Провадження № 1-кп/470/5/24
Справа № 470/355/23
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року смт Березнегувате

Березнегуватський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 , за участю прокурора Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_2 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31 травня 2023 року за № 0000550 по обвинуваченню:

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Миколаєва Миколаївської області, українця, громадянина України, з повною середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, працюючого за домовленістю, в силу ст.89 КК України, раніше не судимого, військовозобов`язаного, військовослужбовця за контрактом, стрільця снайпера 2 механізованого відділення, 2 механізованого взводу, 3 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , військове звання «старший солдат», зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

28 травня 2019 року обвинувачений ОСОБА_3 уклав з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу, строком на три роки.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 28 травня 2019 року № 108 ОСОБА_3 було призначено на посаду старшого бойового медика, зараховано до списків особового складу військової частини, поставлено на всі види забезпечення.

Відтак, з 28 травня 2019 року, тобто з моменту зарахування ОСОБА_3 до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , останній набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу за контрактом та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.

Згідно зі ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення в Україні воєнного стану» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-ІХ від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено в Україні воєнний стан, який триває дотепер.

Згідно з п.п. 1, 2, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби, а також поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Про запровадження в Україні воєнного стану та порядок проходження військової служби в умовах воєнного стану старшому солдату ОСОБА_3 достеменно було відомо і до часу самовільного залишення місця служби останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

Проходячи військову службу, старший солдат ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Однак, 11 жовтня 2022 року, близько 18 год. старший солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, проходячи військову службу на посаді стрільця снайпера 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 3 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце несення військової служби тимчасового місця дислокації військової частини НОМЕР_1 в межах АДРЕСА_2 та незаконно перебував поза його межами, проводив час на власний розсуд, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце служби до 26 жовтня 2022 року. 26 жовтня 2022 року старший солдат ОСОБА_3 добровільно прибув до військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином, судом в межах судового розгляду, визначених ст. 337 КПК України, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 будучи військовослужбовцем самовільно залишив місце служби, в умовах воєнного стану, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.407 КК України визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся. Суду показав, що з 2019 року перебуває на військовій службі за контрактом. З травня 2022 року перебував у складі бригади військової частини НОМЕР_2 . На початку жовтня 2022 року їх відділення було відряджено та вони тимчасово дислокувались в зоні активних бойових дій на території Березнегуватської ОТГ Баштанського району Миколаївської області. 11 жовтня 2022 року він покинувши зброю, самовільно залишив місце тимчасової дислокації їх відділення, через непорозуміння з командуванням щодо організації і порядку виконання бойових завдань та поїхав до м.Миколаєва. Наприкінці жовтня 2022 року, повернувся до місця розташування військової частини в межах АДРЕСА_2 , однак дізнався що виведений поза штатом військової частини, на військову службу його назад не прийняли та наказали їхати додому. Він отримував приписи про повернення до військової частини НОМЕР_1 , однак на службу в цю частину не повернувся, але має бажання надалі служити.

Крім визнання обвинуваченим ОСОБА_3 своєї вини, його винуватість у вчиненому підтверджується також іншими доказами дослідженими під час судового розгляду.

Копією контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу, згідно якого 28 травня 2019 року між Міністерством оборони України в особі командира 10 окремого мотопіхотного батальйону НОМЕР_3 окремої мотопіхотної бригади та ОСОБА_3 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу, строком на 3 роки (а.п.122-125).

Копією витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 08 червня 2022 року № 159, за яким старшого солдату ОСОБА_3 було призначено на посаду старшого бойового медика 2 механізованої роти з 08 червня 2022 року (а.п.126).

Копією витягу з наказу №945 командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно господарської діяльності) від 11.10.2022 року «Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 » на підставі якого було призначено службове розслідування з метою встановлення обставин та умов, що сприяли самовільному залишенню військовослужбовцями військової частини, зокрема обвинуваченим ОСОБА_3 старшим солдатом, стрільцем снайпером 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 3 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 ( а.п.110).

Копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ( з основної діяльності) від 21 жовтня 2022 року № 634, згідно якого старшого солдата ОСОБА_3 наказано вважати таким, що самовільно залишив військову частину з 11 жовтня 2022 року, без поважних причин, в умовах воєнного стану, та виключено з усіх видів забезпечення ( а.п.119-121).

Витягом з наказу командира військової частини № НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 21 жовтня 2022 року № 294 за яким старшого солдата ОСОБА_3 стрільця снайпера 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 3 механізованої роти було виведено у розпорядження командира військової частини (а.п.127) .

Копією акту службового розслідування за фактом самовільного залишення військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 , з якого убачається що обвинувачений ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , 11 жовтня 2022 року самовільно залишив місце дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 , без поважних причин, в умовах воєнного стану (а.п.112-118).

Таким чином, суд доходить висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є доведеною та кваліфікує його в межах пред`явленого йому обвинувачення за ч.5 ст.407 КК України, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.

При цьому доводи захисника про визнання доказів покладених в основу обвинувачення ОСОБА_3 неналежними, оскільки вони були здобуті під час досудового розслідування в іншому кримінальному провадженні, суд вважає неспроможними. Оскільки з матеріалів кримінального провадження убачається, що 13 березня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000316 було внесено відомості про вчинення військовослужбовцями ОСОБА_3 і ОСОБА_6 кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.407 КК України. В подальшому, з вказаного кримінального провадження за № 0000316, матеріали, а саме документи та протоколи допитів свідків, які збиралися як докази вини саме обвинуваченого ОСОБА_3 , постановою прокурора, було виділено в окреме провадження, та того ж дня, а саме 31 травня 2023 року, відомості про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_3 було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000550, а тому відсутні підстави для визнання доказів, а саме документів наданих прокурором, недопустимими доказами.

Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_6 судом встановлено, що він одружений, має на утриманні малолітню дитину, раніше до адміністративної відповідальності не притягався, в силу ст.89 КК України вважається не судимою особою, однак раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення військового кримінального правопорушення, є військовослужбовцем, який проходить військову службу за контрактом, на час розгляду кримінального провадження працює за домовленістю, за останнім місцем служби характеризувався посередньо, має статус Учасника бойових дій, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, за досудовою доповіддю сектору № 4 філії ДУ «Центр пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях, має середні ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, у тому числі окремих осіб ( а.п.129-143).

Обставинами пом`якшуючими покарання обвинуваченому ОСОБА_3 є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та його молодий вік, що відповідає ст.66 КК України. Обставин обтяжуючих покарання обвинуваченому судом встановлено не було.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання судом повинні враховуватись тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення що відповідно до ч.5 ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину, особу обвинуваченого, наявність обставин пом`якшуючих покарання, відсутність обтяжуючих обставин, та доходить висновку про призначення обвинуваченому покарання в межах санкції ч.5 ст.407 КК України.

Разом з тим, у відповідності до ч. 1 ст. 69 КК України (в редакції на час вчинення злочину) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за дане кримінальне правопорушення, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнані дві групи чинників, які характеризують як вчинене кримінальне правопорушення, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: а) наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; б) дані, які певним чином характеризують особу винного.

Враховуючи обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь суспільної небезпеки, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, молодий вік обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, особу обвинуваченого який не є суспільно небезпечною особою, є учасником бойових дій, має на утриманні малолітню дитину, суд доходить висновку, що ці обставини та дані у своїй сукупності та співвідношенні істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_3 кримінального правопорушення та свідчать, що призначення йому покарання за ч. 5 ст. 407 КК України навіть у мінімальному розмірі, встановленому в санкції вказаної частини статті, буде явно недоцільним і несправедливим, у зв`язку з чим доходить висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі, однак з застосуванням положень ст. 69 КК України - нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією частини статті обвинувачення, а саме два роки позбавлення волі, оскільки саме таке покарання відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та не є надто суворим чи м`яким.

Суд не вбачає підстав для призначення покарання із застосуванням ст.75 КК України, як про це просив захисник, оскільки на думку суду призначення покарання з подальшим звільненням особи від його відбування на певний строк, не сприятиме досягненню цілей покарання, визначених у статті 50 КК України, а саме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, зокрема військовослужбовцями.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід до обвинуваченого не застосовувався.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України і призначити йому покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з дня його затримання під час приведення вироку до виконання.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Вирок може бути оскаржений до Миколаївського апеляційного суду через Березнегуватський районний суд Миколаї вської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченим у той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1