УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 678/383/23

провадження № 51-6783 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Летичівського районного суду Хмельницької області від 14 липня 2023 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 23 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Летичівського районного суду Хмельницької області від 14 липня 2023 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 3 ст. 68 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 8 місяців.

Вирішено питання щодо запобіжного заходу, речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 23 жовтня 2023 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора задоволено частково.

Вирок Летичівського районного суду Хмельницької області від 14 липня 2023 року змінено - визнано обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_4 , згідно

п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України, - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. В іншій частині вирок залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, достовірно знаючи, що в Україні введено та діє правовий режим воєнного стану, 01 лютого

2023 року, близько 22 год, перебуваючи у приміщенні літньої кухні домогосподарства АДРЕСА_1 , після спільного розпивання спиртних напоїв із ОСОБА_6 , знаючи, що у останньої знаходиться належна їй банківська картка AT «Ощадбанк» із грошовими коштами на рахунку, з метою відкритого викрадення чужого майна, діючи повторно, переслідуючи корисливий мотив, будучи в стані алкогольного сп`яніння, підійшов до ОСОБА_6 та застосувавши насильство, яке не є небезпечним для її життя чи здоров`я, наніс не менше п`яти ударів кулаками рук по голові та змусив потерпілу передати йому вказану банківську картку, на рахунку якої знаходились грошові кошти в сумі 3490,83 грн, пароль її логічного захисту, після чого вийшов з приміщення літньої кухні. Разом з цим, ОСОБА_4 свій злочинний намір, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, не зміг довести до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпіла умисно повідомила йому невірний пароль логічного захисту банківської карти.

У касаційній скарзі сторона захисту, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить оскаржувані судові рішення скасувати і закрити кримінальне провадження за відсутності в діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. В обґрунтування зазначають, що в основу судових рішень покладено недопустимі докази, а саме: протокол огляду місця події від 02 лютого 2023 року з додатками, протокол проведення слідчого експерименту з фототаблицею від 03 лютого 2023 року за участю ОСОБА_4 та похідні від них докази - вилучені під час огляду місця події предмети. Стверджують, що вказані докази є недопустимими з підстави надання дозволу на проведення слідчих дій (огляду домогосподарства та проведення слідчого експерименту у ньому) за адресою АДРЕСА_1 потерпілою ОСОБА_6 , яка не є володільцем даного домогосподарства, та не є уповноваженою власником ОСОБА_7 особою для прийняття такого рішення. Також, зазначають про відсутність у діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, оскільки відсутній корисливий мотив на заволодіння банківською карткою і грошовими коштами, позаяк тілесні ушкодження ОСОБА_4 заподіяв ОСОБА_6 з особистих неприязних відносин через образу. Банківську картку потерпіла віддала йому і повідомила пін-код добровільно, оскільки посилала засудженого до магазину за спиртними напоями. Апеляційний суд, в порушення приписів ст. 419 КПК України, в оскаржуваній ухвалі не перевірив всіх доводів апеляційної скарги, не зазначив мотивів та підстав з яких доводи сторони захисту залишено без задоволення.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При розгляді скарги Суд виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Неспроможними є доводи касаційної скарги про відсутність в діях засудженого ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15

ч. 4 ст. 186 КК України, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, згідно з вироком, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, зокрема, на підставі:

- показань обвинуваченого, який не заперечував нанесення потерпілій тілесних ушкоджень;

- показань потерпілої ОСОБА_6 , яка повідомила, що 01 лютого 2023 року, близько 22 год, під час вживання алкогольних напоїв у літній кухні, коли вона з обвинуваченим залишилась наодинці, останній напав на неї і наніс близько 6 ударів в ліву частину голови, душив і вимагав віддати належну їй банківську картку, на якій було близько 3500 грн та повідомити пін-код, шукав готівку та банківську картку самостійно у її правій кишені куртки, яку розірвав. Вона була змушена віддати йому банківську картку, але повідомила невірний пін-код. Після цього побігла у будинок, де проживає жінка похилого віку ОСОБА_7 , яку на той час доглядала і яка не може самостійно пересуватися, де також перебував і ОСОБА_8 , замкнула усі замки, боялася обвинуваченого, який близько 01 год дійсно прийшов та намагався проникнути через двері у будинок, стукав у всі двері та вікна, голосно кричав, але йому не відчинила, а зранку викликала поліцію;

- показань свідка ОСОБА_8 щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, який, зокрема, повідомив, що під час спільного з ОСОБА_6 ,

ОСОБА_4 та ОСОБА_9 вживання алкогольних напоїв, придбаних потерпілою, остання в ході розмови повідомила, що не має готівкових коштів, однак має на банківській карті близько 3000 грн. Коли він пішов до будинку та заснув, його розбудила ОСОБА_6 , у якої була побита голова, з її слів ОСОБА_4 побив та забрав банківську картку, але потерпіла повідомила йому неправильний пін-код. Згодом прибіг ОСОБА_4 , який бігав біля вікон будинку, кричав та хотів зайти, однак ОСОБА_6 боялася за жінку, яку доглядала, та не впустила;

- протоколу огляду місця події з фототаблицею від 02 лютого 2023 року, згідно якого у період часу з 07 год 30 хв. до 09 год проведено огляд території домогосподарства

АДРЕСА_1 ;

- протоколу огляду місця події з фототаблицею від 02 лютого 2023 року, яким зафіксовано виявлення та вилучення банківської картки АТ «Ощадбанк»

НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_6 ;

- виписки по картковому рахунку ОСОБА_6 , згідно якої станом на 02 лютого 2023 року доступна сума 3490,83 грн;

- висновку експерта № 24 від 02 лютого 2023 року, що у ОСОБА_6 виявлено легкі тілесні ушкодження;

- протоколу огляду предмету з фототаблицею від 04 лютого 2023 року з якого слідує, зокрема, що проведено огляд куртки чорного кольору із розірваною правою кишенею;

- протоколу проведення слідчого експерименту з фототаблицею від 13 березня 2023 року, за змістом якого ОСОБА_6 розказала і показала обставини вчинення щодо неї ОСОБА_4 злочину, детальний зміст яких викладено у вироку місцевого суду.

За результатами оцінки доказів, досліджених під час судового розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю та кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду щодо доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , та вважає за необхідне зазначити таке.

Так, суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 КК, характеризується прямим умислом на заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. У кримінально-правовому розумінні корисливий мотив являє собою прагнення, спонукання особи до незаконного збагачення (як свого, так і третіх осіб) за рахунок вчинення протиправних дій стосовно інших осіб, суспільства або держави.

Користь як мотив злочину визначається як прагнення задовольнити будь-яку індивідуальну життєву потребу шляхом свідомо протиправного, забороненого кримінальним законом, заволодіння чужим майном.

Встановлені судом першої інстанції обставини переконливо свідчать про наявність в діях ОСОБА_4 корисливого мотиву з огляду на те, що застосоване ним до потерпілої насильство було спрямоване саме на відкрите заволодіння її майном, а саме грошовими коштами, які знаходились на рахунку ОСОБА_6 , про що засудженому було достовірно відомо, та який змусив потерпілу передати не лише банківську картку, а ще й вимагав повідомити пароль її логічного захисту. Однак, ОСОБА_4 не заволодів грошовими коштами потерпілої, через незалежні від нього обставини - повідомлення ОСОБА_6 невірного паролю.

При цьому, під час судового розгляду захисник стверджував про недопустимість доказів, а саме протоколу огляду місця події від 02 лютого 2023 року з додатками та похідних від нього доказів, протоколу проведення слідчого експерименту від

03 лютого 2023 року за участю ОСОБА_4 з підстав, аналогічних викладеним у касаційній скарзі. Перевіривши вказане твердження, суд визнав його безпідставним, з наведенням мотивів прийнятого рішення, з яким погоджується колегія суддів касаційного суду.

Мотивуюче своє рішення в цій частині місцевий суд з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20 червня 2023 року у справі

№ 756/16122/21, вказав, що відповідно до показань потерпілої, які підтвердили також свідки, ОСОБА_6 станом на 01 лютого 2023 року здійснювала догляд за жінкою похилого віку, яка не може самостійно пересуватися, а відповідно була тимчасовим володільцем. До того ж, потерпіла підтвердила, що саме її підпис наявний у заявах про надання дозволу на проведення огляду та слідчого експерименту.

У цьому аспекті колегія суддів зазначає, що вказаний довід захисника також був предметом оцінки апеляційного суду, який обґрунтовано відхилено з наведенням докладних аргументів, з якими Верховний Суд повністю погоджується та не вважає за доцільне їх дублювати у своєму рішенні.

З огляду на порушення захисником у судах всіх інстанцій аналогічних доводів щодо недопустимості доказів, касаційний суд вважає за необхідне вкотре зазначити, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду положення ст. 223 КПК України не мають на меті вирішення питань власності. Вони захищають особу від необґрунтованого втручання у сферу її приватності, на яке вона вправі розраховувати у своєму житлі або іншому володінні. Термін «особа, яка володіє» в ч. 1 ст. 233 КПК України охоплює більш широке коло осіб, ніж титульний власник або особа, володіння якої ґрунтується на певних договірних чи інших законних підставах (постанови Верховного Суду від 08 грудня 2020 року у справі № 278/1306/17, від 01 листопада 2022 року у справі № 344/2995/15-к, від 20 червня 2023 року у справі № 756/16122/21).

Таким чином, суди попередніх інстанцій встановивши, що потерпіла ОСОБА_6 досить тривалий час безперервно та цілодобово доглядає за власницею домогосподарства ОСОБА_7 , веде там господарство та користується ним, а тому фактично є особою, яка в розумінні статей 233, 237 КПК України володіє цим майном, відповідно має право надавати дозвіл на проведення процесуальних дій у домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім цього, суд касаційної інстанції зауважує, що захисник не вказує які саме конвенційні чи конституційні права і свободи ОСОБА_4 були знівельовані, звужені чи обмежені та в чому це виразилося внаслідок надання згоди на проведення процесуальних дій фактичним володільцем майна.

Таким чином, доводи касаційної скарги щодо покладення судами в основу оскаржуваних судових рішень недопустимих доказів є безпідставними та відхиляються Судом.

Не погодившись із вироком місцевого суду, обвинувачений та його захисник подали апеляційну скаргу.

За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги сторони захисту, які є аналогічними доводам касаційної скарги, апеляційний суд дійшов належного висновку, що всі зібрані докази, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання і оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України.

Верховний Суд вважає, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Переконливих аргументів, які б свідчили пронаявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Летичівського районного суду Хмельницької області від 14 липня 2023 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 23 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3