкодування завданої шкоди, а також характеризуючі дані про особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем роботи, раніше не судимий, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, працює експедитором на ТОВ «Рошен - Кондитер». Вказує, що керування транспортним засобом для обвинуваченого є єдиним джерелом заробітку, оскільки згідно з посадової інструкції він виконує обов`язки, які потребують наявність водійського посвідчення. Також захисник посилається на постанову ВС від 16.02.2023 у справі № 748/479/20, постанову ВС від 08.02.2018 № 361/2704/16-к та на позицію законного представника малолітнього потерпілого, яка заперечує щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, вважає, що призначене судом першої інстанції покарання без позбавлення права керування транспортними засобами є достатнім для виправлення обвинуваченого. Крім того, законний представник малолітнього потерпілого заперечує щодо призначення додаткового покарання, оскільки ОСОБА_9 використовує посвідчення водія задля отримання заробітку для утримання своєї сім`ї та відшкодування шкоди її синові.

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача ПрАТ "Страхова компанія "VUSO" не оспорює фактичні обставини кримінального правопорушення, його кваліфікацію, вид та розмір покарання. Просить скасувати вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 13.06.2023 в частині задоволення цивільного позову ОСОБА_11 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на суму 102 013,21 грн. матеріальної шкоди та в частині задоволення цивільного позову ОСОБА_12 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на суму 5 271,66 грн. моральної шкоди. Просить відмовити у задоволенні цивільного позову ОСОБА_11 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» та відмовити у задоволенні цивільного позову законного представника малолітнього ОСОБА_12 - ОСОБА_11 в інтересах малолітнього ОСОБА_12 до Приватного акціонерного товариства «СК «ВУСО». В іншій частині вирок залишити без змін.

Стверджує, що суд першої інстанції не навів точний розрахунок присуджених сум для відшкодування матеріальної шкоди, помилився у математичних розрахунках розміру моральної шкоди, не звернув увагу на те, що не всі витрати, які були здійснені законним представником малолітнього потерпілого є необхідними та документально підтвердженими відповідним закладом охорони здоров`я. Суд поверхнево дослідив матеріали кримінального провадження в частині вирішення цивільних позовів, не звернувши уваги на надані представником цивільного відповідача докази та пояснення. Також представник цивільного відповідача наводить документально підтверджені розрахунки розміру шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого, які були сплачені страховою компанією до постановлення судового рішення, однак вказаний факт був проіґнорований судом першої інстанції.

Окрім того, звертає увагу на те, що 05.01.2023 ПрАТ «СК «ВУСО» виплатила на безготівковий рахунок ОСОБА_11 страхове відшкодування за шкоду, заподіяну життю та здоров?ю потерпілого внаслідок ДТП ОСОБА_12 в загальному розмірі 13 908,23 грн., з яких 13 245,93 грн. - це витрати на лікування, необхідність яких документально підтверджена, 662,30 грн. - це розмір моральної шкоди. Вказані виплати підтверджуються платіжною інструкцією № 761 від 05.01.2023, яка знаходиться у матеріалах кримінального провадження.

Також зазначає, що на адресу ПрАт «СК «ВУСО» надійшла заява про збільшення позовних вимог (уточнена), згідно вимог якої ОСОБА_11 просила стягнути з ПрАт «СК «ВУСО» відшкодування за шкоду, пов?язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок ДТП в розмірі 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку, а саме - 117 000 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 271,66 грн. Вказана заява ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 11.01.2023 була залишена без розгляду, проте 23.03.2023 ПрАт «СК «ВУСО» здійснила виплату страхового відшкодування в розмірі 117000 грн. за шкоду, пов?язану з стійкою втратою працездатності (інвалідність), а 28.03.2023 виплатила 5 271,66 грн. моральної шкоди, оскільки вважала, що заявлені вимоги в частині відшкодування шкоди, пов?язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим малолітнім є обгрунтованими та документально підтвердженими. Таким чином, страховою компанією до постановлення вироку було здійснено виплату страхового відшкодування в загальному розмірі 136 179, 89 грн., однак вказане з невідомих причин проіґноровано судом першої інстанції. На переконання представника цивільного відповідача, суд частково задовольняючи цивільні позови до страхової компанії, по суті частково повторно стягнув з неї страхове відшкодування.

Позиції учасників судового розгляду

Прокурор ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу прокурора, просив її задовольнити, а щодо задоволення апеляційної скарги представника цивільного відповідача послався на розсуд суду.

Захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_9 заперечували щодо задоволення апеляційних скарг прокурора та представника цивільного відповідача, просили вирок залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Законний представник малолітнього потерпілого ОСОБА_12 - ОСОБА_11 у судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд апеляційної скарги прокурора без її участі. Про розгляд апеляційної скарги представника цивільного відповідача була повідомлена телефонограмою та шляхом надсилання смс-повістки. Окрім того, зі змістом та вимогами апеляційних скарг законний представник малолітнього потерпілого була ознайомлена, що підтверджується її заявою-розпискою від 07.08.2023 про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Уповноважений представник цивільного відповідача ПрАт «СК «ВУСО» до суду надіслала заяву, в якій просила провести розгляд вказаних апеляційних скарг без її участі.

Мотиви і висновки суду

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

За правилами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні (які відповідають вимогам ст.84 КПК України) та надати ним відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України. На переконання колегії суддів, суд першої інстанції у цілому дотримався вимог, передбачених ч.3 ст.349 КК України, при розгляді даного провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення та правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Оскільки доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого, вид та розмір основного покарання ніким з учасників провадження не оспорюється, то з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК України, колегією суддів вирок суду в цій частині не переглядається.

Згідно з вимогами ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Проте, з такими клопотаннями учасники судового провадження до Вінницького апеляційного суду не зверталися.

Так, колегією суддів установлено, що вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції керувався вимогами ст. ст. 65-67 КК України та взяв до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходив із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Зокрема, при визначенні виду та розміру основного покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , судом першої інстанції враховано характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який на диспансерному, психіатричному та на наркологічному обліку не перебуває, позитивно характеризується, частково відшкодував шкоду, має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, вину визнав повністю, а також позицію державного обвинувача та законного представника потерпілого щодо міри покарання обвинуваченому.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому призначив йому покарання за ч. 2 ст.286 КК України у межах санкції вказаної статті у виді позбавлення волі, без позбавленням права керувати транспортними засобами із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з іспитовим строком, що буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Разом з тим, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не може погодитися, а тому частково погоджується з вимогами та доводами апеляційної скарги прокурора про те, що рішення суду першої інстанції щодо призначення ОСОБА_9 основного покарання без позбавлення права керування транспортними засобами суперечить загальним засадам призначення кримінального покарання, наведеним у ст. ст. 50, 65 КК України та у роз`ясненнях постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання». Крім того, таке рішення постановлене з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (ст. ст. 34, 50, 65, 66, 67, 286 КК України) та з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а тому відповідно до ст.ст. 409, 413, 414 КПК України є всі підстави для скасування оскаржуваного вироку в частині непризначення обвинуваченому додаткового покарання, виходячи з наступних підстав.

Зокрема, висновок суду першої інстанції щодо можливості не призначати додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не ґрунтуються на загальних засадах призначення покарання, визначених у ст. 65 КК, згідно з якими при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Окрім того, суд першої інстанції, прийнявши рішення стосовно не призначення додаткового покарання ОСОБА_9 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, у вироку не навів відповідних мотивів та підстав для такого висновку, про що слушно зазначає в апеляційній скарзі прокурор.

Колегія суддів зауважує, що в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» звернута увагу судів на те, що висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Крім того, відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства в справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» в кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 статті 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Так, санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. Тобто вказане положення закону має альтернативний характер застосування і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд («судова дискреція») залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог Правил дорожнього руху, їх наслідків, тощо.

Однак, колегія суддів зауважує, що така дискреція діє лише в межах, установлених законом, а тому суд зобов`язаний у кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, визначити вид і розмір додаткового покарання або навести мотиви та підстави, які свідчать про відсутність необхідності для призначення додаткового покарання. Таким чином, дискреційні повноваження суду діють лише в межах, установлених законом, оскільки суд має наводити правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення відповідного рішення.

Водночас, як убачається з тексту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції у порушення вимог вказаних ППВС, а також вимог ст.65 КК України, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України в мотивувальній частині не навів жодних переконливих мотивів недоцільності призначення ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Фактично суд залишив поза увагою те, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, нe зважив, що воно сталося в звичайній дорожній обстановці, змісту та обсягу грубих порушень обвинуваченим елементарних вимог Правил дорожнього руху.

При цьому, з тексту вироку вбачається, що пом`якшуючі обставини та відсутність обтяжуючих, а також позитивні дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 суд першої інстанції взяв до уваги при визначенні виду та розміру основного покарання для застосування ст. 75, 76 КК України.

Разом з тим, як убачається з тексту вироку, обвинувачений рухався в межах населеного пункту в с. із перевищенням допустимої швидкості руху біля 67.43-73,03 км/год., на проїзній частині вул. Л. Українки біля будівлі № 13, що в кінцевому результаті спричинило те, що в момент об`єктивної появи в полі зору обвинуваченого велосопедиста-малолітнього ОСОБА_12 , 2014 року народження, який переїздив проїзну частину дороги з права на ліво по ходу руху автомобіля, обвинувачений не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого, допустив наїзд в межах пішохідного переходу типу «Зебра» ближче до її середини на даного велосипедиста, в результаті чого велосипедист ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що якщо б обвинувачений їхав із допустимою швидкістю в межах населеного пункту, то він мав би технічну можливість попередити наїзд на потерпілого.

Що ж стосується посилання захисника в запереченнях на апеляційну скаргу прокурора про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки керування транспортним засобом для нього є єдиним джерелом заробітку, а згідно посадової інструкції він виконує обов`язки, які потребують наявність водійського посвідчення, то вони, на переконання колегії суддів, не свідчать про відсутність необхідності призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у вказаному кримінальному провадженні.

У даному разі колегія суддів зауважує, що саме через вибіркову безкарність водіїв, які порушують Правила дорожнього руху, смертність та травматизм на дорогах України залишаються невиправдано високими, оскільки відповідально ставляться до додержання вказаних Правил вкрай мала частина водіїв. Тому, враховуючи, грубі порушення елементарних правил дорожнього руху, які допущені обвинуваченим та свідчать про нехтування ним обов`язків водія, тобто особи, яка керує джерелом підвищеної небезпеки, колегія суддів переконана, що призначення основного покарання із застосуванням ст.75, 76 КК України без застосування додаткового покарання не буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту.

З огляду на це, необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_9 додаткового покарання все ж таки перевалює над посиланням захисника та обвинуваченого на те, що керування транспортним засобом для останнього є єдиним джерелом заробітку. До того ж, Верховний Суд неодноразово зазначав, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації. Окрім того, позиція законного представника малолітнього потерпілого, яка в письмових заявах заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги прокурора також, не має вирішального значення, з огляду на суспільну небезпеку інкримінованого обвинуваченому діяння у сфері безпеки руху та спричинених наслідків.

Не є ревелантними посилання захисника на висновки, викладені у постановах ВС, оскільки вони вирвані із контексту, стосуються вибіркового цитування змісту вказаних постанов, інших фактичних обставин кримінальних правопорушень та їх кваліфікації.

Так, у постанові ВС від 16.02.2023 у справі № 748/479/20 оскаржувався вирок апеляційного суду, яким не було призначено додаткове покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України. У вказаній постанові суд касаційної інстанції звертав увагу на те, що санкція ч. 3 ст. 286 КК України передбачає призначення обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, однак суд апеляційної інстанції у резолютивній частині вироку не призначив ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, яке є обов`язковим, не навів жодних мотивів свого рішення. Також відсутня згадка про додаткове покарання і у мотивувальній частині.

Відповідно постанова ВС від 08.02.2018 у справі № 361/2704/16-к стосувалася незастосування судом апеляційної інстанції до засудженого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. При цьому, вказана постанова стосується призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, яке характеризується меншим ступенем суспільної небезпечності та меншим ступенем тяжкості заподіяних наслідків, ніж кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

З урахуванням наведеного, а також того, що додаткове покарання має важливе значення для запобігання вчинення обвинуваченим нових злочинів у сфері безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково та скасувати вирок суду першої інстанції у частині не призначення додаткового покарання. Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для застосування додаткового покарання на максимальний строк три роки, як про це просить прокурор у апеляційній скарзі, оскільки вважає, що запропонований прокурором розмір додаткового покарання буде явно несправедливим через суворість, виконувати лише каральну функцію, і не відповідатиме принципу індивідуалізації, а також пропорційності, зважаючи на наявність обставин, які пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих, особу самого обвинуваченого, наявність у нього на утриманні двох неповнолітніх дітей, необхідність подальшого відшкодування заподіяної шкоди.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що саме мінімальний строк додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік буде відповідати положенням ст.ст. 50, 65 КК України та положенням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Водночас, що стосується доводів та вимог апеляційної скарги представника цивільного відповідача, то колегія суддів зауважує на наступне.

Загальними вимогами цивільного процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні цивільного позову.

У відповідності до ст. 23 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

За правилами п. 24.1. ст. 24 вказаного закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

З огляду на викладене, положення вказаного закону виділяють два критерії, дотримання яких є необхідним для отримання виплати витрат на лікування. По-перше, в особи, потерпілої від ДТП, мають бути наявні фіскальні та/або товарні чеки, які видані відповідним суб`єктом та оформлені належним чином. По-друге, необхідність цих витрат повинна бути підтверджена відповідними лікарськими скеруваннями, епікризами, листками лікарських призначень та іншими медичними документами відповідного характеру. Лише сукупність цих двох критеріїв ґарантує отримання компенсування витрат на лікування. Таким чином, виходячи із законодавчих приписів, у рішенні суд повинен навести точний розрахунок присуджених сум для відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Разом з тим, вказаних вимог судом першої інстанції дотримано не було. Суд належним чином не дослідив надані законним представником потерпілого та представником цивільного відповідача докази, а тому безпідставно прийшов до передчасного висновку про часткове задоволення цивільного позову.

Зокрема, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що задовольняючи частково цивільний позов ОСОБА_11 до цивільного відповідача ПрАт «СК «ВУСО», суд першої інстанції в оскаржуваному вироку не навів належного обґрунтування, які саме витрати у контексті статті 24 Закону, пов`язані із лікуванням потерпілого. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що деякі з розрахункових документів стосуються витрат на придбання лікарських засобів, продуктів харчування (сік, пюре, тощо), приладів побутового призначення (ножиці, ложка ямка силіконова), іграшок (антистрес кулька, хамелеон) за відсутності документального підтвердження відповідним лікарським закладом необхідності їх придбання, чи неможливості забезпечити потерпілого продуктами харчуванням у відповідному лікарському закладі, тощо.

Окрім того, суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність підстав для компенсації вартості реабілітації потерпілого в ТОВ «ВОК Вернигора» в період з 25.07.2022 по 08.08.2022. Так, у виписці з медичної карти стаціонарного хворого від 29.08.2022, виданої КНП «ВОДКЛ Вінницької обласної ради» в графі рекомендації вказано: «відновне лікування по профілю захворювання у реабілітаційних центрах України та Європи...», однак згідно з електронним направленням № 7802-5678-3828-0478 ОСОБА_12 скеровується на медичну реабілітацію в період з 09.09.2022 (дата виписування направлення) по 09.09.2023. Натомість направлення на проходження реабілітації одразу ж після повернення з реабілітації в Ірландії за період липень-серпень у матеріалах кримінального провадження відсутнє.

Крім того, згідно з Актом наданих послуг № 212 від 08.08.2022 ОСОБА_12 перебував у ТОВ «Центр реабілітаційної медицини «Модричі» на медичному забезпеченні та реабілітації «Стандарт» 14 днів, і за вказаний період сплачено 44 800 грн. Відповідно до виписки ТОВ «ВОК «Вернигора» дати реабілітації також вказані з 25.07.2022 по 08.08.2022. У той же час у матеріалах кримінального провадження наявний акт наданих послуг №31 від 08.08.2022 з якого вбачається, що ОСОБА_12 (Замовник) було надано послуги за проживання в кількості 28 днів та туристичний збір за 28 днів на загальну суму 19 964 грн., а згідно з актом надання послуг № 657 від 08.08.2022 за сніданок (в кількості 28), обід (в кількості 30) та вечерю (у кількості 28) вартість послуг складає 17 240 грн.

З огляду на викладене, представник цивільного відповідача слушно зазначає, що 14 днів потерпілий проходив реабілітаційні заходи, а ще 14 днів відповідно до наданих документів просто проживав у санаторії, тому за відсутності документального підтвердження відповідного закладу охорони здоров`я щодо необхідності проведення реабілітації за вказаний період, такі витрати підлягають відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду на загальних підставах. При цьому, навіть якщо, враховувати до загальної суми страхового відшкодування витрати із реабілітацію (виключно за умови підтвердження необхідності її проведення документами закладу охорони здоров?я), як про це зазначає представник цивільного відповідача, то виплаті підлягає лише 63 182 грн., виходячи з наступного розрахунку: медичне забезпечення та реабілітація «Стандарт» 14 днів становить 44 800 грн., проживання та туристичний збір за період 14 днів становить 9800+182=9982 грн., а харчування за 14 днів із сніданком, обідом та вечерею становить 2800+3080+2520=8400 грн. Разом з тим, в матеріалах кримінального провадження відсутнє направлення на проходження ОСОБА_12 реабілітації у ТОВ «Центр реабілітаційної медицини «Модричі», у той же час наявні направлення на проходження реабілітації у інших закладах у інший період, у тому числі за кордоном.

Також звертає увагу колегії суддів на те, що суд першої інстанції, відмовивши у відшкодуванні витрат на придбання пального, оскільки з поданих доказів неможливо встановити куди прямував автомобіль та хто оплачував зазначене паливо, в той же час з невідомих причин включив інші суми за придбання паливно-мастильних матеріалів у суму страхового відшкодування.

Водночас, що стосується визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає сплаті страховою компанією, то вона, як правильно зазначив суд визначається відповідно до ст. 26-1 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Разом з тим, суд першої інстанції допустив помилку при розрахуванні її розміру, оскільки 102013,21 грн. (страхова виплата за шкоду, заподіяну здоров`ю) х 5% = 5100,66 грн., а не 5271 грн., як визначив суд.

Окрім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що при зверненні до суду з первинною позовною заявою до страхової компанії позовні вимоги були наступними, а саме: стягнути з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_11 відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 105 433,21 грн; стягнути з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_11 5271,66 грн. моральної шкоди; стягнути з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_12 5271,66 грн. моральної шкоди.

Відповідно 05.01.2023 ПрАТ «СК «ВУСО» було виплачено на безготівковий рахунок ОСОБА_11 страхове відшкодування за шкоду, заподіяну життю та здоров?ю потерпілого внаслідок ДТП ОСОБА_12 в загальному розмірі 13 908,23 грн., з яких 13 245,93 грн. - це витрати на лікування, необхідність яких документально підтверджена, а 662,30 грн. - це моральна шкода. Вказане, як убачається з матеріалів кримінального провадження, підтверджується платіжною інструкцією № 761 від 05.01.2023.

При цьому, з матеріалів кримінального провадження також убачається, що під час судового розгляду позовні вимоги до страхової компанії були збільшені. Відповідно до збільшених позовних вимог з ПрАт «СК «ВУСО» просили стягнути відшкодування за шкоду, пов?язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок ДТП в розмірі 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку, а саме - 117 000 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 271,66 грн.

Натомість ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 11.01.2023 заяву про збільшення позовних вимог у судовому засіданні було залишено без розгляду.

Разом з тим, 23.03.2023 ПрАт «СК «ВУСО», тобто до постановлення оскаржуваного вироку здійснила виплату страхового відшкодування в розмірі 117 000 грн. за шкоду, пов?язану з стійкою втратою працездатності (інвалідність), а 28.03.2023 виплатила 5 271,66 грн. моральної шкоди. Оскільки як вказує представник цивільного відповідача вимоги, заявлені в частині відшкодування шкоди, пов?язаної із стійкою втратою працездатності потерпілого ОСОБА_12 , страхова компанія вважала обґрунтованими та документально підтвердженими.

Викладене свідчить про те, що суд першої інстанції поверхнево дослідив докази, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження та стосуються вирішення цивільних позовів, а також повністю проіґнорував надані представником цивільного відповідача докази та пояснення. За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при ухваленні вироку в частині часткового задоволення цивільних позовів до страхової компанії, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню фактичних обставин кримінального провадження, які стосуються вирішення цивільних позовів, не надав оцінки тій обставині, що ПрАт «СК «ВУСО» до постановлення вироку виплатила, як убачається з матеріалів кримінального провадження, страхове відшкодування в загальному розмірі 136 179, 89 грн., а по суті оскаржуваним вироком частково повторно стягнув з цивільного відповідача страхове відшкодування.

З огляду на це, оскільки результат розгляду судом першої інстанції цивільних позовів по суті не відповідає загальним правилам вирішення вимог про відшкодування шкоди, що є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, тому в цій частині вирок також підлягає скасуванню на підставі частини 1 статті 412 КПК України, оскільки в задоволенні цивільних позовів до страхової компанії суду першої інстанції необхідно було відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 50, 55, 65 КК України, ст.ст. 374, 404, 405, 407, 409, 412, 413, 414, 420, 424, 426, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ПрАТ "Страхова компанія "VUSO" - задовольнити.

Вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 13 червня 2023 року стосовно ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України скасувати в частині призначеного покарання та задоволення цивільних позовів до ПрАТ "Страхова компанія "VUSO".

Призначити ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробовуванням та іспитовим строком 2 (два) роки і 6 (шість) місяців.

Покласти на ОСОБА_9 обов`язки, передбачені п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України.

Початок іспитового строку рахувати з дня ухвалення вироку апеляційним судом.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_11 до ПрАТ "Страхова компанія "VUSO" - відмовити в повному обсязі

У задоволенні цивільного позову законного представника малолітнього ОСОБА_12 - ОСОБА_11 в інтересах малолітнього ОСОБА_12 до ПрАТ "Страхова компанія "VUSO" - відмовити в повному обсязі.

У решті вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4