Справа № 204/6283/22
Провадження № 1-кп/204/332/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2023 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження № 0000188 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 серпня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисників: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб. В обґрунтування свого клопотання зазначив, що необхідність продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обумовлюється наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також тим, що інший, більш м`який запобіжний захід не може запобігти вищезазначеним ризикам. Про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування від суду свідчить те, що ОСОБА_3 , розуміє тяжкість та невідворотність покарання, оскільки обвинувачується у вчинення особливо тядкого кримінального правопорушення, за який передбачено покарання до п`ятнадцяти років позбавлення волі. Також, необхідно врахувати, що ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення під час дії воєнного стану в Україні та на користь держави-агресора - Російської Федерації, має проросійські погляди, не визнає діючої влади в Україні, а тому є обгрунтовані підстави вважати, що він може виїхати за межі території України або на тимчасово окуповану територію України. При цьому, невідворотність покарання за вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення вже само по собі є підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватись від суду. Наявність незаконного впливу на свідків, експертів у цьому кримінальному провадженні обгрунтовується тим, що після оголошення підозри та ознайомлення з матеріалами кримінального провадження у порядку ст. 290 КПК України ОСОБА_3 обізнаний про можливий факт свідчення проти нього його оточення, наявність в матеріалах кримінального провадження підстав для призначення судових експертиз. Свідки у кримінальному провадженні та експерти до цього часу не допитані у суді. Враховуючи ці обставини, обвинувачений з метою уникнення кримінальної відповідальності, може впливати позапроцесуальним шляхом на свідків, експертів та інших осіб. Наявність ризику продовжувати кримінальне правопорушення чи вчинити інше кримінальне правопорушення обгрунтовується фактом того, що обвинувачений має стійкі та сформовані проросійські погляди, не підтримує діючу владу на території України. ОСОБА_3 обвинувачується у державній зраді, тобто наданні представникам іноземної держави допомоги у проведенні підривної діяльності проти України. З часу затримання ОСОБА_3 та обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою він вину у вчинених кримінальних правопорушеннях не визнавав, що стороною обвинувачення може розцінюватися лише, як спосіб уникнення кримінальної відповідальності. Зважаючи на позицію обвинуваченого, а також на те, що на цей час триває повномасштабне вторгнення Російської Федерації на територію України, оперативні задуми представників держави агресора щодо проведення підривної діяльності не реалізовані, є всі підстави вважати, що, перебуваючи на волі, ОСОБА_3 продовжить співпрацю із представниками іноземної держави щодо надання останнім допомоги у проведенні підривної діяльності проти України, у тому числі, щодо надання інформації через інтернет месенджери. Продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_3 відповідає суспільному інтересу, оскільки кримінальне правопорушення створило в очах громадян негативне враження безладдя, безкарності за вчиненн особливо тяжкого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки, особливо у період дії воєнного стану на території України.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_9 заперечувала проти задоволення клопотання. Заявила клопотання про зміну запобіжного заходу, в обгрунтування якого зазначила, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. На переконання сторони захисту у даному випадку ОСОБА_3 утримується під вартою саме з підстав тяжкості обвинувачення. А прокурором не доведено, що у даному випадку інтереси суспільства переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи обвинуваченого. Щодо ризику переховування від суду. Так, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов?язаних з характером особи, й моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв?язками та усіма видами зв?язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиев проти Молдови» ? 58). Як вже неодноразово наголошувалось стороною захисту, твердження сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_3 має проросійські погляди є нічим не підтвердженим голослівним виразом. Як вбачається з досліджених судом матеріалів справи, під час проведення експертизи у будь-яких мобільних телефонах або ноутбуках, вилучених під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_3 не було виявлено інформації, яка б підтверджувала виправдання збройної агресії Росії, заклики до повалення конституційного ладу нашої держави або інші висловлювання антиукраїнського характеру. Що стосується моральності, то судом досліджені матеріали особової справи ОСОБА_3 , де зазначено, що він є учасником АТО, характеризується позитивно, має стійкі моральні погляди. Що стосується сімейного стану, ОСОБА_3 є батьком трьох дітей, двоє з яких є неповнолітніми, має дружину, яка у зв?язку зі станом здоров?я не працює. Що стосується зв?язку з країною, де він піддається кримінальному переслідуванню зазначаю, що він є громадянином України, як і всі члени його родини, прожив тут все життя, працював, отримує пенсію за вислугу років, як пенсіонер МВС. Також у період воєнного стану неможливо перетнути кордон особі чоловічої статі призовного віку, що нівелює ризик втечі. Так, суд при дослідженні доказів, наданих стороною обвинувачення міг впевнитись у тому, що як вбачається з протоколу обшуку, він був проведений у порушення вимог ст. 233,234 КПК України. Оперативні співробітники без будь-якого контролю досить тривалий час без наданого законом дозволу переглядали мобільні телефони та ноутбуки ОСОБА_3 , здійснюючи з ними невідомі маніпуляції. У подальшому, в одному з телефонів знайшли інформацію, яка нібито була передана ОСОБА_3 співробітникам ФСБ країни-агресора. У судовому засіданні досліджено висновок експерта та додатки до нього, з яких вбачається невідповідність у датах відправленого повідомлення у мережі Viber абоненту « ОСОБА_10 », а саме «списку співробітників» та його відповіддю. Будучи допитаним у судовому засіданні експерт ОСОБА_11 , який проводив компьютерно-технічну експертизу не міг пояснити цей випадок. При огляді телефону Samsung S 8, з якого було відправлено «список»? він не відкрився та його переглянути неможливо. Зазначені факти свідчать про високу ймовірність потрапляння цього файлу з гаджетів співробітників правоохоронних органів, які переглядали телефони. Також експерт ОСОБА_11 всупереч вимогам глави 21 КПК ст.ст. 246-250,258 КПК України, під час проведення експертизи здійснив несанкціоноване втручання у приватну переписку ОСОБА_3 без передбаченого законом дозволу, що однозначно свідчить про недопустимість цього доказу. Відсутність ризику виливу на свідків та експерта. Так, у судовому засіданні 04 липня 2023 року експерт ОСОБА_11 був допитаний. Анкетних даних свідків, які виступали в якості понятих під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_3 , у матеріалах кримінального провадження немає, оскільки до них застосовано заходи безпеки. Інші свідки є співробітниками органів Національної поліції, які в силу своїх професійних обов?язків та знання закону (достовірно знаючи про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази) не можуть піддатись будь-якому тиску з боку обвинуваченого з метою зміни показів. Таким чином, обставини, на які посилається сторона захисту, як на підставу для зміни запобіжного заходу є новими в розумінні ст. 201 КПК України та встановлені в ході судового розгляду. Вважала, що міра запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з покладенням на обвинуваченого ОСОБА_3 обов?язків, передбачених ст.194 КПК України у повному обсязі забезпечить виконання ним процесуальних обов?язків, а також запобігання спробам, зазначеним у п.п.1-5 ст. 177 КПК України та буде цілком відповідати меті та підставам застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні. Копії матеріалів, якими сторона захисту обгрунтовує доводи клопотання не надаються, оскільки знаходяться в матеріалах кримінального провадження та безпосередньо були досліджені судом. Свідки, яких необхідно допитати під час розгляду клопотання-відсутні. Просила змінити запобіжний захід відносно ОСОБА_3 , з тримання під вартою на більш м?який у вигляді домашнього арешту, поклавши обов?язку, передбачені ст. 194 КПК України.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_8 надала заперечення на клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу. В обгрунтування свого клопотання зазначила, що на теперішній час судом вже досліджено всі письмові та речові докази сторони обвинувачення, допитано експерта та одного з трьох свідків обвинувачення. Майже всі письмові докази, на які посилається прокурор у своєму клопотанні на підтвердження існування обгрунтованої підозри, вже досліджено судом. Хоча остаточну оцінку доказів у справі суд має здійснити у нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку у справі, законодавець, тим не менш, передбачає обов?язок суду враховувати під час прийняття рішення щодо продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення (ст. 178 ч. 1 п. 1 КПК України). Сторона захисту вважає, що якість доказів, на які посилається прокурор, не дозволяє стверджувати про їх вагомість у розумінні ст. 178 ч.1 п.1 КПК України. В клопотанні прокурора знов зазначено про наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. При цьому, в істотне порушення вимог п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України у клопотанні прокурора не зазначено обставин, що свідчать про те, що раніше встановлені ризики не зменшилися. По суті сторона обвинувачення при зверненні до слідчих суддів під час проведення досудового розслідування і до судді при судовому розгляді з клопотаннями про обрання (продовження) запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою замість доведення обставин наявності достатніх підстав вважати про існування ризиків і надання відповідних доказів, як зазначено в ст. 194 КПК України лише наводить загальні абстрактні фрази, що є недопустимим. В наданому до суду клопотанні про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою знов викладені загальні абстрактні фрази, щодо наявності ризиків, які зазначалися ще з моменту затримання ОСОБА_3 01 березня 2022 року та не змінювалися, тим більш не наводилося обставин, які свідчать, що заявлені раніш ризики не зменшилися. Крім того, необхідно звернути увагу, що при обгрунтуванні ризиків прокурор наводить фрази в стверджувальній формі: «має проросійські погляди, не визнає діючої влади в Україні», без визначення джерела отримання вказаної інформації і доказів. Ризик переховування від суду прокурором обґрунтовується тяжкістю можливого покарання, а також тим, що обвинувачений вчинив злочин під час дії воєнного стан, має проросійські погляди, не визнає діючої влади в Україні.Твердження прокурора про вчинення злочину у період дії воєнного стану та налагодження для цого певних зав?язків суперечить пред`явленому обвинуваченню. Однак, жодних об?ективних та достовірних даних про наявність поглядів та невизнання діючої влади в клопотанні немас. Сторона обвинувачення виходить лише з того, що ОСОБА_3 неодноразово їздив до Російської Федерації до свого батька, однак факт відвідання своїх батьків не може свідчити про наявність проросійських поглядів. Батько ОСОБА_3 - ОСОБА_12 , 1943 року народження, в 2019-2021 роках знаходився на стаціонарному лікуванні за місцем свого мешкання в Російській Федерації. Той факт, що рідний син навідував та допомагав своєму батьку, жодним чином не може свідчити про наявність проросійських поглядів. Відносно невизнання діючої влади - взагалі незрозуміло у зв?язку з чим стороною обвинувачення застосовується вказаний термін. Невизнання діючої влади може бути лише в скоєнні будь-яких активних дій, висловлювань, закликів, тощо. Однак, навіть якщо взяти до уваги зазначени в клопотанні прокурора дані з особистого листування ОСОБА_3 в месенджері «Viber», жодного словосполучення відносно незадоволення діючою владою немає. Вказане свідчить про очевидне наведення у клопотанні даних, які не відповідають дійсності. Напроти, ОСОБА_3 є пенсіонером поліції, під час проходження служби проходив перевірки та атестації, які визнавали його придатним до служби та відповідним займаним посадам. Жодних даних про наявність у нього проросійських поглядів в матеріалах особової справи, яка додана стороною обвинувачення до матеріалів кримінального провадження, немає. Отже, вказане твердження є хибним та не може свідчити про наявність ризика. Що стосується тяжкості можливого покарання, - як неодноразово зазначав Європейський Суд з прав людини в своїх рішеннях, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового вироку; це слід робити з урахуванням низки інших відповідних фактів, які можуть або підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув?язнення (Рішення у справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року, серія A, № 254-А, п. 33). Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (Neumeister v. Austria (Ноймайстер проти Австрії) § 10). ОСОБА_3 з моменту його затримання 27 лютого 2022 року тримається під вартою більш ніж один рік і чотири місяці. Раніше наявність ризику втечі обгрунтовувалася тими ж обставинами, що й зазначені у клопотанні. Отже, є очевидним, що раніше встановлений слідчим суддею, суддею ризик втечі зменшився зі збігом часу, проведеного ОСОБА_3 під вартою. А за відсутності нових обставин, - гіпотетична наявність ризику втечі вже не може виправдовувати тримання ОСОБА_13 під вартою та буде порушувати загальну засаду кримінального провадження, визначену ст. 28 КПК України. Крім того, з урахуванням введення в Україні воєнного стану, ОСОБА_3 , як громадянин України призовного віку, не має можливості виїхати за межі України. Отже, доводи прокурора про наявність на теперішній час такого ризику, який на думку прокурора не зменшився, обгрунтованим припущенням. Ризик незаконного впливу на свідків та експертів у кримінальному провадженні обгрунтовується тим, що після оголошення підозри та ознайомлення з матеріалами кримінального провадження у порядку ст. 290 КПК України ОСОБА_3 обізнаний про можливий факт свідчення проти нього його оточення, наявність в матеріалах кримінального провадження судових експертиз, які підтверджують його вину. Не всі свідки та експерти у кримінальному провадженні до цього часу допитані у суді. Клопотання прокурора не містить посилання на жодні конкретні обставини, які б свідчили на користь того, що ОСОБА_3 вчиняв чи буде вчиняти такі дії. На теперішній час судовий експерт ОСОБА_11 вже був допитаний судом в судовому засіданні 04 липня 2023 року, про допит інших експертів у кримінальному провадженні жоден із учасників судового розгляду не клопотав. Отже, ніяких не допитаних судом експертів, як про це зазначає у клопотанні прокурор, взагалі не існує. Також судом вже допитана свідок ОСОБА_14 (яка єдина входить до оточення ОСОБА_3 ), а від допиту свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 прокурор відмовився й відмова прийнята судом. 3 урахуванням того, що анкетні дані ще недопитаних судом свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 було змінено слідчим ще до початку обшуку (згідно відеозапису обшуку слідчий ОСОБА_19 повідомив, що анкетні дані понятих не розголошуються та додав до протоколу обшуку довідку про те, що анкетні відомості цих осіб змінено, а в протоколах допиту зазначалися вже вигадані відомості про особи цих свідків), - не існує навіть гіпотетичної можливості здійснення ОСОБА_3 спроб впливу на понятих під час обшуку. Крім того, всі істотні порушення вимог законодавства, допущені під час проведення обшуку, зафіксовано безпосередньо додатком до протоколу - відеозаписом, тому взагалі й немає ніякого сенсу впливати на свідків. Тобто, враховуючи наведене, а також час, проведений під вартою, цей ризик вже перестав існувати та не може виправдовувати подальше тримання ОСОБА_3 під вартою. Ризик продовжувати кримінальне правопорушення чи вчинити інше кримінальне правопорушення згідно клопотання прокурора обгрунтовується фактом того, що підозрюваний має стійкі та сформовані проросійські погляди, не підтримує діючу владу на території України. Отже, прокурор знов посилається на нічим не підтверджені недостовірні припущення, на які вже посилався при визначенні ризику втечі. Також, за твердженням прокурора, про існування цього ризику свідчить те, що «з часу затримання ОСОБА_3 та обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, він вину у скоєних злочинах не визнавав, що стороною обвинувачення може розцінюватися лише як спосіб уникнення кримінальної відповідальності». Однак, невизнання ОСОБА_3 своєї вини взагалі не може свідчити про існування будь-яких ризиків - це є абсолютним правом обвинуваченого захищатись від пред?явленого обвинувачення та не визнавати свою вину і тільки у прокурора є обов?язок довести винуватість особи. Та обгрунтування невизнанням обвинуваченим своєї вини наявності ризиків є порушенням основоположних права на свободу та особисту недоторканість та права на захист. Як вже зазначалося вище, прокурором не надавалися жодні докази на підтвердження неможливості запобігання раніше встановленим ризикам шляхом застосування іншого, більш м?якого запобіжного заходу. ОСОБА_3 має постійне місце мешкання в м. Дніпро, має сталі соціальні зв?язки в місці постійного проживання, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, дружину, яка хворіє на серйозні захворювання, є особою призивного віку. Таким чином, навіть якщо припустити, що додані до клопотання матеріали свідчать на користь існування обгрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення та того, що все ще існує встановлені попередньою ухвалою суду ризики, цілком можливе їх запобігання шляхом застосування іншого, більш м?якого запобіжного заходу, наприклад, цілодобового домашнього арешту або застави з покладенням обов?язків, визначених у п.п. 2,3, 4 ч. 5 ст. 194 КПК України. Що ж стосується посилань прокурора на абз. 4 (фактично - 8) ч. 4 ст. 183 КПК України, відповідно до якого під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-1142, 258-258, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України. Однак, в даній статті йдеться про право, а не обов?язок судді не визначати розмір застави. У клопотанні прокурора не наведено жодних аргументів із посилання на певні матеріали щодо неможливості запобігання заявленим ризикам шляхом застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави. Автоматичне ж застосування положень абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України також буде суперечити ст. 29 Конституції України в контексті рішення Конституційного Суду України № 7-р від 25.06.2019 року. Згідно п.3 ч.5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Виходячи з того, що ОСОБА_3 має на утриманні двох неповнолітніх дітей та жінку і отримує лише пенсію в розмірі 12 392,95 грн, розмір застави необхідно визначити в мінімальному розмірі, передбаченому діючим законодавством, а саме: прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2684 грн. ? 80 = 214 720 гривень. В свою чергу, згідно з ч. 3 ст. 176 КПК слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м?яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. А відповідно до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов?язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у ч. 3 цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою. Просила відмовити в задоволенні клопотання прокурора та обрати відносно обвинуваченого запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

В судовому засіданні захисники обвинуваченого ОСОБА_3 - адвокати ОСОБА_5 та ОСОБА_7 підтримали клопотання та заперечення адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , просили їх задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_3 підримав думку своїх захисників.

Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надані суду клопотання, заперечення та матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 та п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема, запобіжні заходи.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Судом встановлено, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2023 року продовжено обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 10 липня 2023 року.

Згідно зі змістом ст. ст. 131-132 КПК України - запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали суду.

Так, надаючи оцінку доводам прокурора, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

У відповідності до п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження є запобіжні заходи.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Зі змісту частин 3, 4 та 5 ст. 199 КПК України вбачається, що суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, знищити, сховати або спотворити будь-які із речей та документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Обставини, що враховуються при застосуванні запобіжного заходу, передбачені ст. 178 КПК України, відповідно до якої, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

За змістом положень ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені п.п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

При цьому, суд не вдається до оцінки доведення або не доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України на цій стадії процесу.

При розгляді клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , судом оцінюються усі ризики зазначені прокурором у своїх клопотаннях у сукупності.

Суд виходить з вірогідності причетності обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень, вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень.

Оцінюючи ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає, що обвинувачений може переховуватися від суду, окрім цього існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, може вдатися до відповідних дій.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її маральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

На користь реального існування вказаного ризику слід віднести те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 111 КК України, за які законом передбачені покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до семи років та від дванадцяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, а тому усвідомлюючи реальність та невідворотність покарання, а також те, що у разі засудження за вчинення інкримінованих кримінальних покарань судом може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, при застосування менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, може переховуватись від суду. Разом із цим, обвинувачений, розуміючи складність проведення судового розгляду в умовах дії воєнного стану, усвідомлюючи неможливість повного контролю державною владою кордонів та території України в умовах збройної агресії Російської Федерації проти України та, враховуючи можливо набуті ними зв`язки з представниками іноземної держави, а саме Російської Федерації, може переховуватись від суду, зокрема на території Ромійської Федерації чи тимчасово окупованих частинах території України.

Слід окремо зазначити, що на користь існування вказаного ризику, судом також береться до уваги те, що батько обвинуваченого ОСОБА_3 ОСОБА_12 постійно проживає в Російській Федерації та є громадянином Російської Федерації. А тому вказаний факт, може свідчити, що в разі визнання останнього винуватим та будучи на більш м`якому запобіжному заході, не бажаючи нести покарання за вчинені кримінальні правопорушення, може вдатися до дій щодо виїзду до території Російської Федерації або ж на тимчасово непідконтрольні території України задля того, щоб вподальшому потрапити до Російської Федерації, а тому існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Про існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчить й суть пред`явленого обвинувачення ОСОБА_3 та те, що останній, згідно пред`явленого обвинувачення на протязі тривалого часу здійснював спілкування з представником іноземної держави та передавав йому відповідну інформацію. Та, у випадку застосування більш м`якого запобіжного заходу, маючи доступ до мобільного телефону, комп`ютерної техніки, мережі Інтернет та мобільних додатків, з високою ймовірністю може вчинити або ж продовжити вчиняти аналогічні дії задля підтримання країни агресора.

Так, ОСОБА_3 , відповідно до пред`яленого останньому обвинувачення, протягом тривалого періоду часу здійснював спілкування із представником іноземної держави, а саме Російської Федерації. Окрім цього, ОСОБА_3 , виконуючи завдання представника іноземної держави, здійснював передання інформації про працівників правоохоронних органів, які на момент передання такої інформації працювали на відповідальних посадах в правоохоронних органах, при цьому зазначаючи їх місця проживання та іншої інформації, яка носить особистий характер. Також, ОСОБА_3 надавав інформацію щодо політичних діячів Дніпропетровської області.

Таким чином, в разі застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 більш м`якого запобіжного заходу, маючи вільний доступ як до мобільного телефону, комп`ютерної техніки, мережі Інтеренет та мобільних додатків, може продовжувати вчиняти дії щодо продовження вчинення кримінального правопорушення або ж вчинення нового кримінального правопорушення, що у свою чергу може призвести до розголошення відомостей щодо діючих працівників правоохоронних органів та інших підрозділів правоохоронних органів.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності суспільного інтересу, який незважаючи на презумцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандатри охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летьє проти Франції»).

Крім того, відповідно до уставленої практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З врахуванням конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України в умовах воєнного стану, який інкримінується ОСОБА_3 , а також можливого подальшого розголошення відомостей щодо діючих працівників правоохоронних органів, суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Судом не береться до уваги посилання прокурора у своєму клопотанні щодо наявності ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконного впливу на свідків та експерта, оскільки в судовому засіданні вже були допитані деякі свідки, також було допитано експерта, а інші свідки, які заявлені стороною обвинувачення, є особами, анкетні дані про яких були змінені задля забезпечення їх безпеки, а тому вплив на вказаних свідків з боку обвинуваченого не є можливим. Інших клопотань від сторін щодо допиту свідків суду заявлено не було.

Що стосується посилання сторони захисту на можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, суд зазначає, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, а саме відповідно до пред`явленого обвинувачення, останній здійснював спілкування та передання відповідної інформації щодо діючих працівників правоохоронних органів представнику іноземної держави за допомогою мобільних застосунків «Viber» та «WhatsApp». Таке спілкування між ОСОБА_3 та представником іноземної держави відбувалось на протязі тривалого часу. При цьому, слід звернути увагу на те, що ОСОБА_3 передава вказану інформацію тоді, коли вже не проходив службу в правоохоронних органах, а був на пенсії. Таким чином, застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, може призвести до того, що ОСОБА_3 , маючи вільний доступ як до мобільного телефону, комп`ютерної техніки, до мережі Інтернет, а також і до мобільних застосунків, продовжить вчиняти кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується, або ж може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Здійснення контролю з боку правоохоронних органів за діяльністю ОСОБА_3 щодо використання мобільного телефону, комп`ютера, мережі Інтернет або ж мобільних застосунків є об`єктивно неможливим, в умовах домашнього арешту.

Щодо клопотання сторони захисту про визначення розміру застави відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В той же час, відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обвини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженню щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Таким чином, визначення розміру застави є правом судді, а не його обов`язком.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, а саме тримання під вартою.

Враховуючи, що ОСОБА_3 обвинувачується, в тому числі, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, з урахуванням встановлених ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати та не втратили своєї актуальності, а також обставини вчинення вказаного кримінального правопорушення, а також його спосіб, судом не вбачається підстав задля застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_3 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Судом приймаються до уваги посилання сторони захисту щодо наявності у обвинуваченого на утриманні двох малолітніх дітей, дружини з тяжкими захворюваннями, постійного місця проживання, та те, що останній є пенсіонером МВС, приймав участь в АТО, неодноразово проходив оцінювання на відповідальність займаним посадам, заслуговують на увагу, проте суттєво ризики у кримінальному провадженні не зменшують.

Оцінючи доводи сторони захисту щодо не можливості перетину державного кордону України обвинуваченим ОСОБА_3 , оскільки останній є особою призивного віку, суд повторно наголошує, що вони не беруться до уваги, оскільки не виключають можливість перетину кордону незаконно, з огляду на те, що наразі частина державного кордону України не контролюється державою, а тому такий спосіб не може виключатися, як неможливий.

Водночас, твердження сторони захисту не обґрунтовують нівелювання ризиків, які були встановлені судом та продовжують діяти, а також не наведено існування виключних обставин, які можуть бути підставами для зміни запобіжного заходу на інший не пов`язаний з триманням під вартою.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, а саме тримання під вартою.

Інші питання, які були вказані захисником ОСОБА_8 в своїх запереченнях на клопотання прокурора та в клопотанні захисника ОСОБА_6 , судом не розглядаються, оскільки вони не стосуються питання продовження строку дії запобіжного заходу. Окрім цього, суд зазначає, що вказані питання вже були предметом розгляду суду, та їм була нада відповідна правова оцінка.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що обраний та продовжений відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

При цьому застосований до обвинуваченого запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості інкримінованих діянь, а встановлені ризики є дійсними та триваючими, а тому на даний час виключається можливість зміни міри запобіжного заходу на більш м`який.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого суд на даному етапі не встановив.

Дніпровським апеляційним судом неодноразово переглядались як ухвали слідчих суддів Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська на стадії досудового розслідування, так й ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська щодо продовження строку дії запобіжного заходу обраного відносно обвинуваченого за апеляційними скаргами сторони захисту. Під час перегляду вказаних ухвал суду судом апеляційної інстанції було встановлено продовження існування, встановлених слідчими суддями та судом ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України та надано їм відповідну правову оцінку.

За таких обставин суд приходить до висновку, що підстави для продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою не відпали, альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати його належну поведінку, а тому дію обраного запобіжного заходу слід продовжити на 60 днів.

Тому, беручи до уваги доведеність ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, а також серйозність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винним у вчиненні кримінальних правопорушень, суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу відносно обвинуваченого з тримання під вартою на інші не пов`язані з триманням під вартою, тому у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на інші не пов`язані з триманням під вартою слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 110, 176-178, 183, 369, 371, 372, 376 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 04 вересня 2023 року включно, без визначення розміру застави.

В задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на домашній арешт або ж на інший, не пов`язаний з триманням під вартою відмовити.

Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань № 4», для виконання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1