Справа №295/8392/23
УХВАЛА

щодо накладення арешту на майно

29.06.2023 року м. Житомир

Слідчий суддя Богунського районного суду міста Житомира ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання про накладення арешту на майно, подане дізнавачем Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_4 , в кримінальному провадженні №0000844 від 25.06.2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,-

в с т а н о в и в :

І. Суть клопотання

28.06.2023 р. засобами поштового зв`язку дізнавач за погодженням з прокурором звернулась з клопотанням, в якому просить накласти арешт на мобільний телефон марки «Nokia» у корпусі чорного кольору та автомобіль марки "Фольксваген Пассат", державний номерний знак НОМЕР_1 , у кузові білого кольору.

В клопотанні вказано, що 25.06.2023 р. о 01:13 год за адресою: м. Житомир, пров. Художника Кириченка, 9, працівниками поліції зупинено транспортний засіб марки "Фольцваген пасат" під керуванням ОСОБА_5 , під час візуального огляду автомобіля в панелі салону біля коробки передач виявлено поліетиленовий згорток з невідомою речовиною, ззовні схожою на наркотичну.

Під час проведення огляду місця події були вилучені зазначені вище мобільний телефон і автомобіль, які згідно з постановою дізнавача визнані речовими доказами і на які дізнавач просить накласти арешт.

Мотивуючи клопотання, як на мету та підстави накладення арешту, дізнавач посилається на необхідність збереження речових доказів в даному кримінальному провадженні.

ІІ Процедура та позиції сторін

Дізнавач ОСОБА_3 направила заяву про розгляд клопотання без її участі.

Неприбуття дізнавача у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання, з огляду на приписи ч. 1 ст. 172 КПК України.

ІІІ Кримінально-процесуальне законодавство

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку, в тому числі і на рухоме та нерухоме майно.

Частина 11 ст. 170 КПК України визначає, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України правову підставу для арешту майна; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

ІV. Обставини, встановлені слідчим суддею, їх оцінка та висновки

Слідчим суддею встановлено, що в провадженні Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області перебуває кримінальне провадження №0000844 від 25.06.2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, по факту незаконного перевезення наркотичних засобів ОСОБА_5 .

Відповідно до п. 7 ст. 131 КПК України арешт майна є видом забезпечення кримінального провадження, що застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Зі змісту ч. 5 ст. 132 КПК України вбачається, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Частиною 3 статті 132 КПК України передбачено заборону застосування заходів забезпечення кримінального провадження, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

За правилами ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

В той же час, частиною 2 ст. 173 КПК України визначено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати, серед іншого, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України).

Правові підстави для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів визначені частиною третьою ст. 170 КПК України, згідно з якою арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Сукупний аналіз ст.ст. 98, 170, 171, 173 КПК України дає підстави слідчому судді вважати, що клопотання про арешт повинно містити відповідне обґрунтування з абсолютним дотриманням викладених правових норм. У разі подання клопотання про арешт майна у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України, в ньому повинно бути зазначено, яким з ознак, визначених в ч. 1 ст. 98 КПК України, відповідає майно, на яке слідчий просить накласти арешт, з відповідним мотивуванням відповідно до обставин конкретного кримінального провадження.

Всупереч викладеним вище нормам КПК України в клопотанні про арешт майна не підтверджені підстави для накладення арешту на мобільний телефон та автомобіль в межах кримінального провадження, яке розслідується за ч. 1 ст. 309 КК України, яке значення воно має для кримінального провадження, тобто фактично відсутні підстави та мета накладення арешту, що не відповідає положенням статті 171 КПК України.

З матеріалів, які надані слідчому судді, не вбачається за можливе встановити, які обставини кримінального провадження можуть бути підтвердженні з використанням мобільного телефону і транспортного засобу в межах досудового розслідування в кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 309 КК України, не доведено, що незастосування арешту може зашкодити досудовому розслідуванню, які потреби виправдовують їх утримання органом досудового розслідування

За таких обставин, слідчий суддя приходить до висновку, що підстави для накладення арешту, відсутні, оскільки в клопотанні не зазначено правові підстави для накладення арешту, передбачені ст. 170 КПК України, а тому в задоволенні клопотання слід відмовити за безпідставністю.

Згідно з ч. 3 ст.173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Керуючись ст. ст. 98, 132, 170-171, 173, 309, 376 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання про накладення арешту на майно - відмовити.

Відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1