Номер провадження: 11-сс/813/1789/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , який діє в інтересах ТОВ «Медичний центр безпеки судноплавства», на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2023 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001039, внесеного до ЄРДР 03.09.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , яке погоджене з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 , та накладено арешт на печатки, особові медичні книжки, медичні свідоцтва моряка (пакети документів на особу), ноутбуки та мобільний телефон марки «Iphone 7+», які було вилучено 17.08.2023 рок у ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем розташування ТОВ «Медичний центр безпеки судноплавства».

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що вилучене у ході обшуку, майно відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки вилучене майно могло зберегти на собі сліди вчинення зазначеного у клопотанні кримінального правопорушення, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_7 , який діє в інтересах ТОВ «Медичний центр безпеки судноплавства», подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала слідчого судді є незаконна, необґрунтована, невмотивована та такою, що підлягає скасуванню, виходячи з того, що:

- матеріали, що додані слідчим до клопотання, не містять належних та допустимих доказів в підтвердження та обґрунтування викладених слідчим доводів та висновків щодо можливого вчинення кримінального правопорушення. ТОВ «Медичний центр безпеки судноплавства» входить до переліку закладів охорони здоров`я, що мають право проводити медичні огляди моряків, що свідчить про законність видання медичних довідок. При цьому, в матеріалах провадження відсутні докази, які можуть свідчити про факт підроблення службовими особами ТОВ «Медичний центр безпеки судноплавства» хоча б одного паспорта моряків, медичних довідок тощо;

- слідчий суддя жодним чином не обґрунтував твердження про те, що арештоване майно відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України;

- вилучення та арешт документів, зокрема печаток, паралізує діяльність ТОВ «Медичний центр безпеки судноплавства».

На підставі наведеного, апелянт просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвали, якою відмовити у задоволені клопотання слідчого про арешт майна.

Позиції учасників судового розгляду.

Представник власника майна ОСОБА_7 підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що ухвала слідчого судді не в повній мірі відповідає вимогам закону, та її неможливо вважати законною та обґрунтованою, з огляду на таке.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого/прокурора та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 31) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України, прийняв його до розгляду та ухвалив передчасне рішення, яке не можна вважати законним та обґрунтованим.

Так, з матеріалів судового провадження вбачається, що управлінням ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР №0001039 від 03.09.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Згідно клопотання слідчого, на території міста Одеса, діє група осіб, яка займається виготовленням різного роду документів, а саме: свідоцтва фахівців для моряків, паспорти моряків, курси підвищення кваліфікації (зроблені за допомогою програми «Фотошоп» без фізичної присутності моряків), медичні довідки (без фізичної присутності моряків), проводять медичну комісію (без фізичної присутності моряків), роблять несанкціоновану зміну інформації, яка обробляється в автоматизованих системах МОЗ України, щодо вакцинації населення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), без проходження самого процесу вакцинації (введення в організм вакцини), з метою подальшого генерування у застосунку «ДІЯ» електронного сертифікату про вакцинацію, як джерело свого матеріального забезпечення.

Також організатор вказаної групи, визначив протиправну діяльність, яка пов`язана з отриманням незаконного прибутку за виготовлення різного роду документів, але для реалізації задуманого, розуміючи, що самостійно він не зможе реалізувати свій план, організатор вказаної групи, вирішив залучити до злочинної діяльності інших осіб, для виконання різних завдань. Усвідомлюючи, що для досягнення мети отримання прибутку, необхідні співучасники, які мають доступ до медичних інформаційних систем задля внесення відповідних відомостей, тобто лікарі, а також особи, які зможуть знайти людей, що готові надати грошові кошти за отримання сертифікатів про проведену вакцинацію від гострої респіраторної хвороби COVID-19 та не бажають проходити при цьому вакцинацію.

14.08.2023 року ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси задоволено клопотання слідчого та надано дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , з метою виявлення та вилучення: мобільних телефонів за допомогою яких здійснювався зв`язок в момент вчинення злочинів, а також на стадії їх готування, сім - картки операторів мобільного зв`язку, медична документація, яка може містити доказове значення, блокноти, зошити, папери, флеш носії, інші носії інформації з чорновими записами, або записами планів, схем та інших відомостей, які стосуються вчинення кримінальних правопорушень, карт банківських рахунків, грошових коштів, отриманих злочинним шляхом, комп`ютерної техніки, електроні-обчислювальні машини (комп`ютери), за допомогою яких вносилося несанкціоновані відомості в бази даних, оригіналів (копії) документів, чорнових записів та інших речей і предметів, що є речовими доказами, та мають значення для кримінального провадження, які можуть зберегти на собі сліди протиправної діяльності, яка передбачена ст.190 КК України (а.с.42-43 т.1).

На виконання вказаної ухвали 17.08.2023 року проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , у ході якого було вилучено майно, вказане у протоколі обшуку (а.с. 44-59 т1).

Постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 від 17.08.2023 року майно вилучене у ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , визнано в якості речових доказів у кримінальному провадженні (а.с.62-82 т.1).

Однак, колегія суддів звертає увагу, що з клопотання вбачається відсутність жодного належного обґрунтування необхідності накладення вказаного арешту. Фактично слідчий лише послався на те, що на підставі ухвали слідчого судді від 17.08.2022 року проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , у ході якого було вилучено майно.

Апеляційним судом встановлено, що клопотання слідчого, всупереч вимогам ч.2 ст.171 КПК України, не містить відповідного зазначення наявності підстав та мети відповідно до ст.170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності накладення арешту на вказане майно.

Клопотання слідчого містить лише загальне посилання на норми ст.ст. 98, 170, 172 КПК України, та вказівку про те, що клопотання про арешт майна подане з метою вивчення вищевказаних речей та отримання інформації, яка самостійно або в сукупності має доказове значення для злочину, тобто клопотання слідчого не містить належного мотивування необхідності накладення арешту на майно.

Частиною 2 статті 171 КПК України чітко визначено, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Слідчим суддею не звернуто уваги на те, що вказаних вимог кримінального процесуального законодавства щодо клопотання про накладення арешту слідчим дотримано не було.

Колегія суддів звертає увагу, що арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження та може бути застосований лише в порядку та на підставах визначених кримінальним процесуальним законодавством, та є не допустимим формальне посилання слідчого на необхідність накладення арешту майна осіб з метою вивчення речей та отримання інформації, яка можливо самостійно або в сукупності має доказове значення для злочину, без належних на те підстав.

Натомість, апеляційним судом встановлено, що клопотання слідчого, всупереч вимогам ч.2 ст.171 КПК України, не містить ідентифікаційних ознак вилученого майна, а саме особових медичних книжок (відповідно до клопотання зазначено перелік з серією та номерами), та медичних свідоцтв моряків (відповідно до клопотання зазначено перелік з номерами), що перешкоджає персоніфікувати осіб, яким належать вилучена медична документація, яка становить охоронювану законом таємницю та належить фізичній особі, у відношенні якої було проведено медичне обстеження, що може в подальшому потягнути за собою негативні наслідки для даного кримінального провадження та не буде слугувати його завданням, а також може порушити права власників майна.

Апеляційний суд звертає увагу на неприпустимість загального переліку в прохальній частині клопотання документів та речей, тощо, адже кожен вилучений документ, річ та все майно має містити конкретні ідентифікаційні ознаки, зокрема назву, дату, суб`єкта видання чи суб`єктів укладення, кількість аркушів, кількість документів, визначення документ є оригіналом чи його копією, та ін., а також яка саме правова підстава для накладення арешту на майно та яка його мета накладення саме в даному конкретному кримінальному провадженні.

Крім того, не зрозумілим залишається й те, яке відношення ТОВ «Медичний центр безпеки судноплавства», з описом їх можливої діяльності за наявності ліцензії про надання послуг з комплексного обстеження та огляду моряків, мають відношення до кримінального правопорушення за ознаками ч.3 ст.190 КК України, з огляду на виклад фактичних обставин, зазначених у витягу з ЄРДР.

Так, згідно витягу з ЄРДР № 0001039 від 03.09.2022 року, відомості до ЄРДР внесені за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, за фактом того, що 02.09.2022 року до ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області надійшла заява ОСОБА_10 , про те, що 19.08.2022 року особа на ім`я ОСОБА_11 спільно з іншими невідомими особами, шляхом обману, використовуючи електронно-обчислювальну техніку, заволоділи грошовими коштами заявника, у сумі 5000 гривень Відомості про пред`явлення підозри в даному кримінальному провадженні відсутні. (а.с.22 т.1).

В судовому засіданні апеляційного суду 07.11.2023 року, прокурор ОСОБА_6 вказав, що у органу досудового розслідування є дані, які свідчать про те, що ТОВ «Медичний центр безпеки судноплавства» проводять медичну комісію без фізичної присутності моряків та вносять в автоматизовану систему МОЗ України інформацію щодо вакцинації населення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, без проходження самого процесу вакцинації (введення в організм вакцини), з метою подальшого генерування у застосунку «ДІЯ» електронного сертифікату про вакцинацію, як джерело свого матеріального забезпечення.

Разом з тим, прокурор не надав раціонального пояснення яким чином вказані ним обставини кореспондуються із правовою кваліфікацією, за якою внесені відомості до ЄРДР - ч.3 ст.190 КК України.

Не втручаючись у кваліфікацію даного кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 190 КК України, за якою здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001039 від 03.09.2022 року, передбачена кримінальна відповідальність за шахрайство - заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Об`єктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. В результаті шахрайських дій потерпілий - власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або право на майно винній особі. Безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ і добровільність його дій є обов`язковими ознаками шахрайства, які відрізняють його від викрадення майна та інших злочинів проти власності.

Для шахрайства необхідно встановити причинний зв`язок між діями винної особи і наслідками для потерпілого. Так, особливість причинного зв`язку при шахрайстві полягає в тому, що винний, повідомляючи неправдиві відомості, вводить в оману особу, через що остання передає йому майно. Тому при шахрайстві обман або зловживання довірою завжди передують заволодінню майном і знаходяться з останнім у причинному зв`язку. При відсутності такої послідовності виключається склад шахрайства, а самі дії, за наявності необхідних для того ознак, можуть утворювати інший склад кримінального правопорушення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що звертаючись із клопотанням про накладення арешту на майно, слідчим не долучено документів, які можливо перебувають в розпорядженні органу досудового розслідування, на підтвердження того, що вилучене майно може бути використано як доказ факту чи обставин кримінального правопорушення саме у даному кримінальному провадженні з правовою кваліфікацією за ч.3 ст. 190 КК України.

Колегія суддів звертає увагу, що необґрунтоване накладення арешту майна може в подальшому потягнути за собою негативні наслідки для даного кримінального провадження та не буде слугувати його завданням, а також може порушити законні права власників та володільців майна.

За таких підстав, у даному кримінальному провадженні, на даному етапі його розслідування, клопотання слідчого не може бути розглянуто по суті, оскільки воно не відповідає вимогам ст.171 КПК, з урахуванням відсутності повної інформації в клопотанні щодо вилученого майна та обґрунтування підстав та мети для накладення арешту.

На переконання апеляційного суду, встановлення вказаних обставин слугуватиме досягненню дієвості кримінального провадження, та буде дієвим запобіжником настання шкідливих наслідків як для кримінального провадження, так і для власників майна.

За таких підстав, враховуючи недотримання слідчим вимог ст.171 КПК, слідчий суддя повинен був керуватися вимогами ч.3 ст.172 КПК та мусив повернути прокурору клопотання для усунення недоліків.

Не звернувши уваги на недоліки клопотання слідчого, слідчий суддя прийняв клопотання до розгляду, розглянув його та постановив оскаржену ухвалу, яка суперечить положенням ст.ст. 2, 7, 170, 173 КПК.

Крім того, слідчий суддя при постановленні ухвали допустився істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, розглянувши клопотання прокурора про накладення арешту на майно без належного повідомлення учасників кримінального провадження про дату, час та місце проведення розгляду, всупереч вимогам ч. 1 ст. 172 КПК України, що призвело до безпідставного обмеження їх прав, а також перешкодило суду ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, що, як наслідок, тягне за собою скасування ухвали слідчого судді та призначення нового розгляду клопотання слідчого іншим слідчим суддею.

У свою чергу, апеляційний суд звертає вагу, що у протоколі обшуку, учасник вказаної слідчої дії, адвокат ОСОБА_12 , який діяв в інтересах ТОВ «Медичний центр безпеки судноплавства», зазначив, що просить проводити розгляд клопотання про арешт майна за його участі та вказав контактний номер телефону (а.с. 59 т.1).

Відповідно до ч.3 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею суду першої інстанції, в порядку ч.3 ст.172 КПК України, та приймаючи до уваги те, що кримінальне провадження на даний час перебуває на стадії досудового розслідування, строк якого ще не закінчився, що дає можливість прокурору усунути недоліки клопотання та повторно звернутися до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно.

За наведених обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , який діє в інтересах ТОВ «Медичний центр безпеки судноплавства», - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2023 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001039, внесеного до ЄРДР 03.09.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , яке погоджене з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 , про накладення арешту на майно, вилучене під час проведення обшуку за адресою: м. Одеса, вул. Жуковського 33, офіс №701, за місцем розташування ТОВ «Медичний центр безпеки судноплавства», повернути прокурору для усунення недоліків, викладених в мотивувальній частині ухвали на протязі 72 (семи десяти двох) годин, з моменту отримання повного тексту ухвали апеляційного суду.

Копію ухвали надіслати на адресу слідчого та прокурора.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4