ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 459/874/20

провадження № 51-151 км 21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 23 лютого 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 10 липня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001415, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Річки Жовківського району Львівської області, раніше судимого вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 08 лютого 2011 року за ч. 1 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 23 лютого 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з часу фактичного затримання - 28 грудня 2019 року.

Вирішено питання щодо речових доказів та арештованого майна у провадженні.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 10 липня 2023 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 26 грудня 2019 року, знаходячись за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час виниклого конфлікту, на ґрунті неприязних відносин,маючи умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень своєму батьку ОСОБА_8 , наніс по тілу останнього множинні удари ножем, чим заподіяв тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких настала смерть потерпілого.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Стверджує, що судовий розгляд проведено неповно, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 ґрунтуються на недопустимих та непрямих доказах.

Зазначає, що огляд місця події від 28 грудня 2019 року проведено із порушенням вимог процесуального закону, дозвіл на проведення огляду надала особа, яка не є володільцем квартири, а отже протокол цієї слідчої дії та всі докази, отримані внаслідок її проведення, є недопустимими.

Також вказує, що в основу вироку безпідставно покладено показання свідків обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які не були дослідженні судом безпосередньо, оскільки суд прослухав технічний запис їх показань, даних під час першого судового розгляду.

Щодо порушень допущених судом апеляційної інстанції, захисник наполягає на тому, що доводи апеляційних скарг сторони захисту щодо наведених істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не були розглянуті належним чином, а тому постановлене за наслідками апеляційного перегляду рішення є невмотивованим.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав доводи касаційної скарги.

Прокурор, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржених судових рішень, просив касаційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися, повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від них не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що не погоджуючись із визнанням винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, захисник оспорює правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, вказує на неповноту судового розгляду, наводить власну оцінку доказам, відмінну від оцінки, що надав суд першої інстанції.

Фактичні обставини кримінального провадження були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій і вони перегляду у касаційному порядку, відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України, не підлягають. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є підставами для скасування чи зміни судових рішень в апеляційному порядку, згідно зі ст. 409 КПК України.

Суд першої інстанції дослідивши надані стороною обвинувачення докази, встановив, що вина ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України підтверджується, зокрема, наступними доказами:

- показаннями потерпілої ОСОБА_11 про те, що вона є співвласником квартири, де було вчинено злочин. Труп її чоловіка ОСОБА_8 в квартирі виявила донька ОСОБА_9 , яка надала дозвіл слідчим на проведення огляду місця події (квартири);

- показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які не були очевидцями події, але підтвердили, що у ОСОБА_8 , який був виявлений мертвим в своїй квартирі 27.12.2019 його донькою ОСОБА_9 , було багато ран на тілі, та у вказаній квартирі у стані алкогольного сп`яніння також перебував обвинувачений ОСОБА_7 , який повідомив, що не причетний до вбивства батька, однак усі сліди крові у квартирі були затерті;

- заявою ОСОБА_9 про надання дозволу слідчому на проведення огляду місця події, в якій зазначено, що вона є рідною донькою померлого ОСОБА_8 , який проживав та був володільцем квартири

АДРЕСА_2 ;

- протоколом огляду місця події від 28.12.2019 з фототаблицею, компакт-диском та схемою до нього, з якого слідує, що місцем події є квартира

АДРЕСА_2 , де виявлено труп

ОСОБА_12 з множинними тілесними ушкодженнями;

- висновком судово-медичної експертизи № 196/2019 від 29.01.2020, згідно якого смерть ОСОБА_8 настала в наслідок множинних ран на тілі, одній з яких відповідає раневий канал, що проходить через м`язи бічної черевної стінки, нирку та сліпо закінчується в м`язах поперекової ділянки спини, які привели до зовнішньої кровотечі та кровотечі в позаочеревний простір справа, в ниркову миску правої нирки, сечовід та сечовий міхур і привели до гострої крововтрати. Смерть могла наступити через 2-3 години після завдання ударів;

- висновком експерта № 29 від 11.03.2020 з якого слідує, що ОСОБА_7 на даний час психічною хворобою не страждає, виявляє психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання психоактивних речовин (алкоголь та наркотики), синдром залежності, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними;

- висновком про результати медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння від 28.12.2019 згідно якого обвинувачений ОСОБА_7 при огляді 28.12.2019, об 11 год 45 хв., перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Слід зазначити, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненнівказаного кримінального правопорушеннябув предметом перевірки апеляційного суду і мотивовано визнаний таким, що відповідає доказам, зібраним у встановленому законом порядку, дослідженим у судовому засіданні, належно оцінених судом і є обґрунтованим.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

В судових рішенняхсудами першої і апеляційної інстанцій наведено переконливі аргументи, чому вони визнали обвинувачення доведеним поза розумним сумнівом, та чому не взяли до уваги те пояснення події, що надала сторона захисту.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та вважає, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 404 КПК України, детально перевірив викладені в апеляційних скаргах сторони захисту доводи, які є аналогічними за своїм змістом доводам касаційної скарги захисника, та обґрунтовано визнав їх безпідставними, при цьому також спростував посилання сторони захисту стосовно істотних порушень вимог кримінального процесуального закону допущених, на її думку, під час дослідження доказів та при їх оцінці судом першої інстанції, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення.

Щодо оцінки допустимості показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , наданих в судовому засіданні під час судового розгляду 18.05.2020, то Суд вважає необхідним зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 22.11.2022 під час судового засідання прокурор заявив клопотання про дослідження технічного запису судового засідання на якому міститься допит свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обґрунтовуючи це тим, що останні проживають та працюють за кордоном, а тому вийти на відеозв`язокабо з`явитися у судове засідання не мають можливості. Суд вказане клопотання задовольнив та 02.02.2023 у судовому засіданні дослідив технічний запис показань вказаних свідків, які були надані під час минулого судового розгляду, та у вироку поклав показання цих свідків в обґрунтування винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, що підтверджується переглядом аудіо-, відеозаписів судових засідань № 1064794, № 1223786 відповідно від 22.11.2022 та 02.02.2023 у підсистемі відеоконференцзв`язку Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Верховний Суд бере до уваги, що відповідно до п. 16 ст. 7 КПК України безпосередність дослідження показань є загальною засадою кримінального судочинства, а ст. 23 цього Кодексу визначає, що показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, а відомості, що містяться в показаннях, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані доказами, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених КПК України.

Частиною 4 статті 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що ця вимога сформульована як принцип, яким має керуватися суд, приймаючи процесуальні рішення в конкретній ситуації, у тому числі рішення щодо допустимості або недопустимості доказів.

Принцип безпосередності дослідження доказів спрямований передусім на найкраще забезпечення права сторін уточнити показання особи та поставити під сумнів ті чи інші повідомлення або її репутацію.

Верховний Суд у постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 750/5745/15-к (провадження № 51-10195 км 18) зазначив, що засаді безпосередності, як і

будь-якій іншій загальній засаді, притаманна певна гнучкість при застосуванні в конкретних обставинах. В залежності від обставин ця засада реалізується в різних формах, оскільки суд має узгоджувати її з іншими засадами кримінального процесу та/або легітимними інтересами суспільства чи окремих осіб. Наприклад, принцип безпосередності зазнає певних легітимних обмежень у випадку допиту особи, до якої застосовані заходи безпеки або яка відсутня безпосередньо в залі судового засідання (ст. 232 КПК України), і такі легітимні обмеження не можна вважати порушенням принципу безпосередності. Також суди апеляційної інстанції в більшості випадків ґрунтують свої висновки на показаннях, які були надані в суді першої інстанцій, оскільки багаторазовий допит особи в судах різних інстанцій без вагомих причин не тільки був би обтяжливим для такої особи, учасників і суспільства, але й суперечив би самому змісту інстанційності.

Таким чином, Суд вважає, що положення «суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання» (ч. 4 ст. 95 КПК України), не може тлумачитися як безумовна заборона використання показань, які особа давала перед іншим складом суду у тій же справі.

Крім того, показання, які особа надавала під час першого розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції перед іншим складом суду, не можуть вважатися недопустимими доказами лише на тій підставі, що неможливо було забезпечити явку такої особи під час нового судового розгляду.

Під час судового розгляду щодо ОСОБА_7 не було встановлено будь-яких суттєвих обставин, які не були б відомі під час минулого допиту свідків і які б вимагали повторного допиту з огляду на такі обставини. За рішенням суду було досліджено технічний запис допиту свідків, на якому зафіксовані запитання та відповіді під час допиту, що давало суду можливість не лише сприймати зміст їх показань, але і робити висновки для оцінки їх достовірності. Сторона захисту під час нового розгляду не була позбавлена можливості при дослідженні показань та/або інших доказів звертати увагу суду на ті аспекти показань, які є важливими для оцінки їх достовірності.

Згідно показань вказаних свідків, вони не були безпосередніми очевидцями кримінального правопорушення, а лише були свідками подій, які розгортались у квартирі після його вчинення, їх показання не є вирішальними на підтвердження скоєння злочину саме ОСОБА_7 .

Також слід зазначити, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року

№ 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», було введено на території України воєнний стан, який на даний час продовжено.

Відповідно до ч. 11 ст. 615 КПК України, яка регулює особливий режим кримінального провадження в умовах воєнного стану, показання, отримані під час допиту свідка, потерпілого, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо хід і результати такого допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, за обставин цього кримінального провадження, дослідження показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які вони давали під час першого судового розгляду іншому складу суду, забезпечило сторонам достатні процесуальні гарантії, здатні компенсувати неможливість їх допиту під час нового судового розгляду, а тому визнання цих показань допустимими доказами не порушувало права засудженого на справедливий судовий розгляд.

Таким чином, дослідивши показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , суд дав їм оцінку з погляду допустимості, належності та достовірності, при цьому врахував, у тому числі, наскільки були забезпечені права сторони захисту під час допиту свідків під час минулого розгляду. Факт неможливості допиту цих осіб під час нового судового розгляду враховано судом при оцінці достовірності цих доказів у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події від 28 грудня 2019 року та інших доказів, отриманих за результатами проведення цієї слідчої дії, то колегія суддів зазначає наступне.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілий ОСОБА_8 був володільцем житла, в якому проводився огляд. Підставою для проведення огляду місця події (житла) стало повідомлення про його смерть. З метою перевірки вказаної інформації та з`ясування події, що відбулася, було здійснено огляд квартири, де проживав ОСОБА_8 , у процесі чого було виявлено труп останнього з ознаками насильницької смерті.

Зважаючи на те, що житло, в якому проводився огляд, належало на праві власності померлому ОСОБА_8 , у квартирі проживав та був зареєстрований підозрюваний ОСОБА_7 , який згідно результатів медичного огляду перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, тому дозвіл на проведення цієї слідчої дії був отриманий від ОСОБА_9 - рідної доньки померлого, яка й виявила труп батька та повідомила про дану подію поліцію. Крім того, суд установив, що ОСОБА_9 є співвласником цієї квартири та про надання дозволу на її огляд повідомила потерпілу ОСОБА_11 .

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає порушень процесуальних гарантій прав ОСОБА_7 у зв`язку із проведенням огляду житла, в якому він проживав спільно із померлим. Протокол цієї слідчої дії оформлений у відповідності з вимогами закону з долученням до нього фототаблиці та компакт-диску з фіксацією її проведення. Таким чином, слід погодитися із висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що вищезазначений доказ є допустимим. А відтак, допустимими є й докази, отримані за результатами проведення такого огляду місця події.

Аналогічні доводи захисника були зазначені у попередній касаційній скарзі, при цьому у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року наведено обґрунтування щодо їх безпідставності.

Крім того, твердження захисника про те, що посилання на свідоцтво про право власності на квартиру від 12.05.1997 (т. 2. а. п. 49) з`явилося лише під час розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, оскільки хтось просто вшив його у кримінальне провадження, є голослівними та спростовується матеріалами кримінального провадження, а саме вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 08.07.2020, зі змісту якого вбачається, що

ОСОБА_9 є співвласником вищезазначеної квартири, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру від 12.05.1997 (т. 2. а. п. 70-88). Отже, Шевченківським районним суду м. Львова в ході першого судового розгляду цього кримінального провадження було досліджено вказане свідоцтво.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження було з`ясовано, що висновки суду апеляційної інстанції є правильними, як стосовно встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_7 , так і відсутності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнули б за собою скасування чи зміну судових рішень.

При цьому, апеляційний суд ретельно перевірив викладені в апеляційних скаргах сторони захисту доводи та правильно зазначив про законність, обґрунтованість та вмотивованість вироку щодо ОСОБА_7 , тобто встановив, що вирок судом першої інстанції ухвалено відповідно до приписів ст. 370 КПК України. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 , колегією суддів не встановлено, тому касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 23 лютого 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 10 липня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в його інтересах - беззадоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3