УХВАЛА

22 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 735/1192/21

провадження № 51-2529ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Коропського районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2022 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року щодо нього,

встановив:

Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою на зазначені вище судові рішення щодо нього, де стверджує про наявність підстав до їх скасування через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) в касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування вимог особи, яка подала касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.

Доводи, покладені в обґрунтування вимог касаційної скарги, мають стосуватися конкретних доказів, наявних у кримінальному провадженні, та спиратися на конкретні норми кримінального процесуального закону, оскільки суд касаційної інстанції при перегляді судових рішень керується виключно межами, визначеними ст. 433 КПК.

За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність доказів.

Таким чином, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та незгода з оцінкою доказів на предмет їх достовірності, про що, зокрема, йдеться у змісті касаційної скарги, не є предметом касаційного перегляду і відноситься до компетенції перевірки апеляційного суду.

Засуджений в касаційній скарзі посилається на недотримання судами попередніх інстанцій правил оцінки доказів та недоведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення поза розумним сумнівом, при цьому не конкретизує, яких саме правил оцінки доказів судами не дотримано, які докази отримали неналежну оцінку. У касаційній скарзі стверджується про неправильну оцінку судами доказів, проте такі доводи касаційної скарги мають узагальнений характер і не спираються на обґрунтування конкретних порушень приписів ст. 94 КПК чи інших норм цього Кодексу, які визначають процесуальний порядок отримання та оцінки доказів за критеріями належності, допустимості або достовірності. В свою чергу вимоги про визнання протоколу впізнання за фотознімками недопустимим доказом не містять обґрунтування до відступу від висновків щодо застосування приписів ст. 228 КПК, які відображені в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 вересня 2023 року у справі № 208/2160/18 (провадження № 51-1868кмо22).

Крім того, у касаційній скарзі засуджений зазначає, що апеляційним судом не враховані твердження про застосування до нього недозволених методів під час досудового розслідування. Водночас, зі змісту оскарженої ухвали апеляційного суду вбачається, що доводи про застосування до ОСОБА_4 на досудовому розслідуванні недозволених методів були предметом перевірки апеляційного суду. Натомість, висунувши вимогу про скасування ухвали апеляційного суду, в касаційній скарзі сторона захисту не вказує на те, що цим судом допущені порушення щодо оцінки відповідних доводів, не спростовує обґрунтованість висновків апеляційного суду в цій частині.

Що стосується доводів про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, то колегія суддів звертає увагу, що за приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання. Натомість в касаційній скарзі не йдеться про обґрунтування явної несправедливості призначеного покарання через його суворість, сторона захисту не посилається на встановлені судом обставини кримінального правопорушення, які свідчать про необґрунтованість оскаржених рішень в цій частині, не вказує на те, що конкретні доводи сторони захисту чи матеріали кримінальної справи отримали неналежну оцінку.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 427 КПК у касаційній скарзі зазначаються вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції. При цьому такі вимоги повинні ґрунтуватися на приписах кримінального процесуального закону, якими керується суд касаційної інстанції при прийнятті одного з рішень, передбачених ст. 436 цього Кодексу.

В обґрунтування вимоги про закриття кримінального провадження через те, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості в суді і вичерпані можливості їх отримати, засуджений, серед інших, наводить доводи про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі. Покарання є кримінально-правовим наслідком визнання особи винуватою у вчиненні злочину, тому доводи про недотримання судом вимог щодо його призначення не узгоджуються із доводами про невинуватість засудженого в інкримінованому кримінальному правопорушенні, отже вимога в касаційній скарзі обґрунтована доводами, які є взаємовиключними, що, по своїй суті, є не просто формальним недотриманням приписів ст. 427 КПК, а фактично позбавляє суд касаційної інстанції процесуальної можливості визначити межі касаційного розгляду.

Відповідно до ст. 429 КПК суд касаційної інстанції, встановивши, що касаційну скаргу було подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, постановляє ухвалу про залишення касаційної скарги без руху, в якій зазначаються недоліки скарги і встановлюється строк, необхідний для їх усунення, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів із дня отримання ухвали особою, котра подала касаційну скаргу.

Врахувавши вищенаведене, керуючись положеннями ст. 429 КПК, з огляду на те, що касаційну скаргу подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно залишити без руху і надати строк на усунення недоліків.

Недоліки касаційної скарги, пов`язані з її змістом, можуть бути усунуті шляхом подання нової касаційної скарги.

Керуючись ст. 429 КПК, Суд

постановив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків касаційної скарги - п`ятнадцять днів із дня її отримання.

Роз`яснити, що касаційна скарга повертається в разі, якщо особа в установлений строк не усунула недоліків касаційної скарги, залишеної без руху.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3