Дата документу 20.06.2023 Справа № 937/6112/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №937/6112/22 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/972/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 18 травня 2023 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мелітополь Запорізької області, громадянина України, який має середню освіту, не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 - в режимі відеоконференції EASYCON,

обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 18 травня 2023 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів тобто до 16 липня 2023 року включно, з можливістю внесення застави у розмірі 120 ( сто двадцять) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 322 080,00 гривень (триста двадцять дві тисячі вісімдесят гривень нуль-нуль копійок).

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою обрати йому запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що провину у вчиненому кримінальному правопорушенні він не визнає.

Обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що матеріали кримінального провадження знаходяться на тимчасово окупованій території, справа стосовно нього не розглядається.

Більше того, з 14 квітня 2021 року жодного судового засідання щодо розгляду справи по суті не відбулось, лише продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Обвинувачений вказує, що з обвинувальний актом він не ознайомлювався.

В матеріалах справи відсутні жодні докази вчинення ним тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

Разом з тим, він під вартою знаходиться вже 25 місяців, що є порушенням загальної засади кримінального провадження, передбаченої ч.5 ст.28 КПК України, а саме розумності строків.

Суд першої інстанції не дослідив жодні докази та не обґрунтував свої висновки про те, чи є подальше тримання під вартою доцільним.

Ризики, на які посилається прокурор є необґрунтованими, носять характер припущення, та не підтверджуються жодними матеріалами кримінального провадження.

Наміру переховуватись від суду та незаконно впливати на потерпілого чи свідка він не має.

Прокурор не вживає жодних дій щодо прискорення розгляду кримінального провадження.

В усіх клопотаннях щодо продовження строку дії запобіжного заходу прокурор зазначає однакові формулювання.

Згідно з ухвалою суду, з 2021 року в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області знаходилося кримінальне провадження № 0000445 від 14 квітня 2021 року щодо ОСОБА_6 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, яке на теперішній час не розглянуто.

Територія Мелітопольського району Запорізької області, в тому числі м.Мелітополь, як тимчасово окупована територія військами рф, входить до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 14 липня 2022 року», затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 19 липня 2022 року №159.

Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 14 вересня 2022 року №49/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану судів Запорізької області», визначено територіальну підсудність Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області за Комунарським районним судом м. Запоріжжя.

В межах своєї компетенції Комунарський районний суд м.Запоріжжя має повноваження на прийняття та розгляд судових справ за територіальною підсудністю Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, а у справах, по яких Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області ухвалене судове рішення, яке набрало законної сили вирішувати питання стосовно видачі копії судового рішення; видачі виконавчого документа; а також питання пов`язані із виконанням судового рішення, та інші питання, згідно з процесуальними нормами.

Щодо обвинуваченого ОСОБА_6 діє запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, останній утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Строк вищевказаного запобіжного заходу закінчується 21 травня 2023 року.

Суд не має можливості розглянути дане кримінальне провадження в строк до 21 травня 2023 року, в зв`язку з об`єктивними причинами.

Процесуальний прокурор у даному кримінальному провадженні, 15 травня 2023 року звернувся до суду з письмовим клопотанням про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ризики, які були підставою для обрання вищевказаного запобіжного заходу, не зникли та не зменшилися.

В судовому засіданні прокурор підтримав своє клопотання та просив його задовольнити з підстав, зазначених в ньому.

Обвинувачений ОСОБА_6 просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора у зв`язку з необґрунтованістю.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 просила відмовити в задоволенні клопотання прокурора, а також клопотала змінити діючий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання.

Захисник - адвокат ОСОБА_8 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилась, про день, час та місце розгляду провадження повідомлена належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги за її участю не заявляла.

Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь захисника при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі захисника.

Заслухавши доповідь судді; думку обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Відповідно до вимог ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотання суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З наявних матеріалів убачається, що ці вимоги закону судом дотримані.

Наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Так, із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, яке є особливо тяжким злочином.

При цьому, докази сторін будуть перевірятися та оцінюватися судом першої інстанції у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального законодавства.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.

Такими ризиками є: ризик переховування від суду; незаконного впливу на потерпілого та свідка у цьому кримінальному провадженні, ризик вчинення іншого кримінального правопорушення - з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, та у сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, в т.ч. за злочин, пов`язаний зі спричиненням шкоди здоров`ю людини, офіційно не працевлаштований, постійного джерела доходів не має, міцні соціальні зв`язки в нього також відсутні, фактичне та зареєстроване місце проживання обвинуваченого знаходяться в м.Мелітополі Запорізької області, яке є наразі тимчасово окупованою територією України.

Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, які існували на момент застосування до останнього вказаного запобіжного заходу, не зменшились.

Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

З урахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, тяжкості інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 кримінального правопорушення, суворості можливого покарання та відомостей про особу обвинуваченого у сукупності, колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, та на які посилався обвинувачений при апеляційному розгляді, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Твердження апелянта щодо відсутності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, перевірялися судом та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою.

В ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

При цьому, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі визначив одночасно з продовженням строку тримання під вартою альтернативний запобіжний захід у виді застави, яку обвинувачений або заставодавець мають право внести у будь-який момент у розмірі, визначеному оскаржуваною ухвалою.

На думку колегії суддів, ризики, які встановлені судом першої інстанції є обґрунтованими та підтвердженими наявними в справі доказами.

Доводи апелянта щодо відсутності доказів вчинення у інкримінованому ОСОБА_6 злочину є передчасними та мають перевірятися судом першої інстанції у встановленому законом порядку та оцінюватись у сукупності з іншими доказами.

Перевірка вказаного питання на цій стадії процесу до компетенції апеляційного суду не відноситься.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що його знаходження під вартою є порушенням загальної засади кримінального провадження, передбаченої ч.5 ст.28 КПК України, а саме розумності строків, не є слушними, оскільки наявними матеріалами провадження доведено обставини, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 ..

На думку колегії суддів, обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінуються, встановленим ризикам.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не вживає жодних дій щодо прискорення розгляду кримінального провадження, є безпідставними, з огляду на те, що наявними матеріалами провадження зазначене не підтверджується.

З наявних матеріалів убачається, що судовий розгляд не завершений з об`єктивних причин.

При апеляційному розгляді прокурор пояснив, що наразі вживаються заходи для відновлення матеріалів кримінального провадження, частина з них вже отримана, однак, вказаних матеріалів недостатньо для розгляду справи по суті.

В свою чергу, оцінка доказів у провадженні на предмет їх належності, допустимості та достатності буде здійснюватися судом першої інстанції у встановленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що ризики, на які посилається прокурор, є необґрунтованими, носять характер припущення, оскільки не підтверджуються жодними матеріалами кримінального провадження, є необґрунтованими та суперечать фактичним обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що прокурором доведено те, що ризики, що стали підставою для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на цей час існують та не зменшились, та інші запобіжні заходи можуть бути недостатніми для запобігання цим ризикам, тому суд дійшов правильного висновку про необхідність задоволення поданого клопотання.

Свої висновки про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд належним чином вмотивував.

З приводу тверджень обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що прокурор в клопотаннях щодо продовження строку дії запобіжного заходу зазначає одинакові формулювання, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Вимоги до клопотання про порядок продовження строку тримання під вартою визначені у ст.ст.184, 199 КПК України.

Колегією суддів встановлено, що клопотання прокурора вищевказаним вимогам відповідає, має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.

Допущення у клопотаннях прокурора з зазначеного приводу однакових формулювань, на думку колегії суддів, само по собі не свідчить про необґрунтованість цих клопотань.

У розумінні положень кримінального процесуального законодавства, не є вказана обставина і безумовною підставою для відмови в задоволенні поданого клопотання.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи апелянта про протилежне суперечать матеріалам провадження і змісту цієї ухвали.

Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні, та при апеляційному розгляді суду апеляційної інстанції таких відомостей не надано.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 18 травня 2023 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів тобто до 16 липня 2023 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3