УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 468/128/22

провадження № 51-5999ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 05 вересня

2023 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,

встановив:

Вироком Баштанського районного суду Миколаївської області від 28 липня 2023 року, затверджено угоду про визнання винуватості від 28 січня 2022 року у кримінальному провадженні №0000149, укладену між прокурором ОСОБА_6 , з одного боку, та обвинуваченим (на той час підозрюваним) ОСОБА_4 з іншого.

ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 311 Кримінального кодексу України (далі - КК) та на підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, тривалістю 3 роки, та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Вирішено питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні. Зокрема, було прийнято рішення, окрім іншого, щодо знищення мисливських рушниць марки ТОЗ-34/№ 12х21 № НОМЕР_2 та марки "Browning maxus", що були визнані у кримінальному провадженні в якості речових доказів.

На зазначений вирок захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника

ОСОБА_5 на вирок місцевого суду.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на Конституцію України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, практику Європейського суду з прав людини, загальні засади кримінального провадження, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, яким затвердив угоду про визнання винуватості, неправильно вирішив питання про долю речових доказів, оскільки мисливські рушниці марки ТОЗ-34/№ 12х21 № НОМЕР_2 та марки "Browning maxus" к.12х1 № НОМЕР_3 є власністю ОСОБА_7

і підлягали поверненню останньому. Стверджує, що під час підписання угоди між прокурором та обвинуваченим усно було погоджено, що вищезазначені рушниці підлягають поверненню ОСОБА_7 , натомість в тексті угоди цього не зазначалося, оскільки Закон цього не вимагає. Зауважує, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводів, наведених в його апеляційній скарзі.

Перевіривши касаційну скаргу та доводи викладені в ній, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 475 КПК вирок на підставі угоди може бути оскаржений у порядку, передбаченому цим Кодексом, з підстав, передбачених ст. 394 цього Кодексу.

Положенням ч. 4 ст. 394 КПК визначено, що вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений в апеляційному порядку: 1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди; 2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Як убачається зі змісту касаційної скарги ОСОБА_5 та копії оскарженого судового рішення, апеляційний суд, перевіривши апеляційну захисника дійшов обґрунтованого висновку, що наведені ним підстави, не дають йому права у розумінні ч. 4 ст. 394 КПК, на оскарження вироку місцевого суду, яким затверджено угоду про визнання винуватості.

Як зазначив апеляційний суд, під час затвердження угоди між прокурором і обвинуваченим ОСОБА_4 , про визнання винуватості, судом першої інстанції були роз`ясненні обвинуваченому наслідки укладення даної угоди, встановлено, що ОСОБА_4 , повністю розуміє положення ч. 4 ст. 474 КПК і що укладена сторонами угода є добровільною, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. При цьому, судом з`ясовано, що умови угоди не суперечать вимогам КПК, а покарання, призначене засудженому, відповідає узгодженому сторонами в угоді.

Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями ст. 394 цього Кодексу.

За змістом засади диспозитивності сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 26 КПК, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом

(ч. 3 ст. 26 КПК).

З огляду на вказані вище положення, які складають зміст засади диспозитивності, у випадку ініціювання сторонами вирішення правового спору між ними самостійно, через укладення угоди у порядку, визначеному Главою 35 КПК дії суду обмежується відповідним бажанням сторін.

Послідовно забезпечуючи реалізацію вимог засади диспозитивності, законодавець виділив в окремій нормі КПК особливості апеляційного оскарження судових рішень на підставі угод, що передбачає звуження меж вимог, які можуть ставити в апеляції суб`єкти оскарження.

Імперативна вказівка у цій процесуальній нормі щодо виключного визначення підстав для оскарження відповідного судового рішення узгоджується і з положеннями ч. 2 ст. 473 КПК.

Таким чином законодавець створює процесуальні запобіжники від можливої недобросовісності та зловживання процесуальними правами учасників судового розгляду, які з метою скасування вироку суду першої інстанції на підставі угоди про визнання винуватості можуть в апеляційній скарзі відмовитися від визнання обставин, які визнавалися ними під час судового провадження на підставі угоди.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою ним у постанові від 02 жовтня 2018 року (справа № 523/13129/17, провадження № 51-3421км18).

Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційним судом обґрунтовано відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого

ОСОБА_4 .

Що стосується доводів захисника про неправильне вирішення судом першої інстанції долі речових доказів, то колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до вимог ч. 9 ст. 100 КПК питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Майно, що вилучене з обігу, передається відповідним установам або знищується (п. 3 ч. 9 ст. 100 КПК).

Судом першої інстанції ухвалено рішення про знищення речових доказів, зокрема

і мисливських рушниць марки ТОЗ-34/№ 12х21 № НОМЕР_2 та марки "Browning maxus" к.12х1 № НОМЕР_3 .

Разом з тим Суд касаційної інстанції, як і суд апеляційної інстанції, позбавлений можливості оцінити рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про долю речових доказів, оскільки законодавець вказав вичерпний перелік підстав, з яких захисник може оскаржити вирок, яким затверджено угоду про визнання винуватості (п. 2 ч. 4 ст. 394 КПК).

Жодних доводів щодо порушення будь-якої із зазначених умов, необхідних для укладення угоди про визнання винуватості між прокурором і обвинуваченим ОСОБА_4 , захисник не наводить, а порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені, на думку сторони захисту, судом першої інстанції при ухваленні вироку на підставі угоди, які він вважав істотними, не відносяться до тих, за наявності яких у захисника були б повноваження для оскарження вироку на підставі угоди про визнання винуватості. У зв`язку з цим суддя апеляційного суду дійшов правильного висновку про відсутність підстав для відкриття апеляційного провадження.

Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційним судом обґрунтовано відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 .

Прийняте апеляційним судом рішення цілком узгоджується з загальними засадами кримінального провадження, практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним. Воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання (пункт 41 рішення у справі «Абрамова проти України» від 18 грудня 2018 року, заява № 41988/08; пункт 78 рішення у справі «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року, заява № 40160/12 та інші).

Таким чином, касаційна скарга захисника не містить переконливих аргументів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність апеляційним судом. Тому, з урахуванням вищевказаного, відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог, викладених у касаційній скарзі.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 05 вересня2023 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3