ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/240/24 Справа № 709/1699/23 Категорія: ст. 331 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

захисника в режимі

відеоконференції ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси виділені матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на ухвалу Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 26 грудня 2023 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 23.02.2024, -

в с т а н о в и л а :

В провадженні Чорнобаївського районного суду Черкаської області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000295 щодо ОСОБА_10 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

Прокурор ОСОБА_11 в судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 на 60 днів.

26.12.2023 ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 23.02.2024 включно.

Не погоджуючись з ухвалою місцевого суду, захисник ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу в якій, вважаючи її незаконною, просив скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням застави в розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що висновки суду, наведені в ухвалі, не підтверджуються матеріалами справи в частині наявності та підтвердження ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Фактично, єдиною підставою для подальшого тримання під вартою ОСОБА_8 є тяжкість злочину у скоєнні якого він обвинувачується.Подальше тримання під вартою ОСОБА_8 буде порушувати розумні строки дії найбільш суворого запобіжного заходу.

В порушення вимог ч. 2 ст. 184 КПК України ні йому, ні обвинуваченому ОСОБА_8 не було вручено копії примірника клопотання про продовження запобіжного заходу.

Зазначає, що суд першої інстанції не застосував до ОСОБА_8 заставу як альтернативу тримання під вартою. Застава у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб забезпечить належну процесуальну поведінку ОСОБА_8 , з врахуванням того, що він має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки.

Заслухавши доповідь судді, думки захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, захисник ОСОБА_7 просив застосувати до обвинуваченого заставу - 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав, що ухвала суду є законною і обґрунтованою, перевіривши доводи апеляційної скарги, виділені матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 до задоволення не підлягає, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями КПК України.

Зазначених вимог закону судом першої інстанції дотримано.

Відповідно до положень ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст. 176 КПК України цього Кодексу.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з врахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000, рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Під час розгляду клопотання прокурора, суд першої інстанції встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1,3,4 ч.1 ст. 177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, який є умисним особливо тяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років.

Суд першої інстанції врахував, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У рішенні по справі «Wпроти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними. При апеляційному розгляді встановлено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 та встановлена обґрунтована наявність ризиків, визначених п.1,3,4 ч.1 ст. 177 КПК України.

З матеріалів провадження вбачається, що у кримінальному провадженні в суді першої інстанції не завершено судове слідство, свідки не допитані.

При цьому суд врахував, що відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408. 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо доцільності продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, з огляду на стадію судового розгляду, врахував тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, характер і обставини вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, а саме: будучи військовослужбовцем, ОСОБА_8 не з`явився у військову частину з метою ухилення від військової служби, під час досудового розслідування ухилявся від слідства, перебував у розшуку, надав оцінку особі останнього, з врахуванням чого дійшов вірних висновків про те, що ризики, наведені прокурором, існують і є доведеними, що не дає підстав для обрання обвинуваченому інших більш м`яких запобіжних заходів, зважаючи на серйозність висунутого обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, а саме дезертирстві, вчиненому в умовах воєнного стану, а тому він може переховуватися від суду.

Доводи захисника про порушення вимог ч. 2 ст. 184 КПК України щодо не вручення копії клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою захиснику та обвинуваченому ОСОБА_8 є необґрунтованими і не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, зміст клопотання прокурора був оголошений в судовому засіданні, обвинувачений та захисник давали пояснення по суті питань, порушених у клопотанні прокурора, висловлюючи аргументи на користь обвинуваченого проти необхідності продовження строку тримання його під вартою, що дає підстави стверджувати про те, що сторона захисту була готова до розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.

Крім того з виділених матеріалів кримінального провадження вбачається, що жодних порушень ч. 2 ст. 184 КПК України суддею місцевого суду встановлено не було, як і не встановила їх колегія суддів під час розгляду апеляційної скарги сторони захисту.

Також апеляційним судом встановлено, що копія клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу 18.12.2023 була направлена прокурором на електронну адресу захисника ОСОБА_9 та обвинуваченому ОСОБА_8 в ДУ «Черкаський слідчий ізолятор», яка вручена 19.12.2023.

Ч. 4 ст. 183 КПК України передбачає право суду не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого, в тому числі ст. 408 КК України, вчиненого під час дії воєнного стану.

Колегія суддів звертає увагу, що положеннями ч. 8 ст. 176 КПК України визначено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених, в тому числі ст. 408 КК України, застосовується виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визначення обвинуваченому розміру застави.

Будь-яких виняткових обставин, які б дали підстави для визначення обвинуваченому застави стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено та під час апеляційного розгляду не встановлено.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченої особи кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволяють стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про недоведеність ризиків, які обумовлюють продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час її апеляційного розгляду, не здобуто даних, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_8 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені п. п. 1,3,4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Належних даних про стан здоров`я обвинуваченого, які б виключали застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, стороною захисту суду не надано.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень вимог КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

На думку колегії суддів, існування ризиків у ході судового розгляду було доведено прокурором, наявність цих ризиків обґрунтовано відображено в ухвалі суду першої інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, яка є законною і обґрунтованою, та задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 .

Керуючись ст.ст.183, 199, 331, 405, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати,-

у х в а л и л а :

Ухвалу Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 26 грудня 2023 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 23.02.2024 включно, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді