Номер провадження: 11-кп/813/2690/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2023 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.5 ст.111-1 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000278 від 18 травня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2023 року, під час судового розгляду, було задоволено клопотання прокурора Каховської окружної прокуратури Херсонської області ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , обвинуваченій у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.5 ст.111-1 КК України, був продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» терміном на два місяці, а саме до 02 січня 2024 року включно.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеною ухвалою захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив:

1.Скасувати ухвалу про продовження запобіжного заходу;

2.Забезпечити додержання прав людини шляхом негайного звільнення ОСОБА_8 з-під варти і постановлення ухвали про визнання порушенням прав людини, застосування суддею ОСОБА_1 до ОСОБА_8 у даній справі презумпції винуватості, а саме відношення судді ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , як до особи яка мала прямий умисел, за відсутності в матеріалах справи обвинувального вироку суду.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що твердження судді ОСОБА_1 про те ОСОБА_8 мала прямий умисел, усвідомлювала наслідки притягнення до відповідальності є нічим іншим як твердженням про наявність вини здійсненим суддею до доведення вини в законному порядку і встановлення обвинувальним вироком суду.

Таким чином, на думку захисника, суддя ОСОБА_1 порушив принцип презумпції невинуватості обвинуваченої.

Висновки суду про те, ОСОБА_8 перебувала у с.Вирівка на посаді заступника голови державної виборчої комісії №807 не відповідають фактичним обставинам справи.

Захисник зазначив, що матеріали кримінального провадження були сфальсифіковані, ОСОБА_8 не має жодного відношення до вчинення дій, що їй інкримінують, а ризики, передбачені ст.177 КПК України не доведені.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Захисник ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши учасників апеляційного провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги та виділені матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Абзацом 2 ч.2 ст.392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів провадження на розгляді в Приморському районному суді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження №0000278 від 18 травня 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.5 ст.111-1 КК України.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з абзацом 2 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Виходячи з положень п.24) ч.1 ст.3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст.23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення по суті, оскільки, окрім, як дослідивши обвинувальний акт, оскаржену ухвалу суду першої інстанції щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких інших доказів.

Окрім того, відповідно до п.13) ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що . вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого кримінального правопорушення, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

За таких обставин апеляційний суд не переглядає обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_8 за ч.2 ст.28, ч.5 ст.111-1 КК України.

Оскарженою ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2023 року обвинуваченій ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про те, що існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, на теперішній час у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000278 від 18 травня 2023 року, судом першої інстанції не вчинені всі необхідні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин кримінального провадження.

Разом з тим, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину за який, у разі доведеності вини, їй може бути призначене покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років.

Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій існує ризик того, що вона може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 має можливість перееехоуватися від суду, оскільки, відповідно до клопотання прокурора, у період окупації вона знаходилася на території Херсонської області, яке до 11.11.2022 було фактично окуповане російською федерацією внаслідок збройного наступу та воєнної агресії проти України, що у своїй сукупності є достатніми мотивуючими особу факторами вчинення спроб переховуватись від органу досудового розслідування та суду шляхом перетину державного кордону України через неконтрольовані його ділянки, що межують з російською федерацією, а отже свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції про наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, з огляду на те, що ОСОБА_8 неодноразово контактувала із особами, які могли бути обізнані в її незаконній діяльності та зможуть в подальшому надати викривальні показання щодо аналогічних злочинів, у зв`язку із чим, остання може незаконно впливати на свідків або інших фігурантів даного кримінального провадження з метою примушування їх до дачі завідомо неправдивих показів або відмови від їх надання.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що згідно із ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, з метою виконання завдань кримінального процесуального закону, вказані обставини зумовлюють можливість поза процесуального впливу на свідків з метою уникнення кримінальної відповідальності та підтверджують наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України.

Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, шо, як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_8 мала прямий умисел, усвідомлювала наслідки притягнення до відповідальності, та зважаючи на займану нею посаду так званого «заступника голови ДВК № 807», а також довготривалі зв`язки із представниками окупаційної влади Херсонської області не виключено, що до вказаних злочинів причетні й інші особи, які на даний час не встановлені органом досудового розслідування, а отже, дійсно може вчинити інше кримінальне правопорушення, направлене проти територіальної цілісності та недоторканості України, а також проти основ національної безпеки України, що свідчить про наявність ризиків, передбачених п.п. 2, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

В свою чергу апеляційний суд вважає неспроможними доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про те, що суддя ОСОБА_1 порушив принцип презумпції невинуватості обвинуваченої, оскільки зазначив, що ОСОБА_8 мала прямий умисел, усвідомлювала наслідки притягнення до відповідальності.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції зазначав вказані відомості з вказівкою, що це вбачається з обвинувального акту, в зв`язку з чим дає можливість допускати наявність ризиків, на які посилався прокурор.

Будь-яких тверджень про визнання ОСОБА_8 винуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення оскаржена ухвала суду не містить.

Щодо інших доводів апеляційних скарг захисників про незаконність оскарженої ухвали апеляційний суд враховує практику Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1) ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень («Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції»), (dec.); «Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2») [ВП], § 41).

За таких обставин доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про недоведеність існування передбачених ч.1 ст.177 КПК України ризиків є непереконливими, адже при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, застосовується запобіжних захід, визначений пунктом 5 частини першої статті 176 КПК України тримання під вартою.

Апеляційний суд констатує, що з огляду на встановлення судом першої інстанції ризиків, передбачених п.1,2,3,5) ч.1 ст.177 КПК України, застосування до обвинуваченої ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а в даному випадку продовження строку тримання під вартою є безальтернативним.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції, який, з урахуванням положень абз.3 п.5) ч.4 ст.183 КПК України, обґрунтовано не визначив розмір застави ОСОБА_8 , з огляду на вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення під час дії воєнного стану.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про спілкування з ним працівниками Приморського районного суду м. Одеси у непроцесуальний спосіб, то апеляційний суд зазначає, що це може бути підставою для відповідного звернення зі скаргою про дисциплінарний проступок таких працівників.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про наявність підстав для скасування оскарженої ухвали є необґрунтованими, а суд першої інстанції правильно встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_8 .

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2023 року ОСОБА_8 був продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, однак зазначена ухвала не є предметом розгляду у даному апеляційному провадженні.

Пунктом 1) ч.3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення, а оскаржену ухвалу суду без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 406, 407, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2023 року, якої ОСОБА_8 , обвинуваченій у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.5 ст.111-1 КК України, продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» терміном на два місяці, а саме до 02 січня 2024 року, включно залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4