У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000371, за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 та представника потерпілого ОСОБА_8 ОСОБА_9 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 лютого 2023 року відносно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Первомайську Миколаївської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , проживаючий в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_10 ,

обвинувачений ОСОБА_6 ,

захисник ОСОБА_7 ,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 лютого 2023 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Ухвалено, строк відбування основного покарання обвинуваченому ОСОБА_6 обчислювати з дня його взяття під варту, після звернення вироку суду до виконання.

Ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати за проведення судових інженерно-транспортних експертиз № СЕ-19/115-22/5340-ІТ від 01.08.2022 р. 1 510,24 грн., № СЕ-19/115-22/5341-ІТ від 02.08.2022 р. 1887,80 грн., № СЕ-19/115-22/5339-ІТ від 15.08.2022 р. 1887,80 грн., № СЕ 19/115-22/7478-ІТ від 21.10.2022 р. 3020,48 грн., а всього, на загальну суму 8 306,32 грн.

Ухвалено цивільний позов цивільного позивача ОСОБА_11 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 219 410 грн., в рахунок відшкодування майнової шкоди, та 20 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, пов`язаної із пошкодженням належного йому транспортного засобу, на загальну суму 239 410 грн. залишити без розгляду.

Ухвалено цивільний позов потерпілого (цивільного позивача) ОСОБА_8 про стягнення на його користь з обвинуваченого ОСОБА_6 77 607 грн. в рахунок відшкодування заподіяної майнової шкоди, та 500 000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, на загальну суму 577 607 грн. залишити без розгляду.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 15 750 грн. у відшкодування витрат на правову допомогу.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні та питання розподілу процесуальних витрат.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Захисник ОСОБА_7 просить пом`якшити призначене ОСОБА_6 покарання до 3 років позбавлення волі та, на підставі ст. 75 КК України, звільнити його від відбування покарання.

Представник потерпілого ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення основного покарання та залишення цивільного позову цивільного позивача ОСОБА_8 без розгляду.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Стягнути з ОСОБА_6 , у відшкодування майнової шкоди 77 607 грн., у відшкодування моральної шкоди 500 000 грн., а також витрати на правову допомогу.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Захисник ОСОБА_7 вважає, що призначаючи покарання, суд першої інстанції не оцінив належним чином тих обставин, що обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав свою вину у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, зауваживши, що в ході судового слідства він не міг відшкодувати спричинену майнову та моральну шкоду потерплій стороні оскільки не мав роботи, щиро кається в скоєному злочині, позитивно характеризується за місцем мешкання, офіційно працевлаштувався, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий та не притягувався до адміністративної відповідальності, що свідчить про його міцні соціальні зв`язки.

На думку апелянта, не надав належної оцінки суд першої інстанції і висновку досудової доповіді органу пробації, відповідно якому, виконання покарання відносно обвинуваченого ОСОБА_6 у громаді можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних правопорушень.

При цьому, відзначає, що наразі обвинувачений ОСОБА_6 вибачився перед батьками загиблого та розпочав відшкодовувати завдані потерпілій стороні збитки.

Представник потерпілого ОСОБА_9 , не погоджуючись із призначеним покаранням, вважає, що судом першої інстанції не враховано того, що обвинувачений ОСОБА_6 за весь час, з дати дорожньо-транспортної пригоди (28.06.2022 р.) до ухвалення вироку у справі, жодного разу не звернувся до потерпілого ОСОБА_8 з вибаченнями щодо ситуації яка сталася, адже втрата сина для потерпілого це велика психологічна травма, ані з пропозицією надати матеріальну допомогу, пов`язану з організацією похорон.

Крім того, зазначає, що протиправними діями обвинуваченого ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_8 завдано значної моральної шкоди, оскільки він пригнічений внаслідок втрати сина та вимушений приймати участь у вказаному кримінальному провадженні, з метою належного захисту своїх порушених прав в органах державної влади.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

28.06.2022 р. в світлий час доби, після опівдня, обвинувачений водій ОСОБА_6 , керуючи технічно несправним, але працездатним транспортним засобом: спеціалізованим вантажним автомобілем фургоном рефрижератором В, марки «Mercedes Benz» модель 212 D, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з порушенням вимог п. 31.4.5 «г», що проявилось у встановленні на задню вісь транспортного засобу шин різних моделей з різними малюнками протектора, під час руху по автомобільній дорозі Н-24 «Благовіщенське-Миколаїв» у напрямку руху до смт Олександрівка Вознесенського району Миколаївської області на відстані 2,8 км від дорожнього знаку 5.51 Правил дорожнього руху «Початок населеного пункту місто Вознесенськ», діючи із злочинною самовпевненістю, тобто, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, усвідомлюючи, беззастережно виконувати вимоги Правил дорожнього руху та маючи можливість їх виконувати, грубо порушив вимоги п. п. 2.3 «б», 10.1, 14.2 «в» Правил дорожнього руху, а саме перед початком виконання маневру «обгону» попутного транспортного засобу проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, не переконавшись в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, хоча повинен був це зробити та мав технічну можливість це зробити, але не зробив, почав виконувати маневр «обгону» попутного транспортного засобу.

У цей час водій ОСОБА_12 , керуючи технічно справним та працездатним автомобілем марки «КАМАЗ 5320», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з пасажиром ОСОБА_13 , рухався у межах своєї смуги руху по автомобільній дорозі Н-24 «Благовіщенське-Миколаїв» у напрямку руху до міста Вознесенська Миколаївської області.

В результаті грубого порушення водієм ОСОБА_6 , вимог п. п. 2.3 «б», 10.1, 14.2 «в» Правил дорожнього руху відбулось зіткнення транспортних засобів правою передньою частиною вантажного автомобіля «Mercedes Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 (крилом переднього правого колеса, переднім правим колесом, передньою частиною панелі передніх правих дверей та правою торцевою частиною капоту) з передньою лівою частиною автомобіля марки «КАМАЗ 5320», реєстраційний номер НОМЕР_2 , (лівої частини переднього бамперу, лівої частини передньої панелі кабіни).

Внаслідок виниклої дорожньо-транспортної пригоди, пасажир вантажного автомобіля «Mercedes Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_14 , від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди.

Причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди стали порушення водієм ОСОБА_6 вимог п. п. 2.3 «б», 10.1, 14.2 «в» Правил дорожнього руху, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відноситься необережних тяжких злочинів; незворотні наслідки, що настали смерть пасажира ОСОБА_14 ; дані про особу обвинуваченого, який під час судового розгляду працевлаштувався, позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий, на обліках у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває; позицію потерпілого ОСОБА_8 , який втратив сина. Встановив наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

При цьому, суд зауважив, що не погоджується з висновком досудової доповіді органу пробації відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , адже органом пробації не враховані наслідки кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 , які потягнули за собою смерть людини, життя якої, відповідно до ст. 3 Конституції України, визнаються найвищою соціальною цінністю у державі.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника на підтримку апеляційної скарги, думку інших учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку. Дії обвинуваченого кваліфіковані вірно за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, та апелянтами не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Вирішуючи питання про обґрунтованість призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання та можливості його звільнення від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р., призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання (ст. ст. 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

При призначенні покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції, з достатньою повнотою, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, під час судового розгляду працевлаштувався, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліках у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває. Встановив наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Також судом першої інстанції прийнято до уваги незворотні наслідки, що настали, внаслідок одночасного порушення обвинуваченим ОСОБА_6 декількох пунктів Правил дорожнього руху, у виді загибелі пасажира ОСОБА_14 , що значно підвищує як суспільну небезпечність особи винного так і суспільну небезпечність вчиненого злочину.

Апеляційний суд вважає, що, при призначенні покарання судом першої інстанції здійснено повний та детальний аналіз даних про особу обвинуваченого, обставин вчинення кримінального правопорушення, в тому числі і грубого порушення правил дорожнього руху, що призвело до смертельних наслідків, враховано поведінку обвинуваченого після вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

З урахуванням викладеного, а також положень ст. 3 Конституції України, відповідно яким людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, підстав вважати призначене покарання у виді 3 років позбавлення волі занадто суворим та таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства та особі обвинуваченого, не вбачається, оскільки воно відповідає тяжкості вчиненого правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Повне визнання обвинуваченим своєї вини та його щире каяття були враховані судом першої інстанції та дали суду право призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання в мінімальних межах санкції статті інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

З приводу угоди про примирення від 19.06.2023 р., укладеної під час апеляційного розгляду, між обвинуваченим та потерпілим у кримінальному провадженні, якою визначено розмір шкоди, який підлягає відшкодуванню обвинуваченим, а також узгоджене сторонами покарання, в тому числі із можливістю звільнення від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд зазначає, що вона укладена з порушенням вимог статей 469, 471, 474 Кримінального процесуального кодексу, а тому є недійсною.

Крім зазначеного, апеляційний суд не погоджується із доводами сторони захисту, щодо безпідставного неврахування судом висновків досудової доповіді органу пробації, виходячи з того, що у розумінні ст. ст. 314, 314-1 КПК України, досудова доповідь представника персоналу органу пробації складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також для прийняття судового рішення про міру покарання та має виключно рекомендаційний характер, яку суд може врахувати, виходячи зі своїх дискреційних повноважень.

З огляду на це, доводи апелянтів, наведені в апеляційних скаргах, не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, і не містять вагомих аргументів про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості чи суворості, тобто про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності й обґрунтованості оскаржуваного судового рішення в цій частині.

Щодо доводів апеляційної скарги представника потерпілого про неправильне вирішення судом першої інстанції цивільного позову, поданого в інтересах потерпілого ОСОБА_8 , апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

У ході вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Згідно з пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди в передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи. Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача. Така позиція відображена, зокрема, у рішеннях Верховного Суду від 17.04.2018 р. у справі № 523/9076/16-ц, від 12.12.2018 р. у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц, від 30.01.2019 р. у справі № 552/6381/17, від 01.04.2020 р. у справі № 520/13067/17.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, потерпілому ОСОБА_8 було заподіяно майнову та моральну шкоду. З метою відшкодування цієї шкоди представником потерпілого ОСОБА_8 ОСОБА_9 подано цивільний позов до ОСОБА_6 .

Також з матеріалів кримінального провадження убачається, що автомобіль марки «Mercedes Benz» модель 212 D, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_6 , належить ОСОБА_11 та був застрахований у ПрАТ СК «ПЗУ Україна».

З огляду на викладене, враховуючи, що на час дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «Mercedes Benz» модель 212 D, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_6 , належав ОСОБА_11 та був застрахований у страховій компанії ПрАТ СК «ПЗУ Україна», який страховик прийняв на страхування на випадок заподіяння шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди за його участю, а цивільний позов був заявлений виключно до ОСОБА_6 , суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку щодо залишення такого цивільного позову без розгляду.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційні скарги захисника та представника потерпілого задоволенню не підлягають, вирок суду є законним і підстав для його зміни чи скасування, як того просять апелянти, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 лютого 2023 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та представника потерпілого ОСОБА_8 ОСОБА_9 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3