Справа 359/7111/22 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/4757/2023 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

14 листопада 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Бориспільської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_9 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2023 року щодо

ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Любарці Бориспільського району Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2020 року за ч. 2 ст. 185 КК України, до покарання у виді 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на один рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2023 року ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на три роки один місяць, призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 1 (один) місяць.

Зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_8 за вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.05.2019 року в період з 11.11.2015 року по 24.11.2016 року на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції до 21.06.2017 року) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_8 за вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.05.2019 року в період з 24.01.2019 року по 25.01.2019 року на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції після 21.06.2017 року) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк призначеного ОСОБА_8 за даним вироком покарання строк попереднього ув`язнення обвинуваченого у межах даного кримінального провадження, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі за період тримання під вартою з 2 вересня 2022 року по 20 червня 2023 року.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному з проникненням у житло, вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, за наступних обставин.

01.09.2022 приблизно о 23 годині 00 хвилин, ОСОБА_8 перебував біля будинку АДРЕСА_2 . В цей час в останнього виник умисел на заволодіння чужим майном потерпілого ОСОБА_10 .

Так, ОСОБА_8 в умовах воєнного стану, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, діючи умисно, з корисливих мотивів проник на територію домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_10 . Далі, ОСОБА_8 зламав замок вхідних дверей до вказаного будинку, куди він проник в середину.

В подальшому, ОСОБА_8 проник до середини будинку де заволодів належним ОСОБА_10 майном, а саме: одним ТВ тюнером «Romsat» «Т-2» вартістю 550 грн.; балончиком «ГАЗу» для розпалювання 150 мл. вартістю 30 грн.; упаковками отрути від гризунів на суму 30 грн.; тримером для стрижки волосся «HAGIO» вартістю 400 грн.; металевим ножем з пластиковою ручкою; алюмінієвими мисками в кількості 9 штук; металевими сковорідками в кількості 2 штук; 1 чавуном; 1 алюмінієвою каструлею; пакетами вермішелі швидкого приготування «Мівіна» в кількості 7 штук; 1 батоном; 1 великою алюмінієвою мискою; 1 чавуном; 0,5 кг. морожених напівфабрикатів; 1 флаконом парфумів «Сlima»; 1 пляшкою гелю для гоління; 1 електро-подовжувачем, чоловічими штанами зеленого кольору в кількості 1 пари, які склав в сумку в клітинку з полімерного матеріалу.

Під час вчинення цих дій - викрадення чужого майна, що належало потерпілому, потерпілий ОСОБА_10 , що вже відпочивав, відчув присутність обвинуваченого в будинку внаслідок дій останнього по пошуку речей, та зробив його зауваження, чим викрив дії ОСОБА_8 щодо таємного викрадення його майна. Після цього, ОСОБА_8 , злякавшись присутності потерпілого, з викраденим майном залишив місце вчинення злочину, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_10 , матеріальну шкоду на суму 1010 грн. При цьому, таємне викрадення майна обвинуваченим ОСОБА_8 було виявлено потерпілим ОСОБА_10 , і вподальшому ОСОБА_8 вже відкрито заволодів зібраними ним речами і продуктами, та в подальшому залишив територію домоволодіння.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2023 року скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання призначеного даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.05.2019 та призначити остаточне покарання у виді 8 років 1 місяця позбавлення волі. Виключити з вироку обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, врахувати обставини, що обтяжують покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку. Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 рахувати з моменту фактичного затримання - 02.09.2022 року.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що суд безпідставно кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч.4 ст. 186 КК України, критично оцінивши факт застосування обвинуваченим до потерпілого погрози насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, оскільки потерпілий ОСОБА_10 був допитаний слідчим суддею під час досудового розслідування в порядку ст. 225 КПК України. В судовому засіданні пояснив, що чоловік, який підійшов до нього, приставив йому до горла ніж та сказав віддати гроші. Також вказує, що захисник обвинуваченого ОСОБА_8 був належним чином повідомлений про день та час розгляду клопотання в порядку ст. 225 КПК України щодо допиту потерпілого ОСОБА_10 , однак у в судове засідання не прибув, що згідно ч.3 ст. 225 КПК України не перешкоджає проведенню такого допиту в судовому засіданні.

Крім того апелянт вказує, що суд безпідставно виключив обтяжуючу обставину, як вчинення злочину щодо особи похилого віку, оскільки на момент вчинення кримінального правопорушення потерпілому виповнилось 83 роки, тобто останній є особою похилого віку. Також вказує, що місцевий суд безпідставно врахував вирок Київського апеляційного суду від 20.09.2022, хоча при призначенні остаточного покарання за ст. 71 КК України мав би брати за основу вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.05.2019. Апелянт також вказує, що суд не повинен був зараховувати в строк остаточно призначеного ОСОБА_8 покарання строк тримання його під вартою в період з 11.11.2015 по 24.11.2016 та період з 24.01.2019 по 25.01.2019, оскільки це є фактично відбутою частиною покарання призначеного за вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.05.2019, а не попереднім ув`язненням, застосованим в рамках кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, думки обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить з наступного.

Відповідно до статті 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених процесуальним законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, дослідивши докази, надані прокурором на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_8 , прийшов до висновку, що дії останнього невірно кваліфіковані за ч. 4 ст. 187 КК України, як заволодіння чужим майном, поєднаним з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаному з проникненням у житло, вчиненого в умовах воєнного стану, оскільки під час судового слідства така кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 не знайшла свого підтвердження, зважаючи на недостатність таких в матеріалах кримінального провадження, та кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з проникненням у житло, вчинене в умовах воєнного стану, що відповідає фактичним обставинам вчиненого кримінального правопорушення.

З такими висновками погоджується й колегія суддів та вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора цього не спростовують.

Так, при оцінці доказів в їх сукупності, суд не знайшов серед них доказів на підтвердження висновку про застосування ОСОБА_8 погроз насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи потерпілого під час вчинення ним злочинних дій. Надані ж з цього приводу докази обвинувачення у вигляді допиту потерпілого слідчим суддею та протоколу слідчого експерименту, проведеного 26.09.2022 року з участю потерпілого, суд розцінив критично та визнав їх недопустимими, зважаючи на наявні порушення вимог КПК України при проведенні відповідних слідчих дій, які є істотними, і свідчать про порушення права на захист обвинуваченого.

Суд врахував, що кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК України, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння (Постанова ВС від 05 квітня 2018 року в справі № 658/1658/16-к).

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка в свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

З об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна. При цьому, з об`єктивної сторони вчинення грабежу можливе у формі: 1) відкритого викрадення чужого майна без застосування насильства або погрози його застосування (ненасильницький грабіж); 2) відкритого викрадення чужого майна із застосуванням насильства або погрози його застосування (насильницький грабіж).

При ненасильницькому грабежі винний при вилученні майна не звертається до застосування насильства або погрози до потерпілого чи інших осіб (не здійснює цілеспрямованої дії на їх психіку чи тілесну недоторканість), а обмежується прикладенням певних зусиль лише безпосередньо для вилучення майна.

Предметом грабежу є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи.

Протиправність дій винної особи полягає в тому, що під час відкритого викрадення у винного немає жодного права і будь-яких підстав для вилучення майна у потерпілого.

Інтелектуальні ознаки умислу проявляються в тому, що винний, протиправно вилучаючи майно, чітко усвідомлює незаконний характер своїх дій, розуміє, що не має на майно, яке він вилучає, жодного права. Вилучаючи майно, винний усвідомлює той факт, що воно вибуде з володіння власника чи законного володільця майна, розуміє, що власник чи законний володілець будуть позбавлені можливості реалізувати свої правомочності щодо цього майна.

Вольова ознака прямого умислу характеризується бажанням настання суспільно небезпечних наслідків: винний бажає незаконно вилучити відповідне майно і позбавити власника чи законного володільця можливості володіти, користуватися чи розпоряджатися відповідним майном.

Грабіж потрібно вважати закінченим з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

Таким чином, для притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст. 186 КК має бути встановлено і доведено, що особа усвідомлювала те, що майно, яким вона заволодіває, є чужим для неї, свої дії вона вчиняє у присутності потерпілого або інших осіб, її дії помічені й оцінюються іншими як протиправні, а також передбачала суспільно небезпечні наслідки своїх протиправних дій і бажала їх настання (Постанова ВС від 28 січня 2021 року у справі № 727/950/20).

Натомість, за загальним визначенням, розбій, як злочин проти власності, - це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства. Головним критерієм реальності погрози при розбої є суб`єктивне сприйняття її потерпілим.

Погроза застосування насильства при розбої полягає в залякуванні негайним застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого (погроза вбити, заподіяти тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, легке тілесне ушкодження з розладом здоров`я чи незначною втратою працездатності, або вчинити певні дії, що у конкретній ситуації можуть спричинити такі наслідки). Розбій посягає на два об`єкти: право власності й особу (її здоров`я і життя).

З об`єктивної сторони розбій вчиняється у формі нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.

Під нападом у складі розбою слід розуміти раптову, несподівану для потерпілого, короткочасну, агресивну, насильницьку дію, спрямовану на протиправне заволодіння чужим майном. Напад може бути як відкритим, так і таємним (наприклад, нанесення удару потерпілому з-за спини). За цією ознакою розбій відрізняється від крадіжки. Головним критерієм реальності погрози при розбої є суб`єктивне сприйняття її потерпілим. Напад органічно пов`язаний із фізичним або психічним насильством, яке при розбої має так званий інструментальний характер - виступає способом заволодіння майном або його утримання.

При розмежуванні грабежу та розбою визначальним є характер застосованого до потерпілого насильства або погрози як способу заволодіння чужим майном, при розбої воно є небезпечним для життя чи здоров`я, а при грабежі така небезпека відсутня.

Отже, як правильно було встановлено судом першої інстанції, прокурором не було доведено, що ОСОБА_8 застосував до потерпілого ОСОБА_10 насильство чи погрозу застосування такого насильства, в тому числі і шляхом представлення до шиї потерпілого предмету, схожого на ніж.

Так, з показів потерпілого ОСОБА_10 вбачається, що обвинувачений відкрито заволодів майном останнього, оскільки потерпілий в судовому засіданні вказав саме на ОСОБА_8 , зазначивши, що саме його в ту ніч він бачив у своєму будинку і саме обвинувачений викрав його майно. Даний факт визнав в судовому засіданні і сам обвинувачений.

При цьому, суд критично оцінив факт застосування до потерпілого ОСОБА_8 погрози насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, оскільки на підставі тих пояснень, які надав ОСОБА_10 під час допиту слідчим суддею, не можливо було дійти до обґрунтованого та беззаперечного висновку щодо застосування до потерпілого такої погрози, оскільки такий допит проведено з порушеннями вимог ст. 224, 225 КПК України, без залучення захисника підозрюваного, а сам допит слідчим проведено з запитаннями які містили відповіді, а в деяких випадках відповіді на уточнюючі запитання слідчого були сумнівними з точку зору їх об`єктивності, зважаючи на похилий вік потерпілого (а.с.168-170 том 1).

Отже, суд визнав недопустимим доказом в порядку ч.1 ст. 89 КПК України, допит потерпілого ОСОБА_10 здійснений в присутності слідчого судді, оскільки не було забезпечено участі сторони захисту при допиті останнього, зважаючи на неможливість прибуття у визначений день та час о 15.00 год. 27.09.2022 року в приміщення Бориспільського міськрайонного суду Київської області. Таким чином, не забезпечене основне право обвинуваченого на захист та можливість задавати питання потерпілому. З цього приводу не було повідомлено самого обвинуваченого ОСОБА_8 про проведення такого засідання та можливість задати запитання потерпілому. Крім того, в порушення наведених вище норм КПК України (ст. 224, 225 КПК України), запитання потерпілому слідчим ставились навідні, які містили в собі відповіді, а також уточнення, що мали відповідь потерпілого «так», на кшталт - «чи дійсно до Вашої шиї ОСОБА_8 приставив ножа та погрожував застосувати силу?». З цього приводу, суд, незважаючи на похилий вік потерпілого, не має достатніх підстав для врахування даного допиту в якості доказу, зважаючи на допущені процесуальні порушення при його проведенні з боку слідчого та порушення основного права обвинуваченого на захист, яке є істотним. Тому, з цих підстав, суд визнав даний допит потерпілого слідчим суддею недопустимим доказом та відхилив його як доказ обвинувачення.

Також в якості письмового доказу прокурором був наданий протокол слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_10 .

Аналогічно, зазначені порушення, допущені під час проведення слідчого експерименту з участю потерпілого ОСОБА_10 від 26.09.2022 року (а.с. 126-128 том 1), з протоколу проведення якого вбачається, що запитання слідчого до потерпілого вже мали відповіді, а як такого слідчого експерименту проведено фактично не було, оскільки відбувся допит потерпілого під відеозапис.

Щодо факту погрози застосування насильства, потерпілий зазначив, що невідомий чоловік, який проник до його будинку, підійшов до нього, приставив йому до горла ніж та сказав віддати гроші. На що він відповів, що грошей у нього не має. Після чого невідомий почав збирати в сумку різні речі, які знаходились в будинку. В той же час, такі пояснення потерпілого є неповними, неконкретними, непослідовними та такими, що не підтверджують ознак характерних для розбою, оскільки не відображають суб`єктивного сприйняття потерпілим погрози насильства, небезпечного для його життя чи здоров`я. Окрім того, незрозуміло звідки в ОСОБА_8 у руці опинився ніж, яким чином ОСОБА_8 тримав ніж та як був розташований по відношенню до потерпілого в момент тримання ножа, де саме це відбувалося, і чи дійсно потерпілий міг побачити ніж, оскільки обвинувачений стверджує, що світло в будинку не вмикав, в той час, як потерпілий зазначив протилежне.

При цьому, ОСОБА_8 повідомив суду, що зайшов до будинку потерпілого, не знаючи чи живе в цьому будинку хтось, і зібравши певні речі в сумку, почувши, що хтось є в хаті, оскільки було темно, він злякався, і з зібраними речами та продуктами вибіг на двір. Жодного насилля чи погроз його застосуванням у нього не було по відношенню до потерпілого.

Дослідивши протокол слідчого експерименту, суд дійшов висновку, що дійсно ця слідча дія була проведена слідчим з порушенням вимог ст.240 КПК України, якою передбачено, що слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, втім, слідчий задавав потерпілому навідні запитання, у тому числі щодо обставин застосування ОСОБА_8 ножа, підказуючи ОСОБА_10 відповіді на запитання. Окрім того, у порушення ч. 3 ст. 223 КПК України, права та обов`язки (у тому числі, відповідальність за завідомо неправдиве показання потерпілого) ОСОБА_10 не було роз`яснено. В даному випадку слідчий не перевіряв та не уточнював на місці ніяких даних та фактично провів повторний допит потерпілого у присутності понятих, що не може бути розцінено судом як слідчий експеримент.

Тому, за наведених підстав, суд визнав недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 26.09.2022 року з потерпілим, оскільки слідчий задавав потерпілому навідні запитання, у тому числі щодо обставин застосування ОСОБА_8 ножа, підказуючи ОСОБА_10 відповіді на запитання. З відеозапису також, вбачається, що потерпілий погано чує, при роз`ясненні йому прав та обов`язків він спілкувався з ОСОБА_11 , яка була понятою, унаслідок чого зміст своїх прав та обов`язків не чув. Це свідчить про те, що слідчим, у порушення ч. 3 ст. 223 КПК України, права та обов`язки (у тому числі, відповідальність за завідомо не правдиве показання потерпілого) ОСОБА_10 не роз`яснено.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що інші докази, в їх сукупності, не дають підстав для висновку про вчинення ОСОБА_8 саме розбійного нападу, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України.

Стаття 6 Європейської Конвенції «Про захист прав і основних свобод людини» передбачає, що кожний при пред`явленні йому любого кримінального обвинувачення має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ст.62 Конституції України, п.п.18,19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого, неприпустимо покладати на підсудного доведення своєї невинуватості, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного.

Отже, сумнівний характер вчинення ОСОБА_8 інкримінованого суспільно небезпечного діяння за ч.4 ст.187 КК України не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов свій вияв в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема в рішенні від 21.07.2011 у справі «Коробов проти України», в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих не оспорюваних презумпцій факту.

Враховуючи відсутність доказів винуватості ОСОБА_8 , суд прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого саме ч.4 ст. 186 КК України.

Так, майно, яким заволодів обвинувачений, було для нього чужим, адже не перебувало в його власності чи законному володінні, ОСОБА_8 не мав на нього жодного права, цим майном він заволодів у спосіб, який заборонений законом. Це означає, що заволодіння майном відбулось протиправно.

Викрадення майна здійснювалось обвинуваченим в присутності потерпілого ОСОБА_10 , який його бачив та усвідомлював протиправний характер його дій. За цією ознакою воно є відкритим та визначається як грабіж. Дії ОСОБА_8 характеризуються умислом та корисливою метою. Про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 такої кваліфікуючої ознаки як «проникнення у житло» свідчить, те, що вчиняючи грабіж, поєднаний з проникненням, обвинувачений усвідомлював протиправність входження (потрапляння) до будинку потерпілого та перебування в ньому під час вчинення грабежу. Умисел на викрадення чужого майна у ОСОБА_8 виник ще до проникнення у житло, тому грабіж має ознаку його вчинення - поєднаний з проникненням у житло. В той же час, іншими кваліфікуючими грабіж ознаками, передбаченого диспозицією ч. 4 ст.186 КК України, є вчинення його в умовах воєнного стану. Зазначена обставина є загально відомою та не потребує доведенню, зважаючи на дату вчинення злочину - 01.09.2022 року.

Отже, суд першої інстанції, проаналізувавши усі докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення прийшов до висновку, що в судовому засіданні встановлені достатні докази для доведення «поза розумним сумнівом» винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Колегія суддів також погоджується з висновком місцевого суду щодо виключення обтяжуючої обставини - вчинення злочину щодо особи похилого віку, оскільки на момент вчинення крадіжки обвинувачений не знав, кому саме належить викрадене майно, і хто саме проживає в будинку, оскільки ОСОБА_10 обвинувачений раніше не знав, як і не знав де він проживає.

Апеляційний суд погоджується з видом та розміром покарання, призначеним ОСОБА_8 судом першої інстанції, так як при визначенні обвинуваченому покарання судом дотримано вимоги ст. 65 КК України та враховано ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особу винного.

Також суд правильно відніс до обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , щире каяття обвинуваченого, оскільки останній визнавав свою винуватість у вчиненні саме злочину, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна, вчинене з проникнення в житло потерпілого та в умовах воєнного стану. Зазначена позиція була висловлена обвинуваченим з початку судового розгляду.

Отже, при перевірці матеріалів кримінального провадження порушень кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б могли стати підставою для скасування вироку суду не встановлено, а сукупність зібраних у справі та належним чином досліджених у судовому засіданні доказів, які доповнюють один одного та у своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, на переконання колегії суддів, повністю спростовують доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності скасування вироку суду.

Таким чином, вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому має бути залишений без змін, а апеляційна скарга прокурора щодо його скасування - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Бориспільської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2023 року щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк, з дня вручення йому копії судового рішення.

Суддя Суддя Суддя