Справа №: 148/50/24
Провадження № 1-кп/148/79/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року Тульчинський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретареві ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

захисника обвинуваченого ОСОБА_4

потерпілої ОСОБА_5

представника потерпілої ОСОБА_6

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Тульчин в залі суду клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Тульчинського районного суд Вінницької області перебуває обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Органом досудового слідства солдат ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він проходячи військову службу на посаді механіка-водія у військовій частині НОМЕР_1 , у порушення вимог ст. ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п. п. 2.1 (а), 2.9 (а), 12.1, 12.2 Правил дорожнього руху, ст. 3 Конституції України, 18.10.2023 близько 20 години 39 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не маючи посвідчення водія відповідної категорії, керуючи технічно-справним мотоциклом «VIPER ZS50», державний номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись по вул. Жовтневій, що в с. Холодівка Тульчинської територіальної громади Тульчинського району Вінницької області, не вибрав в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого допустив падіння транспортного засобу з подальшим виїздом на узбіччя.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир мотоцикла ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження та померла під час надання медичної допомоги.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді: Закритої черепно-мозкової травми, перелому потиличної та тім`яної кістки, масивних крововиливів під оболонки та в речовину головного мозку. Дані тілесні ушкодження виникли від дії твердого тупого предмета (предметів), що могло бути в термін та за обставин на які вказано, що підтверджується даними судово-медичної експертизи трупа.

Дані травми відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя в момент їх спричинення та перебувають у причинно-наслідковому зв`язку зі смертю ОСОБА_8 .

В момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 перебувала в якості пасажира мотоцикла.

Згідно з висновком авто технічної експертизи порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. п. 2.1 (а), 2.9 (а), 12.1, 12.2 Правил дорожнього руху України перебуває у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків, а саме спричинення смерті ОСОБА_8 .

Таким чином, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого.

Прокурор ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні звернувся з клопотанням про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою на 60 днів без визначення розміру застави.

Прокурор клопотання мотивує тим, що у даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 обвинувачується за ст. 286-1 ч. 3 КК України, яка відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років. З часу застосування строку тримання під вартою, попередньо зазначені ризики передбачені п.п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_7 може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, не зменшились, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів та лише такий вид запобіжного заходу може гарантувати виконання обвинуваченим ОСОБА_7 його процесуальних обов`язків. Можливість застосування до ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі до 10 років, у разі визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України свідчить про те, що ризик переховування від суду з часом не зменшився. Ризик того, що ОСОБА_7 може незаконно впливати на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, продовжує існувати, оскільки обвинуваченому відоме місце проживання потерпілої.

Вище перераховані обставини, свідчать про неможливість запобігання наявним у провадженні ризикам шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів, адже особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт та застава не зможуть обмежити можливість ОСОБА_7 , вчинити вищезазначені діяння, передбачені ст. 177 КПК України.

Крім того, згідно ч. 4 ст. 183 КПК України та враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, просив не визначити розмір застави у кримінальному провадженні оскільки ОСОБА_7 вчинив злочин, який спричинив загибель людини.

За таких обставин та беручи до уваги, що вказані вище ризики, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів в даному конкретному випадку є недоцільними і саме - тримання під вартою може запобігти зазначеним ризикам, просив клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, задовольнити.

Щодо клопотання захисника ОСОБА_4 про заміну раніше обраного запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, або заставу, просив відмовити.

Захисник ОСОБА_4 звернулася до суду з клопотанням про заміну раніше обраного запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 , або визначити розмір застави у межах вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Зазначивши, що обвинувачений є військослужбовцем, який позитивно характеризується, за період служби нагороджений грамотою «За вірність Українському народові і військовій присязі, особисту мужність і самовідданість, проявлені під час захисту державного суверенітету та територіальної цілісності України в умовах воєнного стану» нагрудним знаком ГК ЗСУ «Хрест хоробрих» крім цього має на утриманні трьох неповнолітніх дітей. ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, одружений, що вказує на відсутність ризику переховуватися від органів досудового слідства. Має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав клопотання захисника про зміну запобіжного заходу на домашній арешт.

Потерпіла ОСОБА_5 та її представник, адвокат ОСОБА_6 підтримали позицію прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просили задовольнити.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши клопотання прокурора та захисту, суд виходить зі слідуючого.

За змістом статей 131-132 Кримінального процесуального кодексу України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 4 ст. 331 КПК України ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції, не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбаченічастиною першоюцієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 177 Кримінального процесуального кодексу України).

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки.

Відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Частиною 5 статті 199 КПК України, передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Згідно зі ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливого здійснення обвинуваченим зазначених дій. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Сама по собі суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. При цьому, слід відмітити, що тяжкість покарання хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Відповідно до вимог п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Так, із матеріалів клопотання вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується за ч. 3 ст. 286-1 КК України, яка відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів та за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від 5 до 10 років, суд враховує тяжкість покарання, яка йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні злочину, особу обвинуваченого, який вчинив кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, що свідчить про відчуття обвинуваченим безкарності за свої поступки, його суспільну небезпеку для суспільства, а також про те, що в майбутньому він може переховуватись від суду, усвідомлюючи про неминучість покарання за вчинення кримінального правопорушення у виді позбавлення волі. Крім цього останній може виїхати за межі м. Тульчин та території України чи іншим чином переховуватися з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене діяння.

Враховуючи ці обставини у сукупності із особою обвинуваченого ОСОБА_7 та характером і тяжкістю кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, суд дійшов висновку, що на теперішній час існує ризик того, що обвинувачений може переховуватися від суду.

Разом з цим, оцінюючи вищевказані обставини, суд також зважає на практику ЄСПЛ, та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Окрім того, суд встановив, що ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, незаконного впливу на свідків та потерпілого, не зменшилися і не припинили існувати.

Оцінюючи наявність ризику незаконно впливати на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні, суд виходить із встановленого КПК України порядку отримання показань зазначених осіб у кримінальному провадженні на різних його етапах, та вважає, що ризик такого впливу зберігається до отримання показань свідків безпосередньо судом під час розгляду справи по суті. Тим самим, не виключена ймовірність того, що обвинувачений не будучи обмежений у спілкуванні зі свідками та потерпілим може здійснювати на них вплив шляхом вмовляння, залякування, підкупу, з метою їх спонукання до ненадання в суді показів, перекручування або спотворення обставин, які їм відомі, з метою уникнення від кримінальної відповідальності. Таким чином ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та їх дослідження.

Ризик впливу на свідків та потерпілого узгоджуються й з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

З огляду на вищевикладене, слідчий суддя вважає, що ризик незаконного впливу на свідків та потерпілого у цьому кримінальному провадженні існує, що обумовлює необхідність застосування до обвинуваченого запобіжного заходу з метою запобігання цьому ризику.

Відтак, встановлені в провадженні обставини свідчать про те, що заявлені прокурором ризики на даний час є реальними та не зменшились.

Доводи сторони захисту про те, що обвинувачений зможе виконувати умови домашнього арешту, суд прийняти не може, оскільки застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не гарантуватиме виконання покладених на обвинуваченого обов`язків, оскільки обвинувачений, усвідомлюючи про неминучість покарання за вчинення кримінального правопорушення у виді позбавлення волі, незважаючи на покладені на нього обов`язки, може покинути місце свого фактичного проживання з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Сторона захисту надала документи, що характеризують особу підозрюваного, а саме: службову характеристику військослужбовця, грамоту «За вірність Українському народові і військовій присязі, особисту мужність і самовідданість, проявлені під час захисту державного суверенітету та територіальної цілісності України в умовах воєнного стану»; нагрудний знак «Хрест хоробрих»; свідоцтва про народження неповнолітніх ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Надані докази не можуть бути підставою для відмови в задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого, оскільки дані обставини є такими, які характеризують обвинуваченого, а також пом`якшують покарання, проте не виключають наявність ризиків, передбачених статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України, і самі по собі є недостатніми для гарантування належної поведінки обвинуваченого, виходячи з конкретних обставин справи. Крім того доказів того, що обвинувачений одружений та має трьох неповнолітніх дітей на утриманні та має стійкі соціальні зв`язки, суду надано не було, оскільки у свідоцтвах про народження дітей, обвинувачений батьком останніх не зазначений.

Також обґрунтованих доказів з приводу того, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися під вартою, матеріали клопотань не містять.

Посилання захисника про заміну раніше обраного запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 , суд прийняти не може, оскільки жодних переконливих доказів з приводу того, хто саме являється власником даного житла, суду не надано.

Разом з цим, доводи захисту обвинуваченого щодо необґрунтованості, заявлених прокурором ризиків, суд вважає безпідставними і такими, що не відповідають фактичним обставинам провадження, оскільки наявність у провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які існували на момент обрання запобіжного заходу, не зменшились та не припинили існувати, є обґрунтованими та об`єктивно існують, а тому для їх запобігання було застосовано щодо ОСОБА_7 саме запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Оцінюючи можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, суд прийшов до висновку, що домашній арешт не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого та не виключить ризиків переховуватись від суду, впливу на свідків та потерпілого, тому такий запобіжний захід суд вважає недостатнім.

Разом із тим при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя, суд зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом (частина третя статті 183 Кримінального процесуального кодексу України).

Розмір застави, у відповідності до пункту 2 частини п`ятої статті 182 Кримінального процесуального кодексу України, визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Проте згідно пункту 2 частини четвертої статті 183 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

ОСОБА_7 підозрюється у вчинені кримінального правопорушення яке спричинило загибель людини. Вказана обставина судом враховується при вирішенні питання щодо неможливості визначення застави як альтернативного запобіжного заходу.

Разом з тим, надані дані не зменшують ризиків, що встановлені судом першої інстанції, тому не є підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, або визначити розмір застави.

Враховуючи вищенаведене, обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 слід продовжити з метою досягнення захисту особи та суспільства від кримінальних правопорушень, забезпечення охорони прав, свобод та законних інтересів, як певних осіб, так і суспільства в цілому.

Керуючись ст.ст.177,183,314,331 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , задовольнити.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 продовжити на 60 днів, тобто до 14.03.2024 включно.

Відмовити у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, або застосуванні застави.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення до Вінницького апеляційного суду через Тульчинський районний суд Вінницької області.

Слідчий суддя ОСОБА_1