УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 331/6396/18

провадження №51-4469 ск23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

вивчивши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя

від 11 липня 2022 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 квітня

2023 року,

встановив:

За вироком Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 11 липня

2022 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

та жителя м. Запоріжжя, визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі положень ст. 75 КК звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Вирішено питання щодо цивільного позову.

Згідно з вироком суду першої інстанції ОСОБА_5 визнано винуватим

у тому, що він 3 серпня 2017 року близько 16:30, біля будинку № 6-Б на вул. Східній у м. Запоріжжі, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин вдарив лобом у голову потерпілого ОСОБА_6 , після чого вихопив з його рук дерев`яну палицю та умисно наніс нею останньому удар у потилицю, від якого останній впав та втратив свідомість, унаслідок чого спричинив ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 квітня 2023 року вирок місцевого суду залишено без змін.

Не погоджуючись із судовими рішеннями захисник ОСОБА_4 звернувся

до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Зазначає, що місцевий суд незаконно послався у судовому рішенні на висновок експерта № 2076 від 18 серпня 2017 року, який не було безпосередньо досліджено

в судовому засіданні. Вказує на недопустимість покладених в основу обвинувального вироку висновків експертів № 2359 та № 2360Д, а також на істотні порушення процесуального закону, які мали місце під час отримання слідчим для проведення комісійної експертизи медичної документації потерпілого. Стверджує, що під час встановлення механізму отримання потерпілим тілесних ушкоджень, суд безпідставно надав перевагу висновку комісійної судової експертиз № 527/к, при цьому не дослідивши повно та всебічно висновки інших комісійних експертиз. Також указує, що суд не встановив точної кількості завданих ударів потерпілому, враховуючи розбіжності щодо їх кількості у висновках судово-медичних експертиз. Окрім цього, звертає увагу, що не було проведено огляду місця події, в результаті чого суд не мав можливості оцінити обставини вчинення злочину. Вважає, що слідчий експеримент за участю засудженого здійснено з порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а протокол слідчого експерименту за участю потерпілого не містить даних щодо механізму заподіяння останньому удару палицею по потилиці. Вказані порушення залишилися поза увагою апеляційного суду, який не перевірив належним чином доводів його скарги щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при ухваленні вироку, не дав цим доводам належної оцінки, і, не навівши докладних мотивів, безпідставно залишив його апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін, чим порушив вимоги ст. 419 КПК.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Попри те, що захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, суть його касаційної скарги полягає у незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами. Зокрема, доводи касаційної скарги захисника фактично зводяться до переоцінки доказів, оцінених судами під час ухвалення рішень, що, виходячи із вимог ст. 433 КПК, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК зроблено

на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд надав відповідну оцінку з наведенням належної аргументації у мотивувальній частині вироку.

Так, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що вина ОСОБА_5 у вчиненні злочину підтверджується наданим в суді показаннями потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, протоколами слідчих експериментів від 7 лютого та 2 листопада 2018 року, а також висновками судово-медичних експертиз № 2359, № 2360д, № 62/к, № 456/к,

№ 527/к.

Незгода захисника ОСОБА_4 з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є свідченням порушення судом вимог кримінального процесуального закону.

При цьому безпідставними є твердження захисника щодо посилання місцевим судом на висновок експерта № 2076 від 18 серпня 2017 року, як на доказ винуватості засудженого, який не було безпосередньо досліджено у судовому засіданні, оскільки зі змісту вироку вбачається, що суд не покликався у своєму рішенні на зазначений висновок, на що також акцентував увагу в своєму рішенні суд апеляційної інстанції.

Що стосується доводів захисника про можливість отримання потерпілим тілесних ушкоджень унаслідок падіння, а не удару дерев`яною палицею в потилицю, то вони є безпідставними.

З висновку судово-медичної експертизи № 527/к від 7 листопада 2018 року вбачається, що у потерпілого ОСОБА_6 відсутні ушкодження

на шкірі, а тому механізм утворення ушкодження на обличчі від дії лафету вважається малоймовірним виходячи із кінетичної енергії бігу, що направляється ззаду наперед та фізіологічного положення тіла людини, що біжить (корпус тулуба трохи нахилений вперед, головою донизу). При цьому рана у потиличній ділянці не вкладається в загальний механізм травми голови, оскільки її лінійність свідчить про те, що вона не могла утворитися від дії тупого предмету з плоскою переважаючою поверхнею (на спростування версії сторони захисту щодо механізму травмування). Також у висновку зазначено, що не виключається вірогідність утворення рани у результаті дії дерев`яної палиці, на яку вказував потерпілий під час слідчого експерименту.

При цьому версія обвинуваченого щодо механізму отримання тілесних ушкоджень потерпілим також спростовується висновками іншої судово-медичної експертизи № 62/к від 18 травня 2018 року.

Дослідивши всебічно, повно та неупереджено всі обставини кримінального провадження та оцінивши докази за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК, місцевий суд з дотриманням встановлених у статтях 22, 26 цього Кодексу засад презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності

й диспозитивності в кримінальному провадженні, дійшов умотивованого висновку про те, що надані стороною обвинувачення докази є належними, допустимими

та достатніми, і у своїй сукупності підтверджують вину ОСОБА_5 в інкримінованому йому діянні.

Вказаний вирок був оскаржений стороною захисту в апеляційному порядку.

За приписами статей 370, 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права

з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури,

в межах доводів апеляційної скарги захисника апеляційний суд дійшов належного висновку, що всі зібрані докази, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання і оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності,

а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

При цьому суд апеляційної інстанції перевірив доводи апеляційної скарги захисника, які є аналогічними тим, що зазначені в касаційній скарзі, стосовно недопустимості покладених в основу обвинувального вироку висновків судово-медичних експертиз і протоколів слідчих експериментів та надав вичерпну відповідь, належним чином обґрунтувавши своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких його апеляційну скаргу в цій частині було залишено без задоволення.

До того ж предметом перевірки апеляційного суду були і доводи захисника, на які він також посилається і у касаційній скарзі, щодо розбіжностей у висновках судово-медичних експертиз стосовно кількості нанесених ударів потерпілому,

а також відносно неправильного встановлення обставин справи через непроведення огляду місця події.

Водночас захисник не звертався до апеляційного суду з клопотанням в порядку

ч. 3 ст. 404 КПК, а вказаний суд лише проаналізував доводи апеляційної скарги стосовно оцінки доказів, яку дав суд першої інстанції.

Доводи касаційної скарги захисника фактично зводяться до його незгоди із оцінкою доказів наданою судами першої та апеляційної інстанцій. При цьому на жодні нові докази, крім тих, які вже були досліджені та яким надана відповідна правова оцінка, захисник не посилається, а фактично викладає власну оцінку обставин справи, відмінну від тієї, що була надана судами.

Оскільки суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, переоцінка доказів і встановлення по справі обставин в силу положень ст. 433 КПК не може бути предметом розгляду касаційного суду.

Касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить доводів, які б ставили під сумнів законність оспорюваних судових рішень та свідчили про те, що при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій були допущені такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити цим судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення,

і, з огляду на положення ст. 412 КПК, можуть бути причиною їх скасування.

Оскаржувані вирок та ухвала є належним чином обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.

З огляду на викладене, подана касаційна скарга та додані до неї матеріали

не дають підстав для її задоволення, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2022 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 квітня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3