Справа № 594/382/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2023 року м.Борщів

Борщівський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю:

прокурора ОСОБА_3

захисника адвоката ОСОБА_4

обвинуваченого - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт кримінального провадження, внесеного 07 березня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000050 щодо обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 296, ч.2 ст. 345 КК України, -

в с т а н о в и в :

Під час проведення підготовчого судового засідання не було встановлено підстав для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини третьої ст.314 КПК України.

В ході судового засідання прокурор ОСОБА_3 просив призначити справу до судового розгляду.

Крім того, просив суд щодо обвинуваченого продовжити дію запобіжного заходу у виді домашнього арешту у період часу з 20 год. до 07 год. наступного дня строком на 60 діб, термін дії якого закінчується 06 травня 2023 року, посилаючись на те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, за вчинення одного з яких передбачено безальтернативна міра покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 5 років, а тому усвідомлюючи таку обставину він може переховуватися від суду, покинувши стале місце проживання. Також, вважає, що відносно особи ОСОБА_5 існують і ризики, передбачені пунктами 3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, як то вплив на потерпілих та свідків, може вчинити інший злочин, в тому числі і щодо потерпілих, оскільки вмінене йому обвинувачення стосується вчинення злочину в стані алкогольного сп`яеіеея, що є обтяжуючою обставиною. І виключно застосування до особи обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту у певну пору доби, є, на його думкою, гарантією того, що останній буде дотримуватись покладених на нього обмежень, усвідомлюючи, що у разі порушення умов запобіжного заходу, до нього будуть застосовані більш жорсткі міри щодо обмеження його прав та законних інтересів, і це також гарантує його позитивну поведінку.

Обвинувачений ОСОБА_5 , його захисник адвокат ОСОБА_4 щодо призначення справи до судового розгляду не заперечили.

Щодо заявленого прокурором клопотання просили в задоволенні такого відмовити, оскільки сторона обвинувачення виключно на припущеннях робить висновки про ризики, передбачені ст.177 КПК України, оскільки з моменту вчинення кримінального правопорушення пройшов значний термін часу, протягом якого ОСОБА_5 жодних протиправних дій не вчиняв, будь-яких спроб залишити місце проживання не вживав, як і заходів впливу на потерпілих та свідків, хоча мав можливість такі дії вчинити. При цьому, просили врахувати, що такі припущення є безпідставними ОСОБА_6 як до так і після вчинення кримінального правопорушення місце проживання не покидав, у нього відсутні документи для виїзду за межі держави, один з потерпілих є працівником правоохоронного органу, одним із свідків ( єдиного очевидця події) є мати обвинуваченого. Крім того, захисник просив врахувати те, що покази інших свідків, про можливий вплив на яких вказує прокурор, не носять викривального характеру щодо особи обвинуваченого. Поряд з тим, ОСОБА_5 активно сприяв органу досудового розслідування у розкритті злочину, під час дії запобіжного заходу виконував покладені на нього обов`язки. Більше того, обраний запобіжний захід стосувався тільки нічної пори, а отже обвинувачений мав реальну можливість вчинити дії, які б стверджували наведені прокурором щодо його особи ризики, але такі факти, відсутні. Не має і інших непрямих доказів того, що поведінка ОСОБА_5 вказує на такі ризики.

Потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилися, таке просили провести без їх участі, про що надали суду відповідні заяви.

За таких обставин, заслухавши думку учасників судового провадження, за відсутності інших заяв та клопотань учасників процесу, суд приходить до висновку, що справа може бути призначена до судового розгляду.

Поряд з тим, заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши доводи заявленого прокурором клопотання, суд приходить до висновку, що таке не підлягає до задоволення.

Суду не було надано переконливих доказів того, що обвинувачений має намір переховуватись від суду, впливати на потерпілих та свідків, чи має важелі впливу на останніх, вчинити інше кримінальне правопорушення. Крім того, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Як встановлено судом відносно обвинуваченого ОСОБА_9 під час досудового розслідування обирався запобіжний захід у виді домашнього арешту з забороною залишати житло в період з 20 год. до 08 год. наступного дня, строк дії якого закінчується 06 травня 2023 року. Як під час застосування запобіжного заходу, так і після спиву такого щодо особи обвинуваченого не було зафіксовано протиправної поведінки, зокрема, по відношенні до потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, що свідчить про те, що забезпечення належної поведінки обвинуваченого можливе і за умови, що такий не є ізольованим від суспільства у нічний час.

Відповідно до вимог п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Частинами першою-другою статті 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Положення чинного Кримінального процесуального кодексу України вказують, що важливим елементом при встановленні підстав для продовження строку дії запобіжного заходу є не лише наявність ризиків, які існували при обранні запобіжного заходу, а і ті обставини, що до завершення дії попереднього судового рішення про обрання запобіжного заходу вони не зменшилися або з`явилися нові (стаття 199 КПК України). Доведення таких обставин покладається на слідчого, прокурора.

Суд враховує, що пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків, передбачених законом і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Луценко проти України» (Заява № 6492/11) від 3 липня 2012 року зазначив, що однією з вимог пункту 3 статті 5 Конвенції є те, що судовий контроль за триманням під вартою не має бути автоматичним. Пункт 4 статті 5 Конвенції передбачає право осіб, яких затримано або взято під варту, на перегляд процесуальних і матеріально-правових умов, які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення їх свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та легітимність мети, з якою особу затримано та потім узято під варту (пункт 95).

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Більше того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема, «Харченко проти України» (Заява № 40107/02) від 10 лютого 2011 року, «Фельдман проти України» (Заяви № 76556/01 та № 38779/04) від 08 квітня 2010 року) неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і органи досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави для продовження строку тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані.

У рішенні від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України» (Заява №17283/02) Європейський суд з прав людини щодо застосування пункту 3 статті 5 Конвенції вказав, що після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії» (Заява № 38822/97), пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тейс проти Румунії»).

Ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (правова позиція Європейського суду з прав людини у справі «Бекчієв проти Молдови» (пункт 59)).

Ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу, як встановлено у пункту 43 рішення Європейського суду з прав людини «Яжинський проти Польщі», але зі спливом часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання обвинуваченого під вартою, за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевіркою, дачі показів (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клоот проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Becciev v.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Neumeister v.Austria» (Коймайетер проти Австрії), пункт 10).

Стосовно загрози втечі, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Тримання під вартою не повинно бути продовжене через очікуване покарання у вигляді позбавлення волі («Leteliier v. France» (Летельєр проти Франції), пункт 51; «LA v. France» ( LA проти франції), пункт 104; «Prencipe v.Monaco» (Пранцип проти Монако), пункт 79; «Tiron v. Romania» (Тирон проти Румунії), пункт 41-42).

Ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами («Becciev v.Moldova» (Бекчієв проти Молдови), пункт 59).

Зокрема, у справі «Сергій Волосюк проти України» (рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини наголосив, що саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під вартою… Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності продовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою.

Заявлене прокурором клопотання, виходячи з його змісту, свідчить про формальний підхід у даному випадку щодо необхідності продовження строку дії обраного раніше запобіжного заходу зміст клопотання дає підстави дійти висновку, що останнє є майже аналогічним змісту внесеного раніше клопотання щодо обрання відносно особи ОСОБА_5 запобіжного заходу - в такому останній, значиться, як підозрюваний, відомості, які б давали підстави вважати, що з`явилися нові ризики не наведені, додані до клопотання матеріали стосуються терміну досудового розслідування на момент внесення клопотання про обрання запобіжного заходу.

Крім того, прокурором в ході судового розгляду, не було обґрунтовано неможливість запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Виходячи з наведеного вище, суд не знаходить надані стороною кримінального провадження докази такими, що доводять обставини про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які він вказує. Фактично всі доводи сторони обвинувачення в цій частині базуються виключно на припущеннях, та тому факту, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, за вчинення одного з яких передбачено безальтернативна міра покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 5 років, Що також вказує на певну некомпетентність прокурора, оскільки види покарань за вмінені у вину ОСОБА_5 правопорушення не є безальтернативними, а передбачають різні види покарань. Не доведено прокурором і недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні. Не наведено і відомості, які б давали підстави вважати, що з`явилися нові ризики.

Згідно правової позиції ЄСПЛ, викладеної у пункті 80 рішення від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КПК України, слідчий суддя, суд має право зобов`язати підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або іншого органу державної влади, визначеного слідчим суддею, судом, якщо прокурор доведе обставини, передбачені пунктом 1 частини 1 цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктами 2та 3 частини першої цієї статті.

Відповідно до ст. 179 КПК Україниособисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 КПК України.

Керуючись ст.ст. 314-316 КПК України,

у х в а л и в :

В задоволенні клопотання прокурора відмовити.

Застосувати щодо ОСОБА_5 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Зобов`язати ОСОБА_5 :

-прибувати до суду на усі виклики, за першою вимогою;

-не відлучатися із населеного пункту, в якому зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу прокурора або суду;

-повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

-утримуватись від спілкування з потерпілими та свідками у даному кримінальному провадженні.

ОСОБА_5 повідомляються покладені на нього обов`язки та роз`яснюється, що в разі їх невиконання до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 до 2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Справу щодо обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 296, ч.2 ст. 345 КК України, призначити до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 15 год. 00 хв. 11 травня 2023 року в приміщенні Борщівського районного суду ( м. Борщів вул. Я.Кондри 5).

В судове засідання викликати прокурора ОСОБА_3 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника адвоката ОСОБА_4 .

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду виключно в частині застосування запобіжного заходу.

Головуюча: