Справа № 487/729/23
Провадження № 1-кп/487/535/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2023 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві, кримінальне провадження № 0000693 від 19.10.2022 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Спарієць Котовського району Молдова, громадянина України, неодруженого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України

сторони та інші учасники кримінального провадження:

прокурор Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_4 ,

обвинувачений ОСОБА_3

встановив:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

27.06.2022 солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи військову службу на посаді стрільця 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, з митою тимчасового ухилення від виконання обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, у порушення вимог ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 2-4 Дисциплінарного статуту Збройних сил України, п. 1, 3 ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не з`явився вчасно на службу без поважних причин до місця тимчасової дислокації військової частини за адресою: АДРЕСА_2 та незаконно перебував за її межами за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , проводячи час на власний розсуд, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який не з`явився вчасно на службу, до 16:00 год. 19.01.2023.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч. 5 ст. 407 КК України та визнає його винуватим у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин, вчиненому в умовах воєнного стану, військовослужбовцем.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин:

Показання обвинуваченого ОСОБА_3 , який безпосередньо при допиті під час судового розгляду, пояснив, що він проходив військову службу на посаді стрільця 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , у 2022 році, точно дати не пам`ятає, був направлений для проходження лікування з приводу травми спочатку до Кіровоградського, а потім до Вінницького шпиталю. Йому було відомо, що після лікування він повинен повернутися до своєї військової частини, але цього не зробив, оскільки повністю не вилікувався, мав ще проблеми зі щелепою та не міг нормально приймати їжу. При цьому про зазначені обставини командира військової частини не повідомив. З 27.06.2022 по 19.01.2023 не виконував військові обов`язки, хоча був обізнаний про кримінальну відповідальність за такі дії. Вину визнав у повному обсязі, щиро розкаявся. Просив врахувати, що він повністю усвідомив неправомірність своїх дій, а тому добровільно прибув до ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві. Має бажання в подальшому захищати державу.

Викладенні показання обвинуваченого ОСОБА_3 суд визнає належними, допустимими та достатніми доказами на підтвердження встановлених обставин кримінального провадження, оскільки вони отримані судом при його безпосередньому допиті, є чіткими та послідовними, що свідчить про повне розуміння останнім пред`явленого та визнаного судом доведеним обвинувачення.

Разом з тим, вина ОСОБА_3 , в інкримінованому йому злочині, підтверджується письмовими доказами, дослідженими під час судового розгляду, а саме:

-довідкою військово-лікарської комісії, з якої вбачається, що 27.05.2022 було проведено медичний огляд комісією при КНП «ОКГ ВВ КОР» солдата ОСОБА_3 та вирішено надати відпустку за станом здоров`я на 30 календарних днів;

-витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №137 від 26.07.2022, яким солдата ОСОБА_3 - стрільця 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти,було визнано таким, що самовільно залишив військову частину (не повернувся з лікування);

-актом проведення службового розслідування, проведеному на підставі наказу №108 від 26.07.2022 командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності), та наказом про результати проведення службового розслідування №136 від 13.08.2022, якими було встановлено наявність ознак вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 407 КК України солдатом ОСОБА_3 та прийнято рішення про направлення зібраних матеріалів до ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві для проведення досудового розслідування.

Отже, встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, з точки зору їх належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. При цьому судом враховано висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбеера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року, в яких зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

За положеннями ст. 9 Конституції України, ч. 2 ст. 8 КПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ зобов`язанні застосовувати положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, як джерела права.

Відповідно до положень ст. 6 Конвенції кожному гарантовано право на справедливий суд.

Вирішуючи питання, щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд виходить з загальних засад призначення покарання, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, викладену у справі «Еззе і Коннорс проти Сполученого Королівства» від 09.10.2003 року, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Так ОСОБА_3 з урахуванням приписів ст. 12 КК України, вчинено тяжкий злочин.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 відповідно до положень ст. 66 КК України є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 відповідно до положень ст. 67 КК України - судом не встановлено.

Обвинувачений в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на наркологічному та психіатричному обліку не перебуває, має на утриманні малолітню дитину 2014 року народження.

Відповідно до положень ст. 65 КК України, виходячи з принципів законності, справедливості та вимог, щодо індивідуалізації та достатності покарання для виправлення засудженого та запобігання скоєнню ним нових злочинів, з врахуванням вищезазначених обставин, суд при обрані виду та міри покарання, вважає за необхідне та достатнє призначити ОСОБА_3 покарання у вигляді позбавлення волі у межах санкції ч. 1 ст. 407 КК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 75 КК України, з урахуванням особи обвинуваченого, тяжкості та відношення до скоєного, враховуючи що ОСОБА_3 добровільно з`явився 19.01.2023 до ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві та повідомив про себе, як військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , який не з`явився вчасно на службу, що свідчить про визнання ним неправомірності своїх дій, суд приходить до висновку, що виправлення ОСОБА_3 можливе без ізоляції від суспільства, та вважає за необхідне звільнити його від відбування покарання з випробуванням, з покладенням обов`язків визначених п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Разом з тим, при призначенні покарання ОСОБА_3 суд враховує, позицію висловлену ВС ККС у постанові від 03.02.2021 у справі № 629/2739/18, відповідно до якої ч. 1 ст. 69 КК України надають повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Враховуючи, що судом під час розгляду даного кримінального провадження не було встановлено обставин, які б одночасно пом`якшували покарання та істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд не вбачає підстав та не погоджується з думкою прокурора про можливість застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання обвинуваченому.

У кримінальному проваджені процесуальні витрати, визначені положенням ст. 118 КПК України відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 7, 368, 369, 373, 374 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років.

На підставі ч. 1 ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням, строком на три роки.

На підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

На вирок може бути подана апеляція до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Копію вироку негайно після проголошення вручити прокурору, обвинуваченому.

Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1