КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря - ОСОБА_4

прокурора - ОСОБА_5

захисника - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду кримінальне провадження №0001362 стосовно -

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чигирин Черкаської області, українця, громадянина України, з повною середньою освітою, працюючого страховим агентом, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України,за апеляційною скаргою прокурора Фастівської окружної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2022 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком обвинуваченого ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю наявності в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 30.11.2018 року близько 15 год. 00 хв., перебуваючи на території подвір`я свого знайомого ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, таємно від оточуючих викрав бувшу у використанні чавунну ванну вагою 90 кг, вартістю 630 грн., спричинивши ОСОБА_8 матеріального збитку на вказану суму.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані органом досудового розслідування як кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

За результатами судового розгляду даного кримінального провадження суд, проаналізувавши та оцінивши за правилами ст. 94 КПК України зібрані докази з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а сукупність - з точки зору достатності та взаємозв"язку для прийняття відповідного процесуального рішення, зазначив, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом того, що в діях ОСОБА_7 є склад інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення виправдувального вироку стосовно ОСОБА_7 згідно п.3 ч.1 ст. 373 КПК України.

На даний вирок прокурор Фастівської окружної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20.09.2022 року стосовно ОСОБА_7 , повторно дослідити письмові докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, допитати обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ОСОБА_11 , та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим за ч.1 ст. 185 КК України і призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та на підставі ч.5 ст. 74, п.2 ч.1 ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_7 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неповноту судового розгляду, неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. При цьому зазначає, що виправдовуючи ОСОБА_7 , суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про недоведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, що призвело до неправильного тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, зокрема судом не взято до уваги ті докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме:, показання потерпілого ОСОБА_8 , який повідомив, що придбав вказану ванну, як брухт металу, а не як виріб, виготовлений із чавуну, свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які також вказували, що ванну збули не як виріб, який має певну вартість, а як металобрухт, який оцінений по вартості 1 кг. чавуну та вазі предмету, свідка ОСОБА_11 та наявні в матеріалах справи письмові докази, а тому твердження суду щодо недоведеності поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки вищенаведені докази як окремо, так і в їх сукупності обґрунтовано вказують на причетність його до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення. Вважає, що надання судом іншої оцінки вказаним доказам, свідчить про те, що залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, що призвело до неповноти судового розгляду.

Апелянт вказує, що фактично суд виправдав ОСОБА_7 з тих підстав, що стороною обвинувачення покладено в основу пред'явленого обвинувачення саме вартість брухту чорного металу за довідкою місцевого підприємства, а не виробу у вигляді ванни, та не проведення судової товарознавчої експертизи. При цьому наголошує, що під час судового розгляду стороною захисту заявлялось клопотання про призначення товарознавчої експертизи, в задоволенні якого судом відмовлено.

Крім того зазначає, що суд безпідставно визнав недопустимим доказом довідку №06 від 30.11.2018, видану ПП «Фастпром», на підставі якої встановлено розмір завданої потерпілому шкоди, у зв"язку з тим, що цей доказ був отриманий з порушенням вимог КПК України, проте, на думку апелянта, даний доказ отримано у передбачений процесуальним законом спосіб і він відповідає вимогам статей 84, 85, 86 КПК України, а тому відсутні підстави вважати його неналежним та недопустимим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження №0001362та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіркою зазначеного кримінального провадження колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечив принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, перевірив зібрані на досудовому розслідуванні та досліджені в судовому засіданні докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлене обвинувачення за ч.1 ст. 185 КК України.

Згідно ст. 17 КПК України щодо презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, частина 2 якої вказує, що ніхто не зобов"язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов відсутності будь-яких сумнівів у тому, що винуватість обвинуваченої особи доведена.

У відповідності з вимогами ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено: що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно п.1 ч.3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред"явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання цієї особи із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Аналізуючи вищезазначені положення чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повністю дотримався вказаних вимог закону.

Зі змісту вироку убачається, що в ньому викладено формулювання обвинувачення пред"явленого ОСОБА_7 і визнаного судом недоведеним, а також підстави виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Отже, всупереч доводам викладеним в апеляційній скарзі прокурора про те, що у виправдувальному вироку суд, в порушення вимог ст. 94 КПК України, дав неправильну оцінку доказам, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів, передбачений частиною 2 ст. 22 КПК України, об`єктивно з`ясувавши обставини та дослідивши під час судового розгляду надані сторонами кримінального провадження докази, керуючись законом, дійшов обгрунтованого висновку, що стороною обвинувачення не було доведено поза розумним сумнівом того, що в діянні ОСОБА_7 є склад інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому суд мав достатньо правових підстав для ухвалення виправдувального вироку, оскільки в ході судового провадження не було доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, про що суд першої інстанції обгрунтовано зазначив в мотивувальній частині судового рішення, навів відповідні висновки та підстави для виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 , а в його резолютивній частині визнав останнього невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та виправдав.

Згідно ч. 1 ст. 92 КПК України, обов"язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, зокрема подія кримінального правопорушення ( час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Між тим, надані стороною обвинувачення докази не доводять в діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ніхто із сторін провадження не заперечував обставин того, що з подвір"я ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_2 була викрадена чавунна ванна, яка стояла на городі та у подальшому була здана на металобрухт.

Допитаний у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України не визнав та пояснив, що ОСОБА_9 , з яким він дружить декілька років попросив допомогти завантажити чавунну ванну на автомобіль, щоб завезти і здати її на металобрухт. Він допоміг ОСОБА_9 завантажити ванну, після чого пішов додому, а через деякий час останній повернувся та дав йому за допомогу 50 грн. Про те, що чавунна ванна не належить ОСОБА_9 він не знав.

Потерпілий ОСОБА_8 пояснив, що коли він повернувся з роботи побачив відсутність на городі подвір"я чавунної ванни, яку придбав на металобрухті за 500 грн за ціною металобрухту, яка важила близько 100 кг. Сусіди йому казали, що бачили, як ОСОБА_7 ніс ванну та вантажив її у червону машину, а через декілька днів до нього прийшов племінник ОСОБА_9 та приніс 500 грн., які передав ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_11 у суді першої інстанції також пояснив, що допомагав хлопцю на ім"я ОСОБА_13 та обвинуваченому завантажити у свій автомобіль ванну, яку разом з ними відвіз на металоприйомник. При цьому підтвердив, що саме цей хлопець ОСОБА_13 , який був з обвинуваченим назвався власником ванної, вказуючи, що вона не крадена та розрахувався з ним за транспортні послуги.

Свідок ОСОБА_9 показав, що разом з ОСОБА_7 здав чавунну ванну, яка стояла у них на городі на металобрухт. При цьому зазначив, що ОСОБА_7 декілька років працював у його дядька ОСОБА_8 на підробітках, а приблизно 2-3 роки тому, до нього прийшов ОСОБА_7 та сказав, що ОСОБА_8 йому винен гроші, а тому дозволив здати ванну на металобрухт та забрати собі гроші. Тому він допоміг обвинуваченому завантажити її на автомобіль, здав ванну за ціною металобрухту за 400 грн., а гроші віддав ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_10 суду показав, що двоє хлопців дійсно привозили дуже стару чавунну ванну вагою близько 100 кг., щоб здати на металобрухт. Він заплатив за ванну як за металобрухт, проте яку суму грошей заплатив він не пам"ятає.

Проаналізувавши показання допитаних свідків та інші надані стороною обвинувачення письмові докази, суд зазначив, що документів, які б підтверджували вагу та вартість викраденого майна, суду надано не було, а надана на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, а саме у викрадені чавунної ванни вагою 90 кг, вартістю 630 грн., що належить ОСОБА_8 , довідка № 6 від 30.11.2018 року видана ПП "Фастпром", згідно якої вартість одного кілограму брухту чорних металів (чавун) станом на 30.11.2018 року становила сім гривень, і саме на підставі цієї довідки орган досудового розслідування визначив кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 .

Посилаючись на положення пункту шостого ч. 2 ст. 242 КПК України в редакції чинній на час проведення досудового розслідування, суд зазначив про обов"язок слідчого або прокурора забезпечити проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, якщо потерпілий не може їх визначити та не надав документ, що підтверджує розмір такої шкоди заподіяної кримінальним правопорушенням.

Важливість такої слідчої дії, як вказав суд, обумовлена тим, що вчинення особою правопорушення проти власності тягне за собою настання певної відповідальності, а тому встановлення ознак предмету викрадення, що має певну вартість на момент викрадення, є тим критерієм, за яким відрізняється адміністративне правопорушення від кримінально-караного діяння і є важливим при кваліфікації кримінальних правопорушень проти власності. При цьому положення цієї норми кримінального процесуального закону спрямовані насамперед на забезпечення правильності кваліфікації кримінального правопорушення.

Таким чином, суд обгрунтовано зазначив, що згідно обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачується у таємному викраденні чужого майна, а саме чавунної ванни вагою 90 кг. вартістю 630 грн., яка належить потерпілому ОСОБА_8 і вартість цього майна визначалась стороною обвинувачення на підставі довідки щодо вартості 1 кг. брухту чорних металів, а оскільки потерпілий у судовому засіданні пояснював, що ванна була стара, придбав він її на металобрухті і цінності для нього не становила, а також те, що до моменту її викрадення вона протягом року стояла надворі і документів, які б підтверджували вартість викраденого майна потерпілим не надано, то покладення стороною обвинувачення в основу пред"явленого обвинувачення саме вартості брухту чорного металу, на переконання суду першої інстанції, є безпідставним та таким, що порушує принцип доведення винуватості поза розумним сумнівом.

Виходячи з положень ст. ст. 86, 89 КПК України, суд першої інстанції визнав недопустимим доказом надану стороною обвинувачення довідку № 06 від 30.11.2018 року ПП "Фастпром", оскільки отриманий він був з порушенням вимог КПК України, а тому не може бути покладений в основу пред"явленого ОСОБА_7 обвинувачення.

Отже всупереч апеляційним твердженням прокурора про те, що суд першої інстанції в порушення ст. 94 КПК України дав невірну оцінку показанням свідків та письмовим доказам, які могли істотно вплинути на його висновки, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов обгрунтованого висновку, що під час розгляду даного кримінального провадження стороною обвинувачення не було доведено поза розумним сумнівом, що в діях ОСОБА_7 є склад інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому доводи апеляційної скарги прокурора про те, що виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_7 не відповідає фактичним обставинам є безпідставними та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

За викладеним, виправдувальний вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування та ухвалення апеляційним судом нового вироку, яким прокурор просить визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та у зв"язку із закінченням строків давності звільнити ОСОБА_7 від покарання на підставі ч. 5 ст. 74, п.2 ч.1 ст. 49 КК України, про що ставиться питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Фастівської окружної прокуратури ОСОБА_5 - залишити без задоволення, а вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2022 року, яким ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю наявності в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення - без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: __________________ _________________ __________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3