УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 753/1844/21

провадження № 51-5396ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року щодо нього,

встановив:

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2023 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Також вироком вирішено питання щодо обчислення початку строку відбування покарання, цивільні позови потерпілих та долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, 13 листопада 2020 року близько 02:20, ОСОБА_4 , перебуваючи у квартирі АДРЕСА_1 , почув шум із загального коридору вказаного вище будинку. З метою зробити зауваження з приводу шуму, ОСОБА_4 вийшов з квартири до загального коридору, де побачив ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , в ході спілкування з якими між ними виник словесний конфлікт.

ОСОБА_4 , керуючись раптовим злочинним умислом, направленим на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажаючи їх настання у вигляді тілесних ушкоджень, дістав з кишені куртки, в яку був одягнений, невстановлений досудовим розслідуванням предмет, що має колюче-ріжучі властивості, та наніс один цілеспрямований удар в область живота, спричинивши потерпілому ОСОБА_6 тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, у вигляді проникаючого колото-різаного поранення живота: рана на передній черевній стінці зліва від серединної лінії живота та нижче пупка на 4,5 см, від якої відходить рановий канал, направлений ззовні-досередини, спереду-назад, дещо зліва-направо, по ходу якого ушкоджуються м`які тканини черевної стінки, який проникає в черевну порожнину з пораненням брижі тонкої кишки та великого чепця, з явищами гемоперитонеуму (наявність в черевній порожнині близько 500 мл крові).

Крім того, продовжуючи свої злочинні дії, направлені на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажаючи їх настання у вигляді тілесних ушкоджень, тримаючи у правій руці невстановлений досудовим розслідуванням предмет, що має колюче-ріжучі властивості, наніс один цілеспрямований удар в область тулуба, спричинивши потерпілому ОСОБА_5 тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки: рана на передній поверхні грудної клітки ліворуч між середнє-ключиною та переднє-паховою лініями в проекції 7 міжребер`я, від якої відходить рановий канал, направлений ззовні-досередини, зліва-направо, по ходу якого ушкоджуються м`які тканини грудної стінки, який проникає в плевральну порожнину, з явищами гемопневмотораксу (наявність в плевральній порожнині до 300 мл крові та повітря).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року апеляційні скарги засудженого та його захисника залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений просить оскаржені судові рішення скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування вимог зазначає, що суди дійшли помилкового висновку про кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 121 КК. Наводить загальнотеоретичний аналіз зазначеної норми закону України про кримінальну відповідальність, де стверджує, що прямий умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому є обов`язковим елементом складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, однак докази, покладені в основу обвинувачення, наявності такого умислу не підтверджують.

Також засуджений зазначає про наявність в його діях необхідної оборони як обставини, що виключає кримінальну протиправність діяння, що не було взято судами до уваги та стало результатом передчасного висновку про відсутність ознак необхідної оборони від дій ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , чим допущено порушення принципу презумпції невинуватості. Стверджує, що судами невірно встановлено спосіб заподіяння тілесних ушкоджень потерпілим та мотиви, якими він керувався.

В обґрунтування тверджень про наявність необхідної оборони засуджений посилається на зміст своїх показань, які, на його переконання, узгоджуються з іншими доказами, наданими стороною захисту, а саме аудіозаписом з Управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУ НП у м. Києві, висновком судово-медичного експерта № 042/1-1121-2020 від 18 листопада 2020 року, показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги.

Засуджений зазначає, що чинний КПК не пов`язує показання свідка, як джерело доказів, з необхідністю бути очевидцем тих подій, які є предметом судового спору, а отже суди безпідставно взяли до уваги показання потерпілих та свідка ОСОБА_7 та не врахували показань свідків сторони захисту - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Підставами неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, за твердженням засудженого у касаційній скарзі, є також те, що суд апеляційної інстанції повторно не дослідив обставини, встановлені під час кримінального провадження, та докази, які, на його думку, підтверджують інші фактичні обставини кримінального провадження.

Також засуджений стверджує, що суд апеляційної інстанції постановив рішення стосовно ОСОБА_10 , в той час як він ОСОБА_4 .

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії оскаржених судових рішень, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також докази на предмет їх достовірності. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Статтею 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог, встановлених в ст. 94 цього Кодексу, де мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як убачається з вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, зроблено з дотриманням приписів ст. 23 КПК. Судом з`ясовано всі обставини, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу та з дотриманням інших вимог кримінального процесуального законодавства. Ці докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК і є обґрунтованим.

Як убачається зі змісту доданої до касаційної скарги копії вироку Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2023 року, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, зроблено з дотриманням правил безпосередності дослідження доказів, на підставі з`ясування обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими у судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 КПК та з дотриманням інших вимог кримінального процесуального закону.

Так, винуватість засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину була встановлена на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом, зокрема: показань потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_7 , а також інших письмових доказів та документів: протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 13 листопада 2020 року, відповіді на адвокатський запит від 12 жовтня 2021 року, заяви власниці квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_8 про добровільний огляд квартири, протоколів огляду місця події від 13 листопада 2020 року, довідки від 13 листопада 2020 року, протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 14 грудня 2020 року, протоколу огляду документів від 11 січня 2021 року, висновку судово-медичної експертизи № 042/1-1158-2020 від 16 грудня 2020 року, протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 14 грудня 2020 року, протоколу огляду документів від 11 січня 2021 року, висновку судово-медичної експертизи № 042/1-1159-2020 від 22 грудня 2020 року, висновку судово-імунологічної експертизи № 081-524-2020 від 14 грудня 2020 року, висновку комісійної судово-психіатричної експертизи № 30 від 19 січня 2021 року, належність та допустимість яких засуджений в касаційній скарзі під сумнів не ставить.

Подію кримінального провадження, зокрема механізм спричинення тілесних ушкоджень, суд встановив на підставі, серед іншого, показань потерпілих та свідка ОСОБА_7 , висновків судово-медичних експертиз № 042/1-1158-2020 від 16 грудня 2020 року та № 042/1-1159-2020 від 22 грудня 2020 року.

В судовому засіданні за ініціативою сторони захисту було допитано свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , проте їх показання суд врахував як такі, що не спростовують висновків про доведеність винуватості ОСОБА_4 в інкримінованому йому злочині з огляду на те, що вказані свідки, на відміну від потерпілих та свідка ОСОБА_7 , не були безпосередньо очевидцями події, а їх свідчення щодо лайки та стуків у двері узгоджуються із показаннями потерпілих та свідка ОСОБА_7 .

Позицію сторони захисту про наявність у засудженого підстав для необхідної оборони суд першої інстанції спростував з огляду на наступні докази та встановлені обставини кримінального провадження.

Зокрема спростував версію про самооборону засудженого, яку, на його думку, підтверджує виклик ним поліціїшляхом звернення, яке надійшло на спеціальну лінію «102» ГУ НП у м. Києві. Суд у вироку зазначив, що при виклику поліції обвинувачений повідомив про бійку одного проти трьох та вказав, що він не потребує медичної допомоги.

Доводи засудженого про те, що потерпілими та свідком ОСОБА_7 йому були спричиненні тілесні ушкодження в область голови, тулуба та спини суд перевірив та навів мотиви, з яких визнав такі доводи необґрунтованими на підставі сукупності відповідних доказів. Судом не встановлено, що потерпілими та свідком ОСОБА_7 на ОСОБА_4 було вчинено напад та спричинено ними будь-якої шкоди здоров`ю засудженого до нанесення ОСОБА_4 колото-різаних поранень ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

З долученої копії ухвали апеляційного суду вбачається, що під час перегляду вироку суду першої інстанції вказаних вимог закону апеляційним судом дотримано, він дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційних скаргах засудженого та його захисника, які в переважній більшості є аналогічними доводам касаційної скарги засудженого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК, та із зазначенням мотивів прийнятого рішення залишив вирок суду першої інстанції без змін.

Перевіривши доводи апеляційних скарг сторони захисту щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд спростував їх, обґрунтувавши своє рішення на підставі перевірки дотримання місцевим судом правил оцінки сукупності доказів, досліджених під час судового слідства.

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, за обставин, установлених місцевим судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв рішення.

Суд апеляційної інстанції перевірив доводи апеляційних скарг захисника та засудженого щодо відсутності в останнього прямого умислу на нанесення тяжких тілесних ушкоджень та зазначив, що місцевий суд правильно встановив та обґрунтував наявність в діях засудженого умислу, проте указав, що засуджений діяв з непрямим умислом, з огляду на що спростував відповідні доводи апеляційних скарг сторони захисту.

З іншими висновками місцевого суду, предметом перевірки якого були доводи сторони захисту, зокрема щодо наявності в засудженого тілесних ушкоджень, моменту та механізму їх виникнення, а також стану необхідної оборони, суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився, навівши мотиви з посиланням на відповідні докази.

Про недопустимість будь-яких доказів, покладених в основу обвинувачення, в касаційній скарзі не йдеться.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та доходить переконання, що вирок місцевого та ухвала апеляційного судів є належно умотивованими й обґрунтованими, за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час постановлення рішень.

Що стосується висновків судів попередніх інстанцій щодо правильності кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 121 КК, то колегія суддів виходить з такого.

Усвідомлене застосування такого способу вчинення злочину, як фізичне насильство щодо конкретного потерпілого, завжди пов`язане з усвідомленням і наслідків його використання. Оцінка сукупності доказів, покладених в основу обвинувачення, свідчить про те, що засуджений усвідомлював, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілих, передбачав такі наслідки та свідомо припускав їх настання.

Цілеспрямоване застосування предмету, що має колюче-ріжучі властивості, для завдання поранення в область живота ОСОБА_6 та один цілеспрямований удар в область грудної клітки ОСОБА_5 , за встановлених судом обставин, свідчить про усвідомлення засудженим того, що він може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілих, передбачав такі наслідки та свідомо припускав їх настання.

Судом апеляційної інстанції на підставі належних та допустимих доказів встановлена наявність в діях засудженого непрямого умислу на умисне тяжке тілесне ушкодження, при цьому колегія суддів враховує, що для кваліфікації дій за ч. 1 ст. 121 КК немає значення якого виду буде умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження. Із суб`єктивної сторони даний злочин може бути вчинений як із прямим так і з непрямим умислом (умисна форма вини).

Доводи касаційної скарги засудженого щодо того, що прямий умисел на спричинення тяжкого тілесного ушкодження потерпілим є обов`язковим елементом складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, не ґрунтуються на вимогах закону.

Щодо доводів про наявність в діях засудженого необхідної оборони, то колегія суддів виходить з такого.

Статтею 36 КК передбачено, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання. Право на захист життя та здоров`я від суспільно-небезпечних посягань встановлено Конституцією України та є одним із фундаментальних прав людини. Це право є абсолютним, проте реалізується за наявності певних умов. Зокрема оборона здійснюється з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно-небезпечного посягання, що є дійсним (а не в уяві особи, яка здійснює захист) та наявним (реальним). Сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист. Визначальним для поняття необхідної оборони є дотримання умов правомірності захисту від суспільно-небезпечного посягання, встановлених у ст. 36 КК.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, зокрема з показань потерпілих та свідка ОСОБА_7 , під час словесного конфлікту засуджений перший наніс удар колюче - ріжучим предметом спочатку ОСОБА_6 , а потім ОСОБА_5 . Тобто за встановленими судами фактичними обставинами кримінального провадження, в момент заподіяння засудженим шкоди, зі сторони потерпілих не здійснювалися які-небудь суспільно-небезпечні посягання на життя або здоров`я засудженого.

Факт наявності тілесних ушкоджень на тілі засудженого, з огляду на висновок судово?медичного експерта № 042/1-1121-2020 від 18 листопада 2020 року, також не підтверджує наявність суспільно-небезпечного посягання на життя або здоров`я засудженого зі сторони потерпілих, оскільки зі змісту указаного висновку експерта виявлені у ОСОБА_4 тілесні ушкодження розташовані в анатомічних ділянках, доступних для їх самоспричинення. Потерпілі та свідок ОСОБА_7 послідовно вказували, що ОСОБА_5 відштовхнув обвинуваченого, крім того обвинувачений забився об одвірок двері квартири, коли забігав у неї після спричинення тілесних ушкоджень потерпілим.

Суд, серед іншого, врахував показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 щодо лайки та стуків у двері та дійшов висновку, що вони узгоджуються із показаннями потерпілих та свідка ОСОБА_7 , проте в іншій частині їх показань виходив з того, що вказані свідки, на відміну від потерпілих та свідка ОСОБА_7 , безпосередньо очевидцями події не були. Надаючи оцінку вказаним доказам, суд керувався приписами ст. 94 КПК, за якими оцінював докази у сукупності і взаємозв`язку з іншими належними та допустимими доказами у кримінальному провадженні.

Таким чином, судами не встановлено, що на засудженого було вчинено напад потерпілими та свідком ОСОБА_7 та спричинено ними будь-яку шкоду здоров`ю засудженого саме до нанесення ОСОБА_4 колото-різаних поранень ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Інші обставини, на які засуджений посилається в касаційній скарзі як на такі, які не перевірені та не взяті судами до уваги, як то поведінка потерпілих та свідка ОСОБА_7 до та в момент події, їх стан, не мають визначального значення для правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК, або визначення обставин наявності чи відсутності стану необхідної оборони.

За правилами ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Отже, у ситуації, коли суд апеляційної інстанції вбачає, що доводи в апеляційній скарзі сторони захисту щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження виглядають обґрунтованими та потребують перевірки, таку перевірку здійснює шляхом повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, із дотриманням вимог ст. 404 КПК.

У цьому провадженні таких обставин апеляційний суд не встановив, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що наявність підстав для зміни або скасування вироку суду першої інстанції не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції, а сам по собі факт незгоди з висновками суду першої інстанції з приводу висунутого обвинувачення не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді.

Щодо тверджень засудженого, що суд апеляційної інстанції постановив рішення стосовно ОСОБА_10 , в той час як він ОСОБА_4 , колегія суддів враховує, що ухвалою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року виправлено допущену в ухвалі Київського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року описку та постановлено вважати вірним по батькові обвинуваченого « ОСОБА_4 », замість « ОСОБА_13 ».

Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути підставами для скасування чи зміни судових рішень щодо ОСОБА_4 , за змістом оскаржених судових рішень та доводами касаційної скарги засудженого, судами першої та апеляційної інстанцій допущено не було. Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, на підставі приписів п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3