Справа № 465/2256/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/455/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові кримінальне провадження № 465/2256/15-к про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Львівської області, Мостиського району, с. Старява, який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 2 ст. 271 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця Львівської області, Сокальського району, с. Волсвин, який проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

за ст. 128 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженки м. Львова, яка проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ,

за ч. 2 ст. 367 КК України,

з участю секретаря ОСОБА_8 ,

прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_7 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_10 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 27 березня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Франківського районного суду м. Львова від 27 березня 2023 року ОСОБА_5 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 271 КК України та виправдано його на підставі п.2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчиненого ним; ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. 128 КК України та виправдано його на підставі п.3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення; ОСОБА_7 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 367 КК України та виправдано її на підставі п.3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

Відповідно до обвинувального акту, підтриманого прокурором у суді, органом досудового розслідування ОСОБА_5 , який згідно з наказом № 15 від 06 березня 2014 працював на посаді в.о. майстра дільниці ЩО-1 ЛКП «Львівелектротранс», обвинувачується у тому, що, перебуваючи 12 січня 2015 року близько 20.00 години на своєму робочому місці, а саме в тролейбусному депо ЛКП «Львівелектротранс», що за адресою: м. Львів, вул. Тролейбусна, 1, будучи зобов`язаним на підставі п. 6.1.4 «Правил охорони праці на міському електричному транспорті», затвердженого наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків чорнобильської катастрофи від 21.08.2006 № 546 забезпечувати працівників, які виконують роботи в оглядових канавах засобами індивідуального захисту, у тому числі касками, згідно з п.2.5 розділу 2 «Посадової інструкції №18 майстра дільниці ЩО - 1», де зазначено, що майстер дільниці ЩО-1 повинен забезпечувати виконання контролю за дотриманням вимог з охорони праці, пожежної безпеки під час проведення ремонтних робіт працівниками дільниці. Зокрема, в порушення вимог «Посадової інструкції № 18 майстра дільниці ЩО - 1» п. 3.18, 3.19, 3.20, 4.4, 4.5 в.о. майстра дільниці ЩО-1 ОСОБА_5 , який 12.01.2015 скерував бригаду на щоденний огляд тролейбусів, неналежно виконав свої службові обов`язки, а саме: не проконтролював протягом зміни в бригаді дотримання працівниками безпечних прийомів праці, застосування засобів індивідуального захисту; не провів щоденний І ступінь поточного контролю за станом охорони праці і не вжив заходів щодо їх усунення; не усунув виробничої ситуації, яка створює загрозу життю чи здоров`ю працівників; допустив до роботи працівників, з якими не проведено інструктаж на робочому місці і не перевірив знання з охорони праці; не усунув від роботи працівника, який допустив порушення інструкції з охорони праці, безпечного ведення робіт; не передбачив можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинен був і мав можливість їх передбачити, допустив до роботи слюсаря з ремонту рухомого складу ОСОБА_14 без засобів індивідуального захисту (каски), в результаті чого останній, будучи в оглядовій канаві при огляді тролейбуса № НОМЕР_1 отримав тілесні ушкодження, які згідно з висновком експерта №114/15 від 16.03.2015 року відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.

Дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 271 КК України, як порушення службовою особою вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілому.

Окрім цього, згідно з обвинувальним актом, підтриманого прокурором у суді, органом досудового розслідування ОСОБА_6 , який згідно з наказом № 61 від 01.04.1985 працював на посаді водія тролейбуса ЛКП «Львівелектротранс», обвинувачується в тому, що, перебуваючи 12 січня 2015 року близько 20.00 години на своєму робочому місці, а саме в тролейбусному депо ЛКП «Львівелектротранс», що за адресою: м. Львів, вул. Тролейбусна, 1, сів за кермо тролейбуса № НОМЕР_1 , який перебував на оглядовій канаві. На цей момент в оглядовій канаві знаходився слюсар-ремонтник рухомого складу ЛКП «Львівелектротранс» ОСОБА_14 і встановлював причину поломки вказаного тролейбусу. ОСОБА_6 , будучи зобов`язаним відповідно до інструкції № 12 з охорони праці для водія тролейбуса (маневрового), а саме п.3.4 розділу, де зазначено, що водій тролейбуса (по перегону і розташуванню рухомого складу) повинен особисто впевнитись в тому, що під тролейбусом немає ремонтних працівників, не перевірив особисто перебування в оглядовій канаві ОСОБА_14 , не передбачив можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинен був і мав можливість їх передбачити, повернув кермо тролейбуса у праве положення, в результаті чого останній, будучи в оглядовій канаві при огляді тролейбуса № НОМЕР_1 , отримав тілесні ушкодження, які згідно з висновком експерта № 114/15 від 16.03.2015 року відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.

Дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковано за ст. 128 КК України, як завдання необережного тяжкого тілесного ушкодження.

Окрім цього, відповідно до обвинувального акту, підтриманого прокурором у суді, органом досудового розслідування ОСОБА_7 , яка відповідно до наказу № 556-П від 02.12.2014 року працює на посаді інженера з охорони праці служби охорони праці ЛКП «Львівелектротранс» (тролейбусне ДЕПО), що за адресою: м. Львів, вул. Тролейбусна, 1, будучи зобов`язаною на підставі п. 6.1.4 «Правил охорони праці на міському електричному транспорті», затвердженого наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків чорнобильської катастрофи від 21.08.2006 року №546 забезпечувати працівників, які виконують роботи в оглядових канавах засобами індивідуального захисту, у тому числі касками; додатку №3 до Наказу №53 Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду від 24.03.2008 року «Про затвердження положення про порядок забезпечення працівників спеціальним одягом, спеціальним взуттям та іншими засобами індивідуального захисту», де вказаний перелік робіт, які вимагають застосування відповідних засобів індивідуального захисту, зокрема захисні каски - роботи в ямах, траншеях, шурфах, колодязях, шахтах, тунелях; п.2.3 розділу 2 «Посадової інструкції інженера з охорони праці служби охорони праці», де зазначено, що інженер з охорони праці контролює стан охорони праці та функціонування системи управління охороною праці в тролейбусному депо; п.п. 3.5, 3.7, 3.14, 3.16, 3.18 розділу 3 «Посадової інструкції інженера з охорони праці служби охорони праці», п.4.3 розділу 4 «Посадової інструкції інженера з охорони праці служби охорони праці», неналежно виконала свої службові обов`язки, а саме не забезпечила дотримання затвердженої структурно-функціональної схеми управління охороною праці на підприємстві шляхом перевірки виконання функцій і завдань управління охороною праці усіма посадовими особами; не організували паспортизацію цехів, дільниць, робочих місць щодо відповідності їх вимогам охорони праці; не здійснила контроль за забезпеченням працівників засобами індивідуального захисту згідно з нормативно-правовими актами, зокрема слюсаря з ремонту рухомого складу ОСОБА_14 ; за організацією робочих місць у відповідності з нормативно-правовими актами з охорони праці; за своєчасним виконанням посадовими особами депо наказів, розпоряджень адміністрації і приписів осіб органів державного нагляду за охороною праці, зокрема станом на даний час не усунуто недоліки, які були виявлені Державною службою гірничого нагляду та промислової безпеки України та відображені в Акті перевірки суб`єкта господарювання №10/11 - комісійний від 15.10.2013 року ЛКП «Львівелектротранс» службою охорони праці, незважаючи не те, що пройшло півтора роки; не забезпечила належного оформлення та зберігання документації з питань охорони праці; не здійснювала контроль по депо за виконанням вимог стандартів, правил, норм і інструкцій з охорони праці; не вимагала від посадових осіб відсторонення від роботи працівників, які порушують нормативні акти про охорону праці, не передбачила можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинна була і мала можливість їх передбачити, не забезпечила та не допустила до роботи слюсаря з ремонту рухомого складу ОСОБА_14 без засобів індивідуального захисту (каски), в результаті чого останній, будучи в оглядовій канаві при огляді тролейбуса № НОМЕР_1 отримав тілесні ушкодження, які згідно з висновком експерта № 114/15 від 16.03.2015 року відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.

Дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 367 КК України, як неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що в результаті її службової недбалості спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілому.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок суду щодло ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Звертає увагу, що судом безпідставно не враховано, що ОСОБА_5 12.01.2015, заступивши на свою зміну, фактично виконував обов`язки майстра дільниці ЩО-1 профілакторію тролейбусного ДЕПО ЛКП «Львівелектротранс».

Апелянт вважає, що встановлені у справі обставини заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, його характер та локалізація, спосіб вчинення та знаряддя свідчать про те, що ОСОБА_6 , який виконував роботи із тролейбусом, що є джерелом підвищеної небезпеки, у присутності сторонніх осіб, не вжив заходів щодо забезпечення безпеки при виконанні таких робіт, не передбачив можливості настання негативних наслідків у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень, хоча повинен був і міг їх передбачити.

Окрім того, прокурор не погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що для кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 367 КК України необхідна виключно матеріальна складова у вигляді тяжких матеріальних наслідків, а жоден доказ у кримінальному провадженні їх не доводить.

Звертає увагу, що відповідно до показань ОСОБА_7 , остання неналежно виконувала свої обов`язки тривалий період часу, задовго до отримання ОСОБА_14 тяжких тілесних ушкоджень та до внесення змін до Закону про кримінальну відповідальність, на які покликається суд, виправдовуючи її. Окрім цього, отримання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень внаслідок службової недбалості слід розцінювати як тяжкі наслідки для потерпілого незалежно від наявності чи відсутності прямих матеріальних збитків.

Також, апелянт вказує, що під час судового розгляду кримінального провадження було встановлено обставини, які не були відомі на момент досудового розслідування та скерування обвинувального акта до суду, у зв`язку з чим прокурором з метою з`ясування об`єктивної істини у кримінальному провадженні та прийняття законного й обґрунтованого рішення було заявлено клопотання про призначення судової експертизи з питань безпеки життєдіяльності та охорони праці, проте суд безпідставно відмовив у задоволенні такого.

Прокурор вважає безпідставними та помилковими висновки суду щодо неналежної, на думку суду, процедури визначення групи прокурорів, слідчого у кримінальному провадженні.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_11 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, просить таку залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Захисник ОСОБА_13 надав апеляційному суду копію свідоцтва про смерть ОСОБА_6 серія НОМЕР_2 , відповідно до якого останній помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 68 років.

У суді апеляційної інстанції прокурори ОСОБА_9 , ОСОБА_10 доводи апеляційної скарги підтримали частково, зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_6 помер. Просять вирок суду скасувати, кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 закрити у зв`язку із смертю останнього, а матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_15 та ОСОБА_7 повернути до суду першої інстанції на новий розгляд. Також, прокурор ОСОБА_10 зазначив, оскільки у апеляційній скарзі ставиться питання про призначення нового розгляду кримінального провадження, не наполягає на задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів у справі.

Обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , захисники ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 заперечили доводи апеляційної скарги прокурора, вважають вирок суду законним та обґрунтованим, просять залишити такий без змін.

Потерпілий ОСОБА_14 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду у судове засідання не прибув, про поважні причини неявки суду не повідомив. Інші учасники судового провадження не заперечували проти розгляду апеляційної скарги без участі потерпілого.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Франківського районного суду м. Львова від 27 березня 2023 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогост. 128 КК України, та виправдано його на підставі п.3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення

До початку апеляційного розгляду встановлено що, обвинувачений ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з п. 5 ч. 1, ч.7 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо помер підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого. Якщо зазначену обставину виявлено під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Відповідно до пунктів 10, 24 ч. 1 ст. 3 КПК України кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження (тобто провадження у суді першої інстанції, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами), процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Як зазначила об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року (справа № 761/33482/16-к), закриття кримінального провадження у зв`язку зі смертю особи, щодо якої здійснюється це провадження, крім випадків, коли воно є необхідним для реабілітації померлого, по суті означає припинення процесуальної діяльності щодо встановлення винуватості особи у вчиненні певного злочину та відмову держави від притягнення її до кримінальної відповідальності й призначення їй покарання. Припинення кримінального переслідування особи, яка померла, дозволяє уникнути надмірного витрачання ресурсів держави, адже продовження такого переслідування виключно заради формального визнання померлого винуватим у вчиненні злочину, як правило, не має жодного практичного сенсу.

При цьому в разі встановлення обставин, передбачених ст. 284 цього Кодексу, суд апеляційної інстанції, за змістом ст. 417 КПК, при вирішенні питання про закриття кримінального провадження скасовує лише обвинувальний вирок чи ухвалу. Зазначена норма не передбачає скасування виправдувального вироку.

У даному кримінальному провадженні судом першої інстанції було винесено щодо ОСОБА_6 виправдувальний вирок. Такий вирок, виходячи із положення ст. 417 КПК не підлягає скасуванню у зв`язку зі смертю особи, яку виправдали.

Отже, підстави для продовження апеляційного розгляду з метою реабілітації ОСОБА_6 відсутні, адже оскаржуваним виправдувальним вироком його вже реабілітовано. Інших підстав, передбачених ст. 417 КПК України, для скасування виправдувального вироку також немає.

Така позиція узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 09 березня 2021 року у справі №761/33490/14-к (провадження № 51-1148ск21) та постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального Верховного Суду від 22 березня 2021 року у справі № 461/9197/14 (провадження № 51-876 ск 21).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, зокрема, у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим та, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема, формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Оскільки обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь, суд першої інстанції прийняв законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення про те, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 271 КК України та визнав його невинуватим та виправдав на підставі п.2 ч. 1 ст. 373 КПК України; ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а тому визнав її невинуватою та виправдав на підставі п.3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

При цьому, колегія суддів не погоджується з доводами прокурора про те, що судом першої інстанції допущена неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, чи допущені істотні порушення кримінального процесуального закону.

Усі надані сторонами докази були предметом ретельного дослідження судом першої інстанції й не підтвердили пред`явлене ОСОБА_5 та ОСОБА_7 обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції повно, всебічно, неупереджено та об`єктивно дослідив усі обставини кримінального провадження і дав правильну оцінку досліджених доказів. Свої висновки щодо дослідження та оцінки доказів суд належним чином мотивував у вироку. З цими висновками погоджується і колегія суддів.

Органом досудового розслідування у провину ОСОБА_5 поставлено вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 271 КК України.

Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 271 КК настає за порушення вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці службовою особою підприємства, установи, організації або громадянином суб`єктом підприємницької діяльності, якщо це порушення спричинило загибель людей або інші тяжкі наслідки.

Як правильно зазначив суд першої інстанції суб`єктом злочину, передбаченого ч. 2 ст. 271 КК України, може бути тільки службова особа підприємства, установи, організації, яка на підставі наказу адміністрації, посадової інструкції чи відповідно до займаної посади має спеціальні обов`язки з охорони праці.

Поняття «службова особа», що міститься в ст.366 КК, перебуває в системному зв`язку з положеннями ч. 3 ст. 18 КК, відповідно до якої службовими особами є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також постійно чи тимчасово обіймають в органах державної влади, місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, місцевого самоврядування, центральним органом державного управління зі спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною службовою особою підприємства, установи, організації, судом або законом.

Так, прокурор у своїй апеляційній скарзі зазначає, що згідно з п.п.2.7, 2.8 посадової інструкції бригадира бригади № 1 ЩО дільниці профілакторію тролейбусного депо ДЛК «Львівелектротранс», він проводить інструктажі з охорони праці та пожежної безпеки, навчання робітників бригади за відсутності майстра, а також забезпечує дотримання правил охорони праці та пожежної безпеки, а також п.2.12 цієї інструкції передбачено, що ОСОБА_5 у разі необхідності підміняє майстра з обов`язковим виконанням посадової інструкції майстра бригади №1 ЩО.

У цьому аспекті слід звернути увагу, що виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника, яке регламентується ст. 105 КЗпП України - це заміна працівника, відсутнього у зв`язку з хворобою, відпусткою, відрядженням та з інших причин, коли працівник поряд зі своєю основною роботою виконує обов`язки тимчасово відсутнього працівника. А виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника допускається тільки за згодою працівника і на підставі наказу.

Виконання обов`язків іншим працівником припиняється в день виходу на роботу працівника, обов`язки якого виконувалися. Окремий наказ про припинення виконання обов`язків не видається.

Суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_5 на підставі п.3 ч. 1 ст. 373 КПК України, зокрема, зазначив, що з копії трудової книжки вбачається, що ОСОБА_5 з 14.02.1970 працював на посаді слюсара з ремонту рухомого складу ЛКП "Львівелектротранс», а з 02.03.2014 по 26.03.2014 перебував у відпустці (згідно табелю обліку робочого часу, наказу ЛКП Львівелектротранс №89-К).

Майстер дільниці ОСОБА_16 був відсутній на роботі наступні періоди: перебував на листках непрацездатності безперервно з 05.03.2014 до 09.09.2014 року (т.2, а.с.210), з 12.09.2014 по 01.10.2014 та з 13.10.2014 по 20.10.2014 знаходився у щорічній відпустці; у 2015 році у відпустці не був, вказане підтверджується довідками виданими ЛКП "Львівелектротранс" №593 від 10.11.2016 року, №173 від 09.11.2016, табелем обліку робочого часу та розрахунковими листками (т.2, а.с.207). В свою чергу зазначені докази підтверджують й те, що станом на момент події 12.01.2015 року майстер дільниці ОСОБА_16 ні на лікарняному, ні у відпустці не перебував.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що майстер дільниці ОСОБА_16 вийшов на роботу після його тимчасової відсутності з врахуванням лікарняного та відпустки 21.10.2014. А тому, з 21.10.2014 виконання обов`язків майстра обвинуваченим ОСОБА_5 було припинено.

Доводи прокурора про те, що 12.01.2015 року ОСОБА_5 виконував обов`язки майстра дільниці на підставі наказу № 15 від 06.03.2014 року та на нього покладались обов`язки виконувати п.2.5 розділу 2 «Посадової інструкції №18 майстра дільниці ЩО - 1» та вимог п. 3.18. 3.19, 3.20, 4.4, 4.5 «Посадової інструкції №18 майстра дільниці ЩО - 1» не знайшли свого підтвердження.

Враховуючи наведене та зважаючи на те, що факт кримінального правопорушення встановлено, але беззаперечно не доведено, що обвинувачений ОСОБА_5 його вчинив, суд першої інстанції правильно виправдав його на підставі п. 2 ч.1 ст. 373 КПК за недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинено ним.

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_7 інкримінується те, що будучи службовою особою, вона неналежно виконувала свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, що в результаті її службової недбалості спричинило тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_14 , тобто вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 367 КК України.

Виправдовуючи ОСОБА_7 на підставі п.3 ч. 1 ст. 373 КПК України, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність в діях обвинуваченої об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, яка полягає у заподіянні тяжких наслідків у вигляді матеріальної шкоди, яка в 250 і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, з чим погоджується колегія суддів.

Так, об`єктивна сторона службової недбалості включає в себе наявність, у тому числі, суспільно небезпечних наслідків у тяжких наслідків (ч. 2 ст. 367 КК).

Як правильно вказав суд першої інстанції, службова недбалість належить до злочинів виключно з матеріальним складом, який визнається закінченим з моменту заподіяння тяжких наслідків (ч. 2 ст. 367 КК).

Відповідно до ч. 4 Примітки до статті 364 КК України тяжкими наслідками у статтях 364-367 вважаються такі наслідки, які у двісті п`ятдесят і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Іншими словами, для притягнення обвинуваченої ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за злочин, передбачений ч. 2 ст. 367 КК України, необхідна виключно матеріальна складова, яка полягає у заподіянні діями чи бездіяльністю особи збитків у розмірі 250 і більше разів перевищують неоподаткований мінімум доходів громадян, що на момент вчинення інкримінованого обвинуваченій злочину складало 152250 грн. і більше.

Разом з тим, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що будучи службовою особою, вона неналежно виконувала свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, що в результаті її службової недбалості спричинило тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_14 , тобто вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 367 КК України.

Порушення ОСОБА_7 вимог п. 6.1.4 «Правил охорони праці на міському електричному транспорті», п.2.3 розділу 2 «Посадової інструкції інженера з охорони праці служби охорони праці», п.п. 3.5, 3.7, 3.14, 3.16, 3.18 розділу 3 «Посадової інструкції інженера з охорони праці служби охорони праці», п.4.3 розділу 4 «Посадової інструкції інженера з охорони праці служби охорони праці», які органом досудового розслідування ставляться їй в провину для кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 367 КК України, мали спричинити виключно тяжкі матеріальні наслідки. Однак, жоден із наданих прокурором доказів не доводить тяжких матеріальних наслідків у цьому кримінальному правопорушенні.

Апеляційний суд не бере до уваги як безпідставні твердження прокурора в апеляційній скарзі про те, що отримання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень внаслідок службової недбалості слід розцінювати як тяжкі наслідки для потерпілого в незалежності від наявності чи відсутності прямих матеріальних збитків.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що доктриною кримінального права визнається безспірним, що діяння є злочином лише за умови наявності всіх його ознак, тобто елементів складу кримінального правопорушення (рішення Верховного Суду у справі № 672/1589/17 від 25.06.2020).

Відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

А тому зміна правової кваліфікації кримінального правопорушення є правом, а не обов`язком суду.

При цьому, положення ч. 3 ст. 337 КПК не вказують на те, що у разі непідтвердження за результатом судового розгляду висунутого особі обвинувачення сторона обвинувачення може очікувати, що суд самостійно віднайде в діях цієї особи бодай якийсь інший склад злочину і ухвалить обвинувальний вирок, оскільки саме доведення перед судом винуватості особи у вчиненні злочину є прямим обов`язком сторони обвинувачення.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у справі № 243/1573/17 в постанові від 13 січня 2021 року.

Щодо клопотання прокурора про призначення експертизи з питань безпеки життєдіяльності та охорони праці, на проведенні якої, наполягає прокурор, таке було вирішено судом першої інстанції, про що постановлена вмотивована ухвала від 20.12.2022.

Окрім цього, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що призначення та проведення експертизи на стадії судового розгляду, у випадку, коли в органу досудового розслідування була така можливість під час досудового розслідування, і призначення такої не є обов`язковим в розумінні КПК України, свідчить про перекладення на суд функції обвинувачення, що є неприпустимим та свавільним з точки зору кримінального процесуального закону.

Також апеляційний суд врахував і клопотання прокурорів щодо відсутності потреби дослідження доказів (у тому числі і призначення судової експертизи з питань безпеки життєдіяльності та охорони праці) під час апеляційного розгляду з тих підстав, що прокурором в апеляційній скарзі ставиться вимога про скасування вироку суду й призначення нового судового розгляду.

Інші доводи прокурора в апеляційній скарзі, у тому числі щодо неналежної, на думку суду, процедури визначення групи прокурорів, слідчого у кримінальному провадженні, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції щодо невинуватості ОСОБА_5 , ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їм злочинів.

Згідно з п.10 ч.1, ст.7, ч. 1, 2, 4 ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом і встановлено обвинувальним вироком.

Як вказано у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (п.45), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовними підставами для скасування вироку, судом першої інстанції допущено не було, й відповідно відсутні підстави для задоволення апеляційних вимог прокурора щодо скасування виправдувального вироку та призначення судом першої інстанції нового судового розгляду в даному кримінальному провадженні.

Враховуючи вище наведене, апеляційна скарга прокурора не містить правових підстав для скасування виправдувального вироку, а тому така задоволенню не підлягає.

Вирок перевірений апеляційним судом в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 404 КПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів визнає апеляційну скаргу прокурора необґрунтованою. Вирок суду ухвалений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Франківського районного суду м. Львова від 27 березня 2023 року щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4