У Х В А Л А

Іменем України

Справа № 285/122/24

провадження № 1-кс/0285/65/24

09 січня 2024 року м. Звягель

Слідча суддя Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду

клопотання прокурора Звягельської окружної прокуратури

про арешт тимчасово вилученого майна

по матеріалам досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000007 від 04.01.2024,

за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.290 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор 05.01.2024 звернувся до суду з клопотанням, в якому просить накласти арешт шляхом заборони користування, розпорядження та відчуження, на майно: автомобіль КІА ОПТІМА, реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі по тексту Автомобіль).

Своє клопотання обґрунтовує тим, що 04.01.2024 близько 12:59 год поліцейськими УКР ГУНП в Житомирській області під час несення служби в м Звягель Житомирської області на автотрасі Київ-Чоп було зупинено під керуванням водія ОСОБА_3 . Автомобіль, під час огляду якого було виявлено ознаки підробки номера кузова. Цього ж дня проведено огляд місця події, в ході якого транспортний засіб був вилучений, та 04.01.2024, за даним фактом внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі Реєстр).

Сторони провадження про дату розгляду справи повідомлені в порядку, визначеному КПК.

Дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного висновку.

Під заходами забезпечення кримінального провадження прийнято розуміти передбачені КПК заходи примусового характеру, які застосовуються за наявності підстав та в порядку, встановленому законом, з метою запобігання і подолання негативних обставин, що перешкоджають або можуть перешкоджати вирішенню завдань кримінального провадження, забезпеченню його дієвості.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, полягає у тимчасовому позбавленні права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину (ст.170 КПК), і допускається лише, коли сторона обвинувачення доведе існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для його застосування; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні, і може бути виконане завдання, для виконання якого воно подано. До останнього, зокрема, відноситься: збереження речових доказів, спеціальна конфіскація та конфіскації як виду покарання, відшкодування шкоди (цивільний позов).

Встановлено, що в провадженні поліції перебувають матеріали кримінального провадження по факту знищення, підробки або зміні номерів вузлів та агрегатів транспортного засобу.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні прокурора або слідчого, які звертаються з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Прокурор, звертаючись до суду із даним клопотанням зазначив, що метою арешту є збереження речових доказів у кримінальному провадженні, які відповідають критеріям, зазначеним у ст.98 КПК, та проведення судової експертизи. Разом з тим, матеріалами справи не підтверджено наявність ризиків щодо майна, а саме можливості його відчуження, знищення, приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, використання, перетворення, пересування або передачі й не доведено необхідність виконання завдання арешту майна, а саме запобігання можливості таких ризиків. Також, не зазначено, яким чином такі дії можуть вплинуть на хід розслідування по даному кримінальному провадженню. Сам по собі факт того, що майно є речовим доказом не є достатньою підставою для накладення на нього арешту.

Згідно положень ст.171 КПК України, наведені у клопотанні обставини мають бути доведені доказами, доданими до нього. На момент розгляду справи, в матеріалах судового провадження такі докази відсутні.

Відповідно до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За правилами ст.132 КПК України застосування арешту не допускається, якщо не буде доведено, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. У відповідності до вимог ст.16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

Згідно практики ЄСПЛ втручання у власність (користування) фізичних чи юридичних осіб це вимушений захід, який держава застосовує тимчасово для досягнення певного результату.

Втручання держави у володіння майном є виправданим, якщо воно здійснюється для задоволення суспільного інтересу.

Правомірним є арешт за умови одночасного існування критеріїв правомірності цього втручання (зокрема, законності, суспільного інтересу та справедливого балансу).

Вважаю, що в даному випадку прокурором не дотримано вимоги правомірності втручання у право власності, таке втручання не відповідатиме суспільному інтересу та при цьому не враховано розумність та співмірність (справедливий баланс) обмеження права власності завданням кримінального провадження, передбаченим ст.2 КПК України.

Враховуючи викладене, відповідно до ст.132 КПК України суду не надано достатніх і належних доказів тих обставин, на які прокурор вказує у клопотанні про арешт майна, а тому в його задоволенні слід відмовити.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376 КПК України,

УХВАЛИЛА:

Відмовити у задоволенні клопотання прокурора Звягельської окружної прокуратури про арешт майна по матеріалам досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000007 від 04.01.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.290 КК України.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідча суддя ОСОБА_1