ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1024/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/62/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.365 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження, зареєстрованого у ЄРДР за № 0000021 від 05.01.2018 року за апеляційною скаргою прокурора Тернопільської обласної прокуратури на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2023 року, -

Встановила:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Бережани, Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, священика клірика Тернопільської єпархії Православної Церкви України, раніше судимого вироком Тернопільського апеляційного суду від 12.07.2023 за частиною 2 статті 367 КК України до покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями в підприємствах, установах, організаціях лісової галузі строком на 1 (один) рік, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік та покладенням обов`язків передбачених п.1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 статті 365 КК України, та призначено йому за даною статтею покарання із застосуванням частини 1 статті 69 КК України, у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, чи займатися керівною діяльністю в підприємствах, установах, організаціях лісової галузі на строк 3 (три) роки.

На підставі статті 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, з врахуванням вироку Тернопільського апеляційного суду від 12.07.2023, остаточне покарання призначено у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, чи займатися керівною діяльністю в підприємствах, установах, організаціях лісової галузі на строк 3 (три) роки.

На підставі статті 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання призначеного цим вироком з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки.

На підставі статті 76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробацїі про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вироком суду також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 , маючи відповідну вищу освіту лісогосподарського напрямку та спеціальність, з 30.09.2016 на підставі наказу Державного підприємства «Кременецьке лісове господарство» № 247-к від 30.06.2016, займав посаду головного лісничого Державного підприємства «Кременецьке лісове господарство», на якій перебував до 21.05.2019.

Таким чином, ОСОБА_7 під час перебування на посаді головного лісничого, був відповідно до вимог Кримінального Кодексу України службовою особою. Відповідно до Закону України «Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів» орган державної лісової охорони є правоохоронним органом. ОСОБА_7 під час перебування на посаді головного лісничого, був працівником правоохоронного органу.

Встановлено, що 13 лютого 2017 року ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді головного лісничого ДП«Кременецьке лісове господарство», діючи в порушення посадової інструкції затвердженої директором ДП«Кременецьке лісове господарство» №39-квід 23.02.2016, будучи неуповноваженим виконувати обов`язки керівника підприємства у приміщенні ДП «Кременецьке лісове господарство», що знаходиться за адресою: Тернопільська область, місто Кременець, вулиця Акімова, 26, здійснюючи безпосереднє керівництво лише виробничою діяльністю лісництв та всіх лісогосподарських робіт у підприємстві, усвідомлюючи необхідність суворо дотримуватися вимог Конституції України, Лісового кодексу України, Земельного кодексу України, Законів України «Про природно-заповідний фонд України», «;Про охорону навколишнього природного середовища» та норм чинного законодавства, не маючи права підпису документів на правах керівника підприємства, діючи з прямим умислом, перевищуючи надані йому службові повноваження, в порушення вимог статті 26, 9-1 Закону України «Про природно-заповідний фонд», статті 100 Лісового кодексу України, наказу міністерства екології та природних ресурсів України № 350 від 06.10.2005 «Про затвердження Положення про лісовий заказник загальнодержавного значення "Суразька дача", охоронного зобов`язання щодо Заказника №17-59 від 01 жовтня 2012 року, п.п. 1.1-1.4, 2.6 Інструкції про застосування порядку установлення лімітів на використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища від 24.01.2008 № 27, без направлення проекту лімітів з метою дотримання режиму території в Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України та отримання його затвердження, при відсутності дозволу та ліміту на спеціальне використання природних ресурсів у межах території та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, видав лісорубний квиток серії 02 ЛКБ № 540872 від 13.02.2017 (№ 58), скріпивши його своїм підписом на звороті, чим надав дозвіл на проведення рубки формування і оздоровлення лісів - вибіркову санітарну рубку на території Суразького лісництва ДП «Кременецьке лісове господарство» кварталі 155 виділ 5 площа 1,8 га без врахування категорії режимної території зі спеціальним природоохоронним статусом лісовий заказник загальнодержавного значення «Суразька дача», умисно вчинивши дії, які явно виходять за межі наданих йому повноважень.

У подальшому, на підставі зазначеного лісорубного квитка, на вказаній території працівниками ДП «Кременецьке лісове господарство» проведено рубку та заготовлено 125 дерев різних порід, внаслідок чого порушено вимоги законодавства про природно-заповідний фонд та державі завдано збитків в сумі 359571.00 (триста п`ятдесят дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят одна) гривня, що більше як у двісті п`ятдесят разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, тобто спричинено тяжкі наслідки державі у сфері охорони, відтворення, сталого і раціонального використання лісових ресурсів.

Окрім того, відповідно до Указу Президента України від 11 грудня 2009 року № 1036 «Про створення національного природного парку «Кременецькі гори», створений Національний природний парк «Кременецькі гори», який є об`єктом природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, перебуває у віданні Тернопільського обласного управління лісового господарства, що розташований на території Кременецького та Шумського районів Тернопільської області, входить до природно-заповідного фонду України, який охороняється як національне надбання і є складовою частиною системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною. Національний природний парк «Кременецькі гори» діє у відповідності до Положення про «Національний природний парк «Кременецькі гори», що затверджене Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України № 518 від 12.12.2011.

Відповідно до охоронного зобов`язання щодо Парку № 09-68 від 22 червня 2012 року Національний природний парк «Кременецькі гори» переданий під охорону землекористувачу ДП «Кременецьке лісове господарство», який зобов`язаний зберігати їх і дотримуватись екологічних вимог про використання природних ресурсів, згідно зі статтею 4 0Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища».

Продовжуючи злочинну діяльність, 28 лютого 2017 року ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді головного лісничого ДП «Кременецьке лісове господарство», діючи повторно та в порушення посадової інструкції затвердженої директором ДП«Кременецьке лісове господарство» №39-к від 23.02.2016, будучи неуповноваженим виконувати обов`язки керівника підприємства, у приміщенні ДП «Кременецьке лісове господарство» що знаходиться за адресою: Тернопільська область, місто Кременець, вулиця Акімова,26, здійснюючи безпосереднє керівництво лише виробничою діяльністю лісництв та всіх лісогосподарських робіт у підприємстві, усвідомлюючи необхідність суворо дотримуватися вимог Конституції України, Лісового кодексу України, Земельного кодексу України, Законів України «Про природно-заповідний фонд України», «Про охорону навколишнього природного середовища» та норм чинного законодавства, не маючи права підпису документів на правах керівника підприємства, діючи з прямим умислом, перевищуючи надані йому службові повноваження, в порушення вимог статті 26,9-1 Закону України «Про природно-заповідний фонд»,статті 100 Лісового кодексуУкраїни, наказу міністерства екології та природних ресурсів України №518 від 12.12.2011про затвердження Положення про «Національний природний парк «Кременецькі гори», охоронного зобов`язання щодо Парку№ 09-68від 22 червня 2012 року,п.п.1.1-1.4,2.6 Інструкції про застосування порядку установлення лімітів на використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища від 24.01.2008№ 27, без направлення проекту лімітів з метою дотримання режиму території в Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України та отримання його затвердження, при відсутності дозволу та ліміту на спеціальне використання природних ресурсів у межах території та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, видав лісорубний квиток серія 02ЛКБ №540894(№80) від 28.02.2017, скріпивши його своїм підписом на звороті,чим надав дозвіл на проведення рубки формування і оздоровлення лісів вибіркову санітарну рубку на території Білокриницького лісництва ДП«Кременецьке лісовегосподарство» у кварталі 66 виділ 2 площа 3,3 га, без врахування категорії режимної території зі спеціальним природоохоронним статусом - Національний природний парк «Кременецькі гори» загальнодержавного значення, умисно вчинивши дії, які явно виходять за межі наданих йому повноважень.

У подальшому, на підставі зазначеного лісорубного квитка, на вказаній території працівниками ДП «Кременецьке лісове господарство» проведено рубку та заготовлено 119 дерев різних порід, внаслідок чого порушено вимоги законодавства про природно-заповідний фонд та державі завдано збитків в сумі 483292. 00 гривень (чотириста вісімдесят три тисячі двісті дев`яносто дві) гривні, що більше як у двісті п`ятдесят разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, тобто спричинено тяжкі наслідки державі у сфері охорони, відтворення, сталого і раціонального використання лісових ресурсів.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною 3 статті 365 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення та кваліфікацію дій ОСОБА_7 , просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити йому за даною статтею покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, чи займатися керівною діяльністю в підприємствах, установах, організаціях лісової галузі на строк 3 (три) роки.

Вирок Тернопільського апеляційного суду від 12.07.2023 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 367 КК України та призначено покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями в підприємствах, установах, організаціях лісової галузі строком на 1 (один) рік, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік та покладенням обов`язків передбачених п.1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України виконувати самостійно.

Свої доводи мотивує тим, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого.

Вказує, що суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України та ст.75 КК України порушив засади призначення покарання, адже він раніше вже притягувався до відповідальності, а шкода завдана злочином відшкодована не ним особисто, а на підставі рішення суду стягнуто із ДП «Кременецьке лісове господарство».

Зокрема, прокурор вважає помилковим посилання суду на обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, оскільки поведінка ОСОБА_7 під час розгляду справи про це не свідчила.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який просить задовольнити апеляцію, з мотивів викладених у ній, захисника та обвинуваченого, що вважають вирок суду законним і обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.3 ст.365 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими та ніким із учасників не оспорюються, а отже в апеляційному порядку не переглядаються.

На думку колегії суддів під час апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги прокурора з приводу невідповідності призначеного судом покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним злочину.

Так, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта.

В даному випадку, призначаючи ОСОБА_7 за ч.3 ст.365 КК України покарання, суд першої інстанції її визначив вірно, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, так як вона відповідає вчиненому злочину та особі обвинуваченого, необхідна й достатня для його виправлення та попередження нових правопорушень.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Між тим, у ч. 1 ст. 69 КК України (в редакції, яка діяла на час вчинення кримінальних правопорушень) визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнані дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: а) наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; б) дані, які певним чином характеризують особу винного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого визнав повне визнання ними своєї вини та щире каяття, сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відшкодування завданої шкоди.

Так, суд першої інстанції правильно послався на визнання вини, щире каяття та сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданої шкоди як окремі обставини, що пом`якшують покарання, оскільки, виходячи зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 66 КК, вони є самостійними обставинами, які пом`якшують покарання. Врахування кожної з них при призначенні покарання, за умови встановлення їх наявності у кримінальному провадженні, є обов`язковим для суду, незалежно від тяжкості вчиненого злочину. Вказані форми посткримінальної поведінки особи свідчать про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. Визнання даних обставин такими, що пом`якшують покарання, стимулює осіб, які вчинили злочини, до критичної переоцінки своєї діяльності, а також сприяє своєчасному розкриттю злочинів.

Так, щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не вбачає підстав сумніватися в щирості розкаяння обвинуваченого, який як на досудовому слідстві, так і у судах обох інстанцій повністю визнав себе винним, із самого початку послідовно розповідав про обставини вчиненого ним злочину, які повністю відповідають тим, що були визнані судом доведеними.

На думку колегії суддів така поведінка обвинуваченого свідчить не лише про визнання ним своєї вини, але і вказує на розкаяння обвинуваченого у вчиненому злочині.

З огляду на обставини, що пом`якшують покарання (визнання вини, щире каяття, сприяння розкриттю злочину, відшкодування шкоди), та обставину, що її обтяжує повторність вчинення злочину, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що ці обставини, а також дані про особу винного, в своїй сукупності та співвідношенні істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.365 КК України та свідчать про можливість призначення йому покарання за вказаний злочин із застосуванням ст.69 КК України, а отже суд прийшов до вірного переконання про призначення ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією статті, і з таким рішенням суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що поведінка ОСОБА_7 в суді не свідчила про осуд вчинених ним дій чи бажання виправитися, є голослівними та не підтверджуються будь якими фактичними даними.

Крім того в апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що дії ОСОБА_7 свідчать про відсутність бажання його дотримуватися усталених норм поведінки, нерозуміння сутності зайнятого ним становища, що вказує про його небажання ставати на шлях виправлення та свідчить про намір продовжувати ведення ним такого ж способу життя.

Апеляційний суд такі доводи апелянта також вважає надуманими, які спростовуються дослідженими в судовому засіданні даними, відповідно до яких ОСОБА_7 не працює на посаді, яку займав на час вчинення злочину, повністю змінив свій спосіб життя та став священнослужителем, займається активною волонтерською та громадською діяльністю, що на думку колегії суддів, повністю спростовує такі доводи апелянта.

В апеляційній скарзі прокурор також вказує на те, що місцевий суд не врахував тієї обставини, що заподіяна шкода відшкодована державі не особисто обвинуваченим, а ДП Кременецьке лісове господарство.

На думку колегії суддів, такі доводи є неспроможними, оскільки шкода, яка була спричинена державі, була відшкодована стороною, яка її завдала КП Кременецьке лісове господарство, що й було враховано місцевим судом, зазначаючи про повне відшкодування завданої шкоди.

Крім того, за змістом ст.ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Також, згідно зі ст. 75 КК України ( в редакція, яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення) в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається з матеріалів справи, при призначенні ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.75 КК України суд у повній мірі дотримався зазначених вимог. Так, суд врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який у відповідності до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину, конкретні обставини кримінального провадження (проводилася санітарна рубка для очищення лісів), особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не судимий, виключно позитивно характеризуються по місцю проживання та роботи, відношення обвинуваченого до скоєного; його посткримінальна поведінка, займається активною волонтерською та громадською діяльністю, змінив місце роботи та став священнослужителем; має на утриманні неповнолітню дитину.

Зазначені обставини стали підставою для призначення покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі та звільнення обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України із встановленням також максимального терміну іспитового строку, оскільки місцевий суд дійшов вірного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе без його ізоляції від суспільства, оскільки з врахуванням даних про особу обвинуваченого та фактичних обставин кримінального провадження саме таке покарання є необхідне і достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Висновку про можливість застосування ст.69 КК України із призначенням покарання нижче від найнижчої межі, а також про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 без ізоляції його від суспільства із застосуванням ст.75 КК України до основного покарання з встановленням іспитового терміну, за наслідками судового розгляду, дійшов й прокурор у даному кримінальному провадженні, який у судових дебетах в суді першої інстанції висловив таку свою позицію, що вбачається з матеріалів провадження звуко- відеозапису судового засідання від 18.10.2023 року, тобто місцевий суд призначив ОСОБА_7 таке покарання, яке в судовому засіданні й просив прокурор.

Також вірно було враховано місцевим судом, що інкриміноване ОСОБА_7 вказане кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.365 КК України було вчинено ним до постановлення відносно нього вироку Тернопільським апеляційним судом від 12.07.2023 року.

Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги прокурора, які також не ґрунтуються на вимогах закону, про те, що судом при призначенні покарання не було враховано те, що ОСОБА_7 вже раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочину у сфері службової діяльності вироком Тернопільського апеляційного суду від 12.07.2023 року за ч.2 ст.367 КК України. В даному випадку вказаний вирок було постановлено до постановлення вироку, який оскаржується, однак за діяння, які були вчинені ОСОБА_7 вже після діянь, інкримінованих йому у цьому кримінальному провадженні.

Ураховуючи наведене та зважаючи на конкретні обставини цього кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, встановлені місцевим судом дані про особу ОСОБА_7 , його поведінку після вчинення злочину, відношення до скоєного та критичний осуд своєї поведінки, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, колегія суддів вважає, що досягти мети покарання та попередження вчинення ОСОБА_7 нових злочинів можливо без його ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції вірно визначено вид та розмір як основного, так і додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_7 та не вбачає підстав для посилення йому покарання, як про це ставить питання в апеляційній скарзі прокурор.

Будь-яких порушень вимог КПК України, які б стали підставою для скасування вироку суду першої інстанції в цілому, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи викладені вище обставини, в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, у зв`язку з чим його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу прокурора Тернопільської обласної прокуратури залишити без задоволення, а вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_7 за ч.3 ст.365 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді