Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

24 липня 2023 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

представника потерпілих - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0004461 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 квітня 2023 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Здолбунів Рівненської області, громадянина України, раніше судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 квітня 2023 року ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за ч.1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) на 10 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з 14 січня 2021 року.

Судом частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 та ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на її користь 14072,82 грн. на відшкодування матеріальних збитків.

Також вироком вирішено питання стосовно речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Іказаним рішенням місцевого суду ОСОБА_7 засуджений за те, що він у період часу з 05 по 06 грудня 2020 року, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_2 , на ґрунті особистої неприязні до ОСОБА_10 , з якою раніше перебував у близьких відносинах, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини та бажаючи її настання, умисно наніс їй численні удари тупими предметами по голові, тулубу та кінцівках, спричинивши легкі тілесні ушкодження, та один удар ножем в ліву частину спини, завдавши ОСОБА_10 тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння у вигляді рани на лівій половині спини на відстані близько 6-7 см нижче нижнього кута лівої лопатки та на відстані близько 114 см від підошвеного краю стопи, що продовжується раневим каналом, який йде через підшкірно-жирову клітковину, з пошкодженням міжреберного м`язу вздовж верхнього краю 10 ребра (9-й міжреберний проміжок), проникає в ліву плевральну порожнину і закінчується в товщі тканини нижньої долі лівої легені. Внаслідок проникаючого ножового колото-різаного поранення грудей з ушкодженням лівої легені ОСОБА_10 померла на місці від масивної крововтрати, зовнішньої та внутрішньо-грудної кровотечі.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити кваліфікацію його дій на ч.2 ст. 121 КК та призначити йому мінімальне покарання, передбачене санкцією цієї статті.

На обґрунтовання цих вимоги зазначив, що кваліфікація дій за ч.1 ст. 115 КК не відповідає висновкам судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_10 , оскільки між отриманими тілесними ушкодженнями та настанням смерті минуло 3 години і при наданні їй своєчасної медичної допомоги вона могла залишитись живою. Вважає, що мало місце спричинення тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілої.

Обвинувачений також зауважив, що він не мав умислу на заподіяння смерті потерпілій, він не цілив в особливо життєво важливі органи, а вдарив її не сильно в спину, а тому він не бажав та не допускав її смерті, а залишивши її в квартирі, був упевнений, що вона встане та піде звідти.

Також апелянт зазначив, що не згідний з визнанням обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину відносно особи, з якою винний перебував у близьких відносинах, не згідний з розміром витрат, стягнутих за проведення судових експертиз, вказавши, що суд не врахував позитивної характеристики, наданої слідчим ізолятором.

Апеляційних скарг від інших учасників цього провадження не надійшло.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 на підтримання апеляційної скарги щодо зміни правової кваліфікації дій обвинуваченого, міркування прокурора ОСОБА_4 щодо законності даного вироку та відсутності підстав для задоволення апеляційних вимог сторони захисту, потерпілу ОСОБА_5 та представника потерпілих - адвоката ОСОБА_6 , які просили залишити вирок без змін як законний та обґрунтований, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить таких висновків.

Частиною 1 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За вимогами статті 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвалюючи вказаний вирок, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог закону. При цьому, висновок місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_7 в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині - ОСОБА_10 та кваліфікації його дій за ч.1 ст. 115 КК колегія суддів вважає правильним та таким, що ґрунтується на обставинах кримінального провадження.

Згідно приписів ч.3 ст. 404 КПК, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Однак, ставлячи вимогу про зміну кваліфікації дій обвинуваченого з ч.1 ст. 115 на ч.2 ст. 121 КК, стороною захисту не було заявлено клопотання про повторне дослідження обставин із зазначенням підстав для такого дослідження.

Таким чином, колегія суддів приймає до уваги докази, безпосередньо досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду.

Як обґрунтовано встановив місцевий суд, згідно висновку експерта №07, складеного за результатами проведеної у період з 07 січня по 08 лютого 2021 року судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_10 , у потерпілої виявлено тілесні ушкодження - крововилив на слизовій оболонці верхньої губи справа, садно в лобній ділянці від середини лівої брови з розповсюдженням в правий бік до зовнішнього кута правої брови, крововиливи під м`які тканини голови з внутрішньої поверхні: в лобно-тім`яно-скроневій ділянці, в лобній ділянці справа, в тім`яній ділянці справа, в скроневій ділянці справа, в потиличній ділянці справа та в потиличній ділянці посередині, в правий скронею м`яз, множинних синців та саден тулуба, верхніх та нижніх кінцівок, виникли від дії тупих предметів з достатньою силою нанесення, які мають ознаки легких тілесних ушкоджень, як кожне окремо так і в своїй сукупності, достовірно встановити кількість яких не є можливим, так як мають зливний характер та розташовані на суміжних ділянках і не перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням її смерті;

- рану на лівій половині спини на відстані близько 6-7 см нижче нижнього кута лівої лопатки та на відстані близько 114 см від підошвеного краю стопи, що продовжується раневим каналом, який йде через підшкірно-жирову клітковину, з пошкодженням міжреберного м`язу вздовж верхнього краю 10 ребра (9-й міжреберний проміжок), проникає в ліву плевральну порожнину і закінчується в товщі тканини нижньої долі лівої легені, раневий канал має напрямок ззаду-допереду, зверху-донизу та дещо зліва-направо, загальною довжиною раневого каналу близько 8 см.

Указане ушкодження у вигляді рани перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення та відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, виникло від однієї колюче-ріжучої дії плоским, одностороннє загостреним знаряддям на зразок клинка ножа, з достатньою силою нанесення (спричинення).

Смерть потерпілої настала від масивної крововтрати, зовнішньої та внутрішньо-грудної кровотечі, внаслідок проникаючого ножового колото-різаного поранення грудей з ушкодженням лівої легені. Усі виявлені при проведенні цієї експертизи тілесні ушкодження були спричинені прижиттєво, незадовго до настання її смерті (в короткий проміжок часу), а смерть потерпілої настала приблизно за 31-33 доби до проведення розтину.

Судово-медичний експерт ОСОБА_11 підтримав цей висновок у місцевому суді.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив суду, що він завдав ОСОБА_10 удар кухонним ножем.

Стосовно доводів обвинуваченого про відсутність у нього прямого умислу на спричинення смерті ОСОБА_10 , то колегія суддів зауважує, що умисне вбивство може бути вчинено не лише з прямим умислом, але й непрямим умислом, тобто коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання. Таким чином, вбивство, яке було наслідком дії особи, котра хоча й не ставила собі за мету позбавлення життя, але байдуже ставилася до такого наслідку, можливість якого вона свідомо допускала, має кваліфікуватися як умисне вбивство. Відповідальність за умисне спричинення смерті настає і у випадках, коли винний, умисно завдаючи шкоду потерпілому, не передбачає конкретно, яка саме шкода матиме місце, допускаючи можливість будь-якої шкоди, в тому числі й смерті, яка фактично настає.

При цьому, умисне поранення в область життєво важливого органу потерпілої - лівої легені, наслідком якого є її смерть, судова практика розцінює як свідчення умислу винного на позбавлення життя і кваліфікує такі дії як умисне вбивство.

Так згідно роз`яснень, які містяться у пунктах 22, 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч.2 ст. 121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: (при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень, внаслідок злочинної самовпевненості необхідно відмежовувати від учинення цих діянь із непрямим умислом (коли винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на якість, конкретні обставини, які могли б його відвернути), а вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень внаслідок злочинної недбалості - від невинного заподіяння шкоди (коли особа не передбачала настання відповідних наслідків, не повинна була і (або) не могла його передбачати).

Зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_7 наніс потерпілій ОСОБА_10 удар ножем із достатньою силою нанесення в область лівої половини спини, де знаходиться життєво-важливий орган - ліва легеня, а після спричинення цього тілесного ушкодження, не надавши їй першої домедичної допомоги, не викликавши швидку медичну допомогу, залишив ОСОБА_10 лежати на підлозі у квартирі, а також враховуючи його намагання знищити та приховати сліди скоєного, тому колегія суддів вважає, що він свідомо припускав можливість настання наслідків у виді смерті, хоча, можливо, й не бажав позбавити життя, а тому в його діях присутній непрямий умисел на спричинення смерті потерпілій.

Відповідно до усталеної судової практики, за наявності умислу у винного саме на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

Також колегія суддів визнає, що вчинення цього кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебував у близьких стосунках, місцевим судом обґрунтовано було визнано як обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченого.

Так, факт перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_10 у близьких стосунках протягом тривалого часу стверджується показаннями допитаних місцевим судом свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 (матері обвинуваченого), яка, зокрема, пояснювала, що її син ОСОБА_7 тривалий час зустрічався із ОСОБА_10 , яка час від часу проживала разом із сином у них в квартирі.

Окрім того, батьки ОСОБА_10 - потерпілі у провадженні ОСОБА_5 та ОСОБА_17 , при допиті у суді першої інстанції також зазначали про наявність близьких стосунків між їх дочкою та обвинуваченим, при цьому вказуючи, що ОСОБА_7 неодноразово погрожував ОСОБА_10 , переслідував її, у зв`язку з чим вони звертались у поліцію.

Свої показання щодо обставин провадження підтвердила під час апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_5 , зазначивши, що її дочка зустрічалась з ОСОБА_7 близько п`яти років, у них були досить близькі стосунки.

Також потерпіла повідомила апеляційному суду, що її чоловік - потерпілий у цьому провадженні ОСОБА_17 не з`явився у судове засідання, оскільки був призваний до лав ЗСУ за мобілізацією, проходив військову службу у АДРЕСА_3 , однак вже більше року з ним немає жодного зв`язку. Цю обставину підтвердив її представник - адвокат ОСОБА_6 .

Водночас, як встановлено апеляційним судом, потерпілий ОСОБА_17 у зв?язку з призовом на військову службу у вересні 2022 року уклав договір про надання правничої допомоги з адвокатським об?єднанням « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яким уповноважив адвоката ОСОБА_6 здійснювати представництво його інтересів як потерпілого у цьому кримінальному провадженні.

Вказане дає підстави для висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності повідомлення потерпілого ОСОБА_17 про розгляд цього кримінального провадження судом другої інстанції.

Також колегія суддів враховує, що відповідно до приписів ч.2 ст. 124 КПК, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. Тому рішення місцевого суду щодо стягнення з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у даному кримінальному провадженні є правильним та відповідає вимогам закону.

Щодо призначеного обвинуваченому виду та міри покарання, то, на переконання колегії суддів, воно відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК, якими передбачено, що, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Зокрема, місцевим судом було враховано ступінь тяжкості цього кримінального правопорушення, яке згідно класифікації ст. 12 КК, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та обставини його вчинення, наявність обтяжуючої покарання обставини - вчинення злочину щодо особи, з якою винний перебував у близьких відносинах, що передбачена п.6-1 ч.1 ст. 67 цього Кодексу, і відсутність обставин, що пом`якшують покарання. Також було враховано дані про особу винного, а саме його посередню характеристику за місцем проживання, наявність попередніх судимостей, як і те, що на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Сукупність вказаних обставин стала підставою для висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого лише в умовах ізоляції від суспільства та призначення йому покарання ближче до нижньої межі санкції ч.1 ст. 115 КК.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить висновку, що вирок місцевого суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, ухвалений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а також закону про кримінальну відповідальність, а тому підстав для його зміни та задоволення апеляційних вимог сторони захисту не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 квітня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 - в той самий строк з дня вручення йому копії цієї ухвали.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3