У Х В А Л А

02 листопада 2023 року слідчий суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

підозрюваного ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши в м. Біла Церква, у відкритому судовому засіданні, клопотання слідчого відділення розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого відділу Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_6 , яке погоджене прокурором Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні № 0000383, яке внесене до ЄРДР 11 грудня 2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України,

У С Т А Н О В И В:

обґрунтовуючи подане клопотання слідчий ОСОБА_6 зазначав, що ОСОБА_4 за пособництва інженера технічного нагляду ОСОБА_7 та невстановленої службової особи Білоцерківської міської ради (досудове розслідування щодо якої здійснюється у іншому кримінальному провадженні) заволодів бюджетними коштами в сумі 52 685,45 грн., чим завдав матеріальної шкоди Білоцерківській міській територіальній громаді в особі Білоцерківської міської ради на вказану суму.

ОСОБА_4 повідомлено підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366 ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 191 КК України.

У межах кримінального провадження, прокурором в інтересах Білоцерківської міської ради пред`явлений цивільний позов, про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , майнової шкоди в сумі 26 342,72 грн.

У ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_4 належить легковий автомобіль марки «Toyota», моделі «RAV4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2015 року випуску, бежевого кольору, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 20 вересня 2018 року.

Посилаючись на ч. 1, 4, 6 ст. 170 КК України, керуючись метою виконання завдання кримінального провадження, запобігання подальшому використанню та розпорядженню майном з боку їх власників та інших третіх осіб, які заявляють право вимоги на нього, зокрема відчуження, зміни, спотворення, знищення рухомого майна, у нього виникла необхідність такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, а тому просив:

1) накласти арешт на майно з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільного позову), а саме: легковий автомобіль марки «Toyota», моделі «RAV4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2015 року випуску, бежевого кольору, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 20 вересня 2018 року, який належить на праві приватної власності підозрюваному ОСОБА_4 ;

2) заборонити користування, володіння та розпорядження у п. 1 майна;

3) провести розгляд клопотання відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України без виклику ОСОБА_4 та його захисника, з метою забезпечення арешту майна та запобігання можливості подальшого відчуження майна третім особам.

У ході розгляду, прокурор ОСОБА_3 підтримав подане клопотання, за підстав та обставин наведених у ньому.

Підозрюваний ОСОБА_4 та захисник ОСОБА_5 заперечували проти клопотання.

Свої заперечення захисник ОСОБА_5 мотивував тим, що підозра необґрунтована, ОСОБА_4 виконав усі роботи, які від нього вимагалися, був лише виконавцем робіт, експертиза у справі є некоректною та не відповідає дійсності, розмір заявленої прокурором шкоди не пропорційний вартості майна на яке пропонується накласти арешт, до того ж ОСОБА_4 має достатній дохід, який дозволить йому в разі визнання його винуватим, без проблем відшкодувати завдану шкоду.

Звертав увагу, що прокурор не мав права подавати цивільний позов, сам цивільний позов належним чином не обґрунтований.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно із ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Отже, якщо слідчий суддя врахувавши правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб - він зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

На виконання вищевикладених положень закону, слідчий суддя враховує, що правовою підставою арешту майна, на яку посилався прокурор є необхідність відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Згідно з повідомленням про зміну раніше повідомленої підозри від 18 жовтня 2023 року, ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, тобто іншому підробленні службовою особою офіційних документів, а також за ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 191 КК України, тобто у пособництві заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, за попередньою змовою групою осіб.

У кримінальному провадженні № 0000383, яке внесене до ЄРДР 11 грудня 2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, прокурором ОСОБА_3 , в інтересах Білоцерківської міської ради, до ОСОБА_4 та ОСОБА_7 пред`явлений цивільний позов, у якому він просив: стягнути солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на користь виконавчого комітету Білоцерківської міської ради в особі Білоцерківської міської ради майнові збитки в сумі 26 342,72 грн.

Отже, розмір заявлених стороною обвинувачення збитків становить 26 342,72 грн.

Згідно з довідкою про доходи ТОВ «БУДКОМПАНІ-ГРУП», ОСОБА_4 є директором та має заробітну плату за місцем роботи за період з 01 січня 2023 року до 31 жовтня 2023 року у розмірі 79 000 грн.

Отже, за таких обставин, слідчий суддя вважає, що обмеження права власності ОСОБА_4 на автомобіль не буде співрозмірним та пропорційним меті, яка ставиться у даному випадку, а саме відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, адже рівень доходів ОСОБА_4 дозволяє її відшкодувати, а вартість автомобіля суттєво перевищує розмір завданих збитків.

Отож, за викладених обставин, слідча суддя відмовляє у задоволенні клопотання про накладення арешту.

Керуючись ст. 170, 173 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

відмовити в задоволенні клопотання слідчого відділення розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого відділу Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_6 , яке погоджене прокурором Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні № 0000383, яке внесене до ЄРДР 11 грудня 2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, безпосередньо до Київського апеляційного суду, протягом 5 (п`яти) днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили в порядку визначеному ст. 532 КПК України.

Повний текст ухвали проголошений 06 листопада 2023 року о 08:40 год.

Слідчий суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1