ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/614/23 Справа № 697/1372/22 Категорія: ч. 1 ст. 125 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

(в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_8

(в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0000086 за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_9 на вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Канів Черкаської області, українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , пенсіонера, несудимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України до штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 445,90 грн. матеріальної шкоди та 5 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів,

в с т а н о в и л а :

За даним вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 15.06.2022 близько 15 год. 20 хв., перебуваючи на подвір`ї домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_10 , діючи умисно, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою нанесення тілесних ушкоджень, в ході сварки наніс ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , один удар металевими штирями сільськогосподарських вил з дерев`яною ручкою в ділянку нижньої губи, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді колотої рани нижньої губи, що згідно з висновком судово-медичної експертизи № 02-01/501 від 12.08.2022, відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 порушує питання про скасування вироку Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28.07.2023 через неповноту судового слідства, істотне порушення кримінального процесуального закону, просить змінити правову кваліфікацію правопорушення з ч. 1 ст. 125 на ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, задовольнивши цивільний позов в частині моральних збитків на суму 40 000 грн. в повному обсязі.

Зазначає, що працівниками поліції відверто проігноровані її звернення про вчинені кримінальні правопорушення та в порушення вимог ст. 214 КПК України, не внесено відомості про них до ЄРДР, в тому числі за заявою, адресованою начальнику відділку поліції ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 129 КК України від 17.06.2022. При цьому їй, як потерпілій стороні, не повідомлялося про результати перевірки її заяв та прийняті процесуальні рішення. Лише після того, як вона 24.06.2022 звернулась до слідчого судді зі скаргою на бездіяльність працівників поліції і 28.06.2022 постановлено ухвалу, якою зобов`язано внести відомості до ЄРДР, було порушено кримінальне провадження за № 0000086 від 02.07.2022, про що її повідомлено в телефонному режимі 04.07.2022.

Вказує, що 26.08.2022 у неї була розмова з начальником ОСОБА_12 , а у подальшому з прокурорами ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про необхідність написання заяви про кримінальні правопорушення, на що вона зазначила, що такі заяви вже писала 17.06.2022. 29.08.2022 в канцелярії поліції вона зареєструвала заяву, в якій виклала незгоду з кваліфікацією правопорушення за ч. 1 ст. 125 КК України.

Звертає увагу, що копію обвинувального акта та реєстру процесуальних документів їй не надавали, про що вона повідомляла суд першої інстанції, який не вжив відповідних заходів для реагування. Крім того судовий розгляд був неогрунтовано затягнутий, судові засідання не відбувались, про що її, як потерпілу сторону, завчасно не повідомляли. 02.11.2022 під час підготовчого судового засідання вона заявила клопотання про витребування матеріалів в порядку ст.ст. 315, 56 КПК України, зокрема скарги до слідчого судді, в якій наведено обставини події з її слів, в задоволенні якого їй судом відмовлено, як передчасному. Також 13.03.2023 в судовому засіданні вона подавала 2 заяви та 2 клопотання щодо протиправних дій органу досудового розслідування та не реагування прокуратури на дії, що кваліфікуються за ч. 1 ст. 396 КК України. Так як строк притягнення прокурора до відповідальності за маніпулювання у справі та нереагування на протиправні дії органу досудового розслідування спливав, а суд не вживав будь-яких заходів реагування, її чоловік звернувся до Контрольно-Дисциплінарної комісії прокурорів при Генеральній прокуратурі України, надавши докази протиправних дій правоохоронців м. Канева.

Вказує, що показання її чоловіка, який був допитаний судом в якості свідка, в повному обсязі не викладені у судовому рішення, зокрема про те, що обвинувачений та його син висловлювали щодо них погрози.

Стверджує, що судом першої інстанції допитані в якості свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які давали неправдиві показання щодо подій, які мали місце.

Акцентує увагу на тому, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено відеозапис подій, наданий нею, а саме в тій частині, де ОСОБА_16 стримує свого чоловіка із загостреним кілком, який рветься щось зробити. Наведене, на думку потерпілої, вказувало б на наявність в діях ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , який нібито не бачив, як його батько бігав із загостреним кілком і вдарив її чоловіка, складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 384 КК України.

Зазначає, що показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та самого ОСОБА_7 на стадії досудового розслідування (протоколи долучені до апеляційної скарги) дуже різняться з тими, які вони надавали суду першої інстанції. Зокрема ОСОБА_7 не вказував на поштовх чи удар зі сторони її чоловіка, зазначав, що мала місце словесна перепалка та визнав той факт, що вдарив його. ОСОБА_16 вказувала, що бачила поштовх від сусіда і визнала те, що ОСОБА_7 наніс йому удар. При цьому ОСОБА_16 зазначав, що сам отримав удар, однак не вказував, що його батько вдарив сусіда.

Наголошує, що під час судового розгляду ОСОБА_16 визнавала, що це вона зупинила свого чоловіка після першого удару вилами. Одже, на думку потерпілої, є ознаки незавершеної дії, що відповідає ч. 2 ст. 15 КК України, адже очевидно, що він продовжив би бити вилами. При цьому обвинувачений озвучував наступні версії своєї поведінки: хотів налякати, захищав свого сина, хотів вибити телефон. Судом не враховано, що з огляду на обстановку, що мала місце, обвинувачений, який був у збудженому стані, міг потрапити вилами в шию, скроню і тоді наслідки були б непередбачуваними. Тому вважає висновки суду про те, що ініціатором конфлікту був її чоловік, помилковими.

Щодо посилання суду на положення ст. 307 ЦКУ зазначає, що здійснювала зйомку біля власного помешкання, відкрито, не ховаючись з метою документування агресивної поведінки ОСОБА_15 і отримавши згоду останнього. При цьому інші особи, які потрапили на відеозапис, не заперечували проти здійснення зйомки.

Додатково зазначає, що щодо обвинуваченого ОСОБА_7 існує інше кримінальне провадження, де він обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України.

З приводу задоволеного судом розміру моральної шкоди зазначає, що визначена судом сума є насмішкою над нею, вже немолодою людиною, яка є законослухняною, сплачує податки з надією, що держава її захистить. Вказує, що кожна поїздка до суду чи відвідини поліції викликали у неї великий стрес.

Підсумовуючи викладене зазначає, що оскільки удар вилами в обличчя на кілька сантиментрів вище або нижче міг спричинити непередбачувані наслідки для неї, дії ОСОБА_7 мають бути кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 129 КК України, з призначенням більш суворого покарання ніж передбачено ч. 1 ст. 125 КК України.

В клопотанні від 28.09.2023 потерпіла ОСОБА_9 вказує про необхідність повторного дослідження доказів, що містяться в матеріалах кримінального провадження, в тому числі відеозапису події, а також вказує на неспівмірність покарання ОСОБА_7 за сукупністю правопорушень, упередженість Канівського міськрайонного суду, допущені процесуальні порушення, неправомірні дії поліції та не реагування на них прокуратури.

Крім того конкретизувала свої апеляційні вимоги, вказавши, що у зверненні до дізнавача ОСОБА_17 від 29.08.2022 нею обгрунтовано надано правову позицію щодо погрози їй вбивством, що охоплюється диспозицією ч. 1 ст. 129 КК України. Щодо кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 15 КК України (замах на правопорушення) та ч. 1 ст. 115 КК України (вбивство), зазначила, що свідок ОСОБА_16 давала суду показання, що саме вона зупинила ОСОБА_7 після удару вилами у підборіддя. При цьому очевидно, що удари продовжувалися, якби обвинуваченого не зупинили.

Додатково стверджує, що ст. 70 КК України передбачає покарання за сукупністю правопорушень, отже саме ч. 3 ст. 68 КК України визначено більш суворіше покарання, з урахуванням положень ст.ст. 65-67 КК України, яке передбачає не більше 2/3 від максимального строку або найбільш суворішого покарання, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. При цьому вказує, що судом не зазначено у вироку мотиви, з яких не враховані усі обтяжуючі покарання ОСОБА_7 обставини, зокрема те, що останній не розкаявся у своєму діянні, а в судовому засіданні вів себе цинічно.

Також просить провести розгляд даного кримінального провадження у формі письмового провадження

В заяві від 13.11.2023 ОСОБА_9 додатково просить звернути увагу на вислів ОСОБА_7 , адресований до неї перед заподіянням тілесного ушкодження, про те, що «24 часа і тебе тут нема», а також на те, що мета сім`ї Трофіменків захопити частину її земельної ділянки, що, на думку потерпілої, вочевидь вказує на необхідність кваліфікації дій обвинуваченого, в тому числі, за ч. 3 ст. 189 КК України.

На апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 прокурором подані заперечення, які зводяться до безпідставності апеляційних вимог, законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції.

Будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце апеляційного розгляду в судове засідання не з`явилась потерпіла ОСОБА_9 , що, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає судовому розгляду по суті заявлених апеляційних вимог.

Клопотання ОСОБА_9 про здійснення письмового апеляційного провадження не узгоджується із вимогами ч. 4 ст. 401, ч. 1 ст. 406 КПК України, враховуючи те, що участь обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційному розгляді визнана обов`язковою, оскільки в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища, про що зазначено в ухвалі від 03.10.2023 про закінчення підготовки та призначення апеляційного розгляду.

З огляду на наведене, таке клопотання потерпілої колегією суддів розцінюється як її бажання здійснення апеляційного розгляду у її відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, думки прокурора про безпідставність апеляційних вимог потерпілої з наведених в апеляційній скарзі доводів, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 про залишення без змін вироку суду першої інстанції, а апеляційної скарги потерпілої без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_9 до задоволення не належить.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону.

На думку колегії суддів, вказаних вимог процесуального закону суд першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню належним чином дотримався.

Так, висновки районного суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, відповідають фактичним обставинам провадження, ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів, яким суд дав правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 визнав факт нанесення тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_9 та показав, що в той день його син ОСОБА_15 косив межу на городі. Потерпіла ОСОБА_9 почала кричати своєму чоловіку, що косять його землю. ОСОБА_10 вдарив сина по спині і почав тікати. В цей час він перебував на городі біля сина, а ОСОБА_9 знімала все на телефон. Його дружина перекрила дорогу ОСОБА_10 у дворі потерпілої і почала лаятися. У зв`язку з тим, що син має грижу, після того, як його вдарив ОСОБА_10 , він розгнівався і схопив вила, які стояли біля сараю. Прийшовши у двір потерпілої він махнув вилами по телефону ОСОБА_9 , намагаючись його вибити з рук. Зазначив, що тілесні ушкодження потерпілій наносити не хотів, однак у зв`язку з тим, що перебував в стані алкогольного сп`яніння, не розрахував удар, промахнувся і вилами зачепив губу останньої. При цьому, наміру вбивати потерпілу у нього не було, хотів лише її налякати, вибити телефон, оскільки не хотів, щоб його сім`ю знімали і вдарив її випадково. Визнав, що по відношенню до потерпілої вчинив не правильно і не заперечував проти задоволення заявленого цивільного позову про відшкодування завданої ним матеріальної шкоди.

Потерпіла ОСОБА_9 як в суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі порушує питання про неправильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України, вважаючи, що дії останнього підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 129 КК України, а також за ч. 3 ст. 189 КК України, про що додатково зазначила в заяві від 13.11.2023.

Провівши апеляційний розгляд в межах заявлених потерпілою ОСОБА_9 вимог, колегія суддів вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, судом першої інстанції кваліфіковано вірно, що підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, перевіреними судом першої інстанції в їх сукупності, та наведеними у вироку доказами, зокрема:

- показаннями потерпілої ОСОБА_9 , даними суду першої інстанції, про те, що 15.06.2022 вона знаходилась у своєму будинку по АДРЕСА_3 . Її чоловік ОСОБА_10 пішов на город, оскільки син сусідів косив їх городину, щоб попросити цього не робити. Коли сусід вдарив чоловіка по голові, він вирішив повернутися додому. Почувши шум вона вийшла на двір та побачила, що сусіди переслідують її чоловіка і зайшли до неї у двір. Сусіди сварилися через межу і перебували в стані легкого сп`яніння. Вона попросила сусідів залишити її подвір`я, бо сваритися не хотіла. В цей час ОСОБА_7 бігав з кілком, а ОСОБА_16 його зупиняла. Все що відбувалося у дворі вона знімала на телефон. ОСОБА_7 підбіг до неї ззаду, висловлюючи погрози, накшталт «24 години і її не має», а потім вдарив вилами, які були у нього в руках. Вила ковзнули по телефону, який вона тримала перед собою і потрапили їй в нижню губу. Зазначила, що сусіди і до цього конфліктували з ними щодо межі між земельними ділянками;

- показаннями свідка ОСОБА_10 , даними суду першої інстанції, про те, що син обвинуваченого ОСОБА_15 косив траву на належній йому та ОСОБА_9 ділянці і він попросив цього не робити. Тоді ОСОБА_15 почав підступати, а ОСОБА_7 , від якого відчувався запах спиртного, підбіг і вдарив його по голові кулаком. Тоді він пішов до себе в двір, а ОСОБА_9 вийшла з будинку і почала все знімати на телефон. Потім в їх двір прийшов ОСОБА_15 , а ОСОБА_16 стояла на межі і щось доводила щодо її розташування. ОСОБА_7 також був у їх дворі, потім зник, а коли повернувся знову, в руках мав вили, якими вдарив ОСОБА_9 в обличчя, сказавши при цьому «24 години і тебе не має». Удар вилами був ковзний, обвинувачений потрапив по телефону, який потерпіла тримала перед собою і прийшовся їй у підборіддя. Потім дружина обвинуваченого забрала вила і попросила вибачення;

- показаннями свідка ОСОБА_15 , даними суду першої інстанції, про те, що влітку 2022 року він косив прилеглу територію до будинку батьків. В цей час до нього ззаду підійшов судід і вдарив долонею так, що він злякався. ОСОБА_7 був поряд і бачив цей випадок. Він зробив зауваження сусіду і пішов за ним у його двір щоб з`ясувати, чому він його б`є. Через деякий час у двір прийшов ОСОБА_7 з вилами і почав його захищати. Батько махнув вилами в бік потерпілої, яка все знімала на телефон. Сам удар він не бачив, наче батько махнув вилами по телефону потерпілої, однак точно сказати не може;

- показаннями свідка ОСОБА_16 , даними суду першої інстанції, про те, що коли вона косила на межі її сусідка ОСОБА_9 вийшла на город і почала її ображати, тому вона зателефонувала ОСОБА_15 , який сказав, що приїде та покосить сам. Наступного дня, коли ОСОБА_15 почав косити, сусідка почала кричати, що косять їх землю і покликала ОСОБА_10 . Останній підійшов і пхнув ОСОБА_15 в спину, сказав щоб він припинив косити та швидко пішов додому, однак вона перекрила йому дорогу. Потім до них підійшов ОСОБА_15 і вони почали з`ясовувати, чому сусід його вдарив. В цей час ОСОБА_7 загрібав вилами траву, тому, коли все відбулося, підійшов з вилами, маючи намір налякати потерпілу. ОСОБА_7 махнув вилами, щоб вибити з рук ОСОБА_9 телефон. Коли ОСОБА_7 наніс потерпілій травму, вона вибачалась за його дії, однак сусіди миритися не хотіли, більш того ОСОБА_10 штовхнув її, вона впала і отримала травму. Також зазначила про те, що конфлікт щодо землі тривав між ними та сусідами давно;

- даними заяви від 17.06.2022, згідно якої ОСОБА_9 просить відкрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , який 15.06.2022 здійснив на неї напад з метою вбивства. Завдяки тому, що вона прикрилась телефоном, їй була нанесена лише колота рана в обличчя;

- даними заяви від 15.07.2022, згідно якої ОСОБА_9 добровільно надала відеозапис про кримінальне правопорушення, яке відбулося 15.06.2022, знятий на її телефон;

- даними копії відеозапису, наданого ОСОБА_9 та протоколу огляду предмету від 15.07.2022 - CD-R диску з відеофайлом під назвою «20220615_152510», яким зафіксовано обставини нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень ОСОБА_7 ;

- даними постанови від 15.07.2022 про визнання CD-R диску з відеофайлом під назвою «20220615_152510», на якому зображено відеозйомку, яка здійснена за допомогою мобільного телефону, речовим доказом в кримінальному провадженні;

- даними заяви від 24.08.2022, згідно якої ОСОБА_7 добровільно надав для огляду та подальшого вилучення металеві 4-зубчасті вила, якими він наніс тілесні ушкодження ОСОБА_9 ;

- даними протоколу огляду від 24.08.2022, яким зафіксовано огляд території перед домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , а також металевих 4-зубчастих вил зі слідами корозії та без держаку, які добровільно надані ОСОБА_7 для огляду та подальшого вилучення і якими, як пояснив останній, ним нанесені тілесні ушкодження ОСОБА_9 15.06.2022 близько 15 год. 20 хв. на грунті раптово виниклих неприязних відносин;

- даними постанови від 24.08.2022, якою 4-х зубчасті металеві вила, добровільно видані ОСОБА_7 , визнані речовим доказом в кримінальному провадженні;

- даними протоколу проведення слідчого експерименту від 15.07.2022 з фототаблицею, згідно яких потерпіла ОСОБА_9 показала на манекені як ОСОБА_7 наніс їй прямий удар металевими штирями сільськогосподарських вил з дерев`яною рукоядкою в область обличчя, а саме нижньої губи;

- даними відповідей КНП «Канівська багатопрофільна лікарня» Канівської міської ради Черкаської області про те, що ОСОБА_9 15.06.2022 о 16 год. 15 хв. звернулась до відділення екстренної медичної допомоги з приводу травми обличчя після нападу з метою побиття. Була оглянута лікарем-травматологом ОСОБА_18 та стоматологом ОСОБА_19 . У стоматологічному відділенні проведено первинну хірургічну обробку рани розміром 0,5 см, яка знаходиться нижче нижньої губи зліва і яка нанесена гострим предметом (вила), зокрема ревізію, промивання антисептичними розчинами та обробку рани;

- даними протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 09.08.2022 картою виїзду швидкої допомоги за зверненням ОСОБА_9 № 5 від 15.06.2022, яка вилучена додатком до даного протоколу;

- даними карти виїзду швидкої медичної допомоги № 5 від 15.06.2022, згідно якої здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 з-приводу травми голови, надано медичну допомогу: асептична пов`язка;

- даними постанови від 09.08.2022, якою карту виїзду швидкої допомоги № 5 від 15.06.2022, визнано речовим доказом в кримінальному провадженні;

- даними висновку судово-медичної експертизи № 02-01/501 від 09.08.2022 про те, що у ОСОБА_9 , згідно наданих на дослідження медичних документів, мало місце ушкодження у виді колотої рани нижньої губи, яке виникло від дії гострого предмету, по давності виникнення може відповідати часу вказаному у постанові про призначення експертизи, яке відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень. Виявлене у ОСОБА_9 тілесне ушкодження, могло виникнути за обставин, вказаних у протоколі проведення слідчого експерименту від 15.07.2022 за її участі.

Всі вище перелічені докази є належними, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимими, бо отримані в порядку встановленому КПК України, достовірними, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодними іншими доказами, наданими сторонами кримінального провадження.

Досліджені докази у своїй сукупності і взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного, дали можливість суду першої інстанції прийти до однозначного висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та спростовують твердження потерпілої ОСОБА_9 про неправильність кваліфікації дій останнього.

Зокрема під час судового розгляду достеменно встановлено, що під час сварки, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, обвинувачений ОСОБА_7 , діючи з метою нанесення тілесних ушкоджень, наніс металевими штирями сільськогосподарських вил з дерев`яною ручкою потерпілій ОСОБА_9 удар в ділянку нижньої губи, чим спричинив легке тілесне ушкодження у вигляді колотої рани нижньої губи. Наведене узгоджується з показаннями потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , проведеним слідчим експериментом від 15.07.2022 за участі потерпілої ОСОБА_9 , висновком експерта № 02-01/501 від 09.08.2022, іншими доказами, в тому числі даними відеозапису з мобільного телефону про обставини події.

Вирішуючи доводи потерпілої ОСОБА_9 про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 129, ч. 3 ст. 189 КК України, колегія суддів виходить з положень ст. 337 КПК України про те, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи.

При цьому суд, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до вимог ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК України випадках, на потерпілого.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що в рамках кримінального провадження № 0000086 від 02.07.2022 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

У подальшому щодо ОСОБА_7 складено обвинувальний за обвинуваченням у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, який направлено до суду.

При цьому в даному кримінальному провадженні за іншими статтями закону України про кримінальну відповідальність ОСОБА_7 про підозру не повідомлялося, обвинувальний акт не складався та до суду не направлявся.

Під час судового розгляду прокурор не змінював пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення та не висував додаткове обвинувачення, з огляду на наведене, суд першої інстанції, діючи в межах пред`явленого останньому обвинувачення, прийшовши до висновку, про його доведеність наданими прокурором і дослідженими судом доказами, обгрунтовано кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Суд не наділений процесуальними повноваженнями виходити за межі пред`явленого обвинувачення, збільшувати його обсяг та перекваліфіковувати дії обвинуваченого на більш тяжкі кримінальні правопорушення. Ці повноваження відносяться виключно до компетенції слідчого та прокурора, як сторони обвинувачення.

При цьому процесуальний закон не покладає на потерпілого обов`язку встановлення обставин кримінального правопорушення та його кваліфікації, оскільки наведене є переважним правом органів досудового розслідування, державного обвинувачення і суду.

Посилання потерпілої на допущені порушення вимог процесуального закону органом дізнання в частині невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, колегія суддів визнає недоречними, оскільки ухвалою слідчого судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28.06.2022 зобов`язано уповноважених осіб ВП № 1 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_9 про спричинення їй тілесних ушкоджень сусідом ОСОБА_7 . Відповідно до витягу з ЄРДР за № 0000086 02.07.2022 внесено відомості про кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_7 за ознаками ч. 1 ст. 125 КК України.

Інші твердження потерпілої, які фактично зводяться до незгоди з діями органу дізнання, не впливають на законність здобутих в кримінальному провадженні доказів та прийнятого судового рішення.

Доводи потерпілої про невручення їй копії обвинувального акта та реєстру процесуальних документів, не грунтуються на вимогах процесуального закону.

Зокрема зі змісту ч. 4 ст. 291, ст. 293 КПК України вбачається, що прокурор зобов`язаний під розписку надати копію обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному, його захиснику, законному представнику, представнику юридичної особи, якщо провадження здійснюється щодо такої особи.

Тобто вручення копію обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування потерпілому, чинним процесуальним законом не передбачено.

При цьому ч. 5 ст. 301 КПК України передбачено, що у разі прийняття рішення про звернення до суду з обвинувальним актом прокурор зобов`язаний забезпечити надання, в тому числі потерпілому чи його представнику копій матеріалів дізнання шляхом їх вручення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що прокурором дотримано вимоги ч. 5 ст. 301 КПК України та 06.09.2022 вручено потерпілій ОСОБА_9 під розписку копії матеріалів дізнання в кримінальному провадженні № 0000086 від 02.07.2022 за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (а.п. 10).

Що стосується доводів апеляційної скарги про необгрунтоване затягування судового розгляду, тобто фктично порушення його розумних строків, то колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення (ст. 6 Конвенції).

Статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Відповідно до вимог ст. 318 ч. 1 КПК України судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що розумний строк у кримінальному провадженні починається з того часу, коли особі «пред`явлено обвинувачення», тобто з моменту офіційного повідомлення заявника компетентним органом про те, що він обвинувачується у вчиненні злочину. Розумність тривалості провадження має оцінюватись у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000086 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, надійшов до Канівського міськрайонного суду Черкаської області 07.09.2022.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що після призначення 02.11.2022 судом першої інстанції кримінального провадження щодо ОСОБА_7 до судового розгляду (загалом призначено 11 судових засідань), він неодноразово відкладався, зокрема: 10.11.2022 у зв`язку із зайнятістю головуючої судді в іншому кримінальному провадженні, яке здійснювалось колегіально; 08.12.2022 у зв`язку з тим, що не з`явились обвинувачений і захисник; 18.01.2023 у зв`язку із аварійним відключенням електропостачання; 13.04.2023 у зв`язку із перебуванням головуючої судді у відпустці; 14.07.2023 у зв`язку з тим, що не з`явився обвинувачений. Тобто судовий розгляд відкладався з різних об`єктивних та суб`єктивних причин, які за своєю природою не вказують на порушення судом розумних строків розгляду кримінального провадження.

При цьому завчасне неповідомлення судом учасників судового провадження про відкладення судових засідань, чинним процесуальним законом не передбачено.

Щодо неповного викладення судом у вироку показань свідка ОСОБА_10 про погрози з боку обвинуваченого та його сина, колегія суддів виходить з наступного.

Зміст технічних записів судових засідань свідчить про те, що показання вказаного свідка викладено в оскаржуваному судовому рішенні з достатньою повнотою, без зайвої деталізації, відображено сутнісну (змістовну) складову показань, що має значення для встановлення судом обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні за приписами ст. 91 КПК України.

Водночас положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що і було зроблено у цьому випадку.

Підстав вважати, що свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 давали суду першої інстанції неправдиві показання щодо обставин події, колегією суддів не встановлено. Дані ними показання під час судового розгляду цілком узгоджуються із показаннями потерпілої ОСОБА_9 , її чоловіка свідка ОСОБА_10 , іншими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами.

Більш того відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обгрунтовувати свої висновки на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, суд не вправі обгрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Тому судом першої інстанції в основу обвинувального вироку, з дотриманням принципу безпосередності, покладено показання свідків, які він сприймав під час судового розгляду.

При цьому враховується, що на доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій не впивають обставини конфлікту в ході якого його учасники, яким не пред`явлено обвинувачення в даному кримінальному провадженні, застосовували один до одного фізичні дії у виді поштовхів чи ударів.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи потерпілої ОСОБА_9 про наявність щодо обвинуваченого ОСОБА_7 іншого кримінального провадження, де він обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, оскільки це не стосується даного кримінального провадження.

Інші апеляційні доводи потерпілої ОСОБА_9 не спростовують висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України і носять виключно суб`єктивний характер, який базується на їх власній оцінці обставин події, проведення судового розслідування та судового процесу і не підтверджується доказами, наявними в матеріалах провадження.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує практики Європейського Суду з прав людини про те, що пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень.

В контексті ч. 3 ст. 404 КПК України колегією суддів не встановлено підстав для повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, про що порушує питання потерпіла ОСОБА_9 , оскільки останньою не вмотивована така необхідність з огляду на те, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити докази за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями та дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції, або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. При цьому повторне дослідження доказів з метою надання їм іншої юридичної оцінки, не охоплюється обов`язком суду встановленим ч. 3 ст. 404 КПК України, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 30.05.2019 № 572/843/17 від 30.05.2019, згідно якої сам по собі факт непогодження з висновками суду першої інстанції, не є підставою для повторного дослідження доказів.

Перевірючи правильність призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з тих міркувань, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання суд першої інстанції, на виконання вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, з огляду на положення ст. 12 КК України, є проступком, дані про особу винуватого, який за місцем проживання характеризується позитивно, є пенсіонером, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, при невстановленні обставин, що пом`якшують покарання та доведенні обставини, що його обтяжує вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, обгрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу.

За наведених обставин, місцевий суд правильно прийшов до висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_7 при призначенні йому покарання у виді штрафу у визначениму судом розмірі, тому, з огляду на те, що підстав для перекваліфікації дій останнього на ч. 1 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 129, ч. 3 ст. 189 КК України судом апеляційної інстанції не встановлено, апеляційні доводи потерпілої ОСОБА_9 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення невідповідного покарання обвинуваченому, колегія суддів визнає необгрунтованими.

При цьому враховується, що ОСОБА_7 призначено покарання у виді штрафу, у максимальному розмірі, передбаченому санкцією частини статті КК України, при наявності обмежень, передбачених ст.ст. 56, 57 КК України, для призначення обвинуваченому, який є пенсіонером, інших видів покарань, передбачених ч. 1 ст. 125 КК України.

Доводи потерпілої про неврахування судом першої інстанції в якості обтяжуючих покарання ОСОБА_7 обставин, зокрема того, що він не розкаявся у своєму діянні, а в судовому засіданні вів себе цинічно, не грунтуються на вимогах ч. 3 ст. 67 КК України, згідно якої при призначенні покарання суд не може визнати такими, що його обтяжують, обставини, не зазначені в ч. 1 даної статті.

Відповідно до ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

За змістом ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 , не погоджуючись з розміром стягнутої на її користь з обвинуваченого моральної шкоди, просить її збільшити до 40 000 грн., чим самим задовольнити заявлений цивільний позов у повному обсязі. Однак з такими вимогами колегія суддів не погоджується, з огляду на наступне.

Вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 в частині моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України у відповідності до яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд, приймаючи рішення про часткове задоволення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, належним чином мотивував своє рішення; обґрунтовано прийняв до уваги характер вчиненого діяння відносно потерпілої; ступінь вини особи, яка заподіяла моральну шкоду; негативні наслідки, що настали для потерпілої внаслідок заподіяння їй тілесних ушкоджень; глибину її фізичних та душевних страждань і, врахувавши вимоги розумності, справедливості, дійшов правильного висновку про її задоволення в розмірі 5 000 грн.

На думку колегії суддів, визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є адекватною компенсацію перенесених потерпілою фізичних та моральних страждань, заподіяних неправомірними діями обвинуваченого ОСОБА_7 .

Розмір матеріальної шкоди, який судом вирішено стягнути на користь потерпілої визнаний обвинуваченим, є належним чином підтвердженим та учасниками судового розгляду не оскаржується.

Оскільки під час апеляційного розгляду не встановлено підстав, передбачених ст. 409 КПК України для скасування чи зміни вироку Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28.07.2023, який відповідає критеріям ст. 370 КПК України, апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_9 залишається без задоволення, як необґрунтована.

Керуючись ст. 404, п. 1 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 липня 2023 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді