Справа № 757/6441/21-к Доповідач в суді I інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/3060/2023 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ( в режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 ,, ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 та апеляційну скаргу ОСОБА_8 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року про продовження строку тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року було задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою.

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, до 28 травня 2023 року включно, і визначено утримувати його в ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України без визначення розміру застави. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, до 28 травня 2023 року включно, і визначено утримувати його в ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України без визначення розміру застави.

Таке рішення, суд мотивував тим, щооб`єктивно доведено, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України існують на даний момент та не зменшились.

Так, під час досудового розслідування та судового розгляду, в тому числі, шляхом проведення слідчих та інших процесуальних дій, отримано докази того, що з високим ступенем ймовірності обвинувачений ОСОБА_7 може вчинити дії, які містять ризики, передбачені ст. 177 КПК України, зокрема, існує ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду, оскільки обвинувачений, окрім зазначеного провадження, є обвинуваченим і в іншому провадженні, неодноразово оголошувався у розшук, у тому числі в міжнародний розшук компетентними органами республіки Вірменія, а також, зважаючи на тяжкість та реальність покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні злочину за цим кримінальним провадженням. Крім того, існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, підтверджується також і тим, що з 14 серпня 2020 року по 13 квітня 2021 року обвинувачений ОСОБА_7 спільно із ОСОБА_11 переховувались від органів досудового розслідування та суду, за місцем своєї реєстрації та фактичного проживання не перебували, а 13 квітня 2021 року були затримані у спеціально облаштованій кімнаті для проживання під час проведення обшуку у складському приміщенні в одному з промислових районів м. Києва, право володіння та користування яким фактично належало третій особі.

Також судом першої інстанції було встановлено, що і ризики, передбачені п. 3 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 існують, адже обвинуваченому ставиться у провину вчинення насильницького злочину, а тому ймовірність впливу на потерпілого та свідків з метою зміни їх показань є доволі високою. Крім того, ризик вчинення іншого кримінального правопорушення є теж доволі високим, зважаючи на те, що ОСОБА_7 є також підозрюваним у кримінальному провадженні № 0000804 від 17 липня 2020 року у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255 (в редакції Закону № 629-VIII від 16 липня 2015 року), ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 263 КК України, та перебуваючи на волі систематично та умисно вчиняв нові кримінальні правопорушення насильницького та майнового характеру.

Колегією суддів суду першої інстанції при розгляді питання щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою також було з`ясовано, що ОСОБА_7 не має офіційного джерела доходів, у зв`язку з чим, відсутні підстави вважати, що останній не продовжить свою злочину діяльність та самостійно стане на шлях виправлення.

Що стосується обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, продовжуючи строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, констатував, що обвинувачений ОСОБА_8 може вчинити дії, які містять ризики, передбачені ст. 177 КПК України, зокрема, ймовірність вчинення дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України є доволі високою, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 є раніше неодноразово судимим, в останнє 09 листопада 2006 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1, 2, 3 ст. 42 КК України до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна, є обвинуваченим в іншому кримінальному провадженні, неодноразово оголошувався у розшук, у тому числі міжнародний розшук компетентними органами республіки Вірменії, а також, зважаючи на тяжкість та реальність покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні злочину за цим кримінальним провадженням.

Аналогічно до встановлених обставин щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції стосовно ОСОБА_8 встановив, що існує ризик вчинення обвинуваченим дій, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконно впливати на потерпілого та свідків. Вказаний ризик підтверджується тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні насильницьких кримінальних правопорушень, в тому числі із застосуванням предметів призначених для нанесення тілесних ушкоджень, вчинене організатором (членом) організованої групи, та перебуваючи на волі, він може шляхом погроз, вмовлянь, як особисто, так і спільно з іншими невстановленими особами, які є учасниками організованої ним групи, незаконно вплинути на представника потерпілого та свідків з метою зміни їх показань.

Також судом першої інстанції в ході розгляду клопотання прокурора про продовження стосовно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було з`ясовано, що відносно обвинуваченого ОСОБА_8 існує ризик вчинення ним дій, передбачених п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити дії передбачені п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Ризик вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 іншого кримінального правопорушення є теж доволі високим, зважаючи на те, що обвинувачений є раніше неодноразово судимим, є підозрюваним у іншому кримінальному провадженні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255 (в редакції Закону № 629-VIII від 16 липня 2015 року), ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 296 КК України та перебуваючи на волі систематично та умисно вчиняв нові кримінальні правопорушення насильницького характеру.

За наслідками розгляду клопотання щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою, колегія суддів першої інстанції прийшла до висновку про відсутність підстав вважати, що без ізоляції від суспільства останній не продовжить свою злочинну діяльність та стане на шлях виправлення.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відмовити прокурору у задоволенні його клопотання.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції при розгляді клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не врахував ряд обставин кримінального провадження, зокрема, що досудове розслідування здійснене незаконно, при повному недотриманні міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України - Європейської конвенції про передачу провадження у кримінальних справах, 1972 року, Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, 1993 року.

Захисник обвинуваченого наголошує на тому, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що матеріали кримінального провадження не містить ряду процесуальних документів, обов'язкова наявність яких, передбачена главою 45 розділу IX КПК України, яка регулює порядок кримінального провадження в порядку перейняття.

Захисник вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою істотні порушення вимог КПК України, допущені стороною обвинувачення, в частині не забезпечення підозрюваним/обвинуваченим перекладу процесуальних документів кримінального провадження.

Також адвокат ОСОБА_9 зазначає, що суд першої інстанції не перевірив повноважень прокурорів, якими були подані клопотання про застосування та продовження строку застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки група прокурорів, що здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням не включає в себе жодного прокурора з Департаменту міжнародно-правового співробітництва т повернення активів Офісу Генерального прокурора.

Крім того, захисник ОСОБА_9 вказує, що судом першої інстанції проігноровано невиконання стороною обвинувачення норми п. 3 ч. 3 ст. 184, ст. 194 КПК України, адже обвинувачений ОСОБА_7 не отримував клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу. Колегією суддів не було також досліджено ризиків за ст. 177 КПК України, не взято до уваги даних, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , наявність у нього стійких соціальних зв`язків, місця роботи.

З огляду на викладене, захисник обвинуваченого вважає, що обвинувачений ОСОБА_7 незаконного утримується під вартою, що є неприпустимим, а тому ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року підлягає скасуванню.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 також подав апеляційну скаргу на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року.

Обвинувачений ОСОБА_8 зазначає, що оскаржувана ухвала є стандартною, незаконною та необґрунтованою. Стверджує, що прокурор жодного разу при вирішенні питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою не доводив наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України та не дотримувався процедури розгляду клопотання про застосування та продовження застосування відповідного запобіжного заходу.

Заслухавши доповідь судді,

пояснення обвинуваченого ОСОБА_12 , який підтримав апеляційні скарги,

пояснення захисника ОСОБА_9 , яка підтримала апеляційні скарги та просила їх задовольнити,

пояснення захисника ОСОБА_10 , який підтримав апеляційній скарги,

пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який також підтримав апеляційні скарги,

пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг,

вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У відповідності до ст.131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст.178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Так, суд, задовольняючи клопотання прокурора про обрання ОСОБА_7 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу згідно з вимогами ст. 178 КПК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Відповідно до матеріалів контрольного провадження питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, а, відтак, обґрунтованість висунутого обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні.

У відповідності до ст.199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Також, з оскаржуваної ухвали вбачається, що суд врахував тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі доведеності його винуватості за п.п. 6, 12, ст.115 КК України.

Переглядаючи ухвалу суду першої інстанції від 30 березня 2023 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 , продовжено строк тримання запобіжний заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, колегія суддів погоджується з висновком суду про існування підстав для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Застосування обвинуваченому ОСОБА_7 , більш м`якого запобіжного заходу є неможливим, оскільки такий запобіжний захід не забезпечить належної поведінки обвинуваченого під час розгляду кримінального провадження.

Доводи захисника про те, що жодний ризик, передбачений статтею 177 КПК України, слідчим та прокурором не доведений, є безпідставними, оскільки у клопотанні прокурора щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема, ризику незаконного впливу на свідків, потерпілих та обвинувачених.

Посилання адвоката на те, що під час обрання ОСОБА_7 , продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, прокурором не додано жодних матеріалів, якими прокурор доказує обставини та доводи клопотання, є безпідставними, оскільки в провадженні суду перебувало кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 .

Доводи захисника про те, що суддя повинен був провести аналіз всіх ризиків, визначених частиною 1 статті 177 КПК України як того вимагають норми чинного законодавства України та міжнародного законодавства, зокрема практики ЄСПЛ є неспроможними.

Так, вирішуючи клопотання прокурора про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд дійшов висновку, що інші запобіжні заходи не зможуть запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Такий висновок суду, на думку колегії суддів є обґрунтованим, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи захисника ОСОБА_9 , на те що у обвинуваченого є міцні соціальні зв`язки, не відповідає дійсності обвинувачений ОСОБА_7 , є внутрішнього переміщеною особою зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , не має постійного місця проживання в місті Києві, відсутність офіційного місця роботи та джерела доходів, що вказує на відсутність міцних соціальних зав`язків, а також дає достатні підстави вважати, що інший запобіжний захід забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого, то колегія суддів вважає їх непереконливими, оскільки наведені захисником соціальні зв`язки обвинуваченого у сукупності з усіма обставини, які враховані судом першої інстанції при продовженні запобіжного заходу, на даному етапі провадження не будуть стримуючими факторами для запобігання встановленому ризику кримінального провадження, тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання його винуватим, а також відсутність доказів, що запропонований захисником запобіжний захід у виді домашнього арешту забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 .

При цьому, колегія суддів вважає слушними доводи захисника про невручення клопотання про продовження строків тримання під вартою, однак останнім до суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів, зокрема даних про наявність житла у обвинуваченого та сталих соціальних зв`язків, які б свідчили про наявність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 , запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, який би зміг запобігти ризикам, передбачених ст. 177 КПК України та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, а суд апеляційної інстанції проводить розгляд за наявними матеріалами.

Посилання адвоката, що у обвинуваченого є тимчасове місце проживання не відповідає дійсності наданий в судому засіданні що громадянка ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , уклала договір оренди житлового приміщення зазначено, що він укладений лише на тимчасове проживання строком на два роки тобто до 12 березня 2025 року, але в договорі не зазначена повна адреса місця проживання, тому суд апеляційної інстанції вважає, що обвинувачений не зможе належним чином виконувати покладені на нього обов`язки передбачені ст.181 КПК України.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 , про незалучення обвинувачениму перекладача у зв`язку із тим, що він є неосвіченим, то вказана обставина не може указувати про порушення його права на захист, оскільки він був представлений в суді захисником, клопотань від захисника про залучення перекладача в суді апеляційної інстанції не надходили.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - КЗПЛ), не можна беззастережно застосовувати під час обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Наведено відомості, які мають міститися у клопотанні про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та в ухвалі слідчого судді, суду про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

З оскаржуваної ухвали суду убачається, що суд не погодився з позицією захисника та обвинуваченого щодо можливості застосування відносно ОСОБА_7 , менш суворого запобіжного заходу у виді домашнього арешту та не знайшов підстав для застосування такого запобіжного заходу, зазначивши, що менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 , покладених на нього процесуальних обов`язків.

Так, ст. 422-1 КПК України передбачено, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені лише ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжних захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Доводи захисника ОСОБА_9 , про можливість застосування до ОСОБА_7 , запобіжного заходу, не пов`язаного із тримання під вартою, є необґрунтованими та не підтверджуються жодними наявними наданими суду апеляційної інстанції доказами.

Що стосується, запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , якому продовжено строк тримання під вартою, колегія суддів з таким рішенням суду першої інстанції не може погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

У відповідності з положеннями п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Разом з тим, перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про їх наявність є обґрунтованим з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, проте, у клопотанні прокурора відсутні будь-які докази на підтвердження того, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, вказаним у клопотанні.

Колегія суддів вважає, що в матеріалах провадження не міститься виняткових даних, які б давали підстави для продовження застосування обвинуваченому ОСОБА_8 найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

У рішеннях Європейського суду з прав людини означено, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси поваги до особистої свободи.

Так, колегія суддів приходить до переконання про те, що вирішення питання про можливість подальшого перебування особи під вартою передбачає необхідність врахування також необхідності забезпечення дотримання прав обвинуваченого, у тому числі і тих, які гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Як вбачається із матеріалів провадження, ОСОБА_8 , у зв`язку із застосуванням щодо нього запобіжного заходу більше чотирьох років перебуває під вартою, що є однією із форм перебування особи під контролем держави.

Також тривалий час тримання обвинуваченого під вартою колегія суддів вважає невиправданим і таким який відповідає критерію «розумності».

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії)). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови)).

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження ОСОБА_8 , строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом першої інстанції не з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки підозрюваного та запобігти ризикам.

Не наведено зазначених обставин і прокурором у судовому засіданні під час перегляду оскаржуваної ухвали.

Суд першої інстанції обмежився лише посиланням на законодавчі норми процесуального закону, належним чином не обґрунтувавши прийняте рішення щодо конкретного кримінального провадження та особи обвинуваченого, не врахувавши, при цьому, що обмеження розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п.4 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у справі "Белевитський проти Росії).

Крім того, відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Однак, надані суду матеріали не містять відомостей щодо існування виняткових обставин, які б виправдовували позбавлення ОСОБА_8 , права на свободу та давали підстави для тримання його під вартою.

Так, хоча ОСОБА_8 , і обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії особливо тяжких, проте має тимчасове місце проживання, уклав догорів оренди на частину житлового будинку, в якому чітко зазначена адреса, де буде проживати обвинувачений ОСОБА_8 , при цьому власник будинку ОСОБА_14 в судовому засіданні повідомив, що він є власником будинку та підтвердив укладання договору оренди з обвинуваченим ОСОБА_8 , що виключає наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з доводами обвинуваченого про безпідставність продовження судом першої інстанції щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Колегія суддів вважає частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду про продовження строку тримання під вартою було ухвалено незаконним складом суду. Так, в ухвалі судом не наведено жодних обґрунтувань можливості розгляду відповідного клопотання одноособово, враховуючи при цьому те, що кримінальне провадження відповідно до положень ч.1 ст.31 КПК України в редакції Закону від 13.04.2012 року, розглядається судом у складі трьох суддів. Пункт 20-5 Перехідних положень КПК України передбачає одноособовий розгляд головуючим клопотання про продовження строку тримання під вартою у разі неможливості розгляду цього клопотання колегією суддів.

Причини, які б унеможливлювали розгляд цього клопотання колегією суддів, в ухвалі не наведено.

На думку колегії суддів у ході вирішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 , запобіжного заходу судом першої інстанції з порушення Закону був вирішений відвід колегії суддів, заявлено захисником ОСОБА_10 . За наведених обставин у суд першої інстанції не було підстав залишати відвід захисника без розгляду. Ці обставини також указують на розгляд клопотання судом щодо ОСОБА_8 , незаконним складом суду.

Окрім того колегія суддів звертає увагу на порушення вимог КПК України в частині фіксування судового розгляду за допомогою технічних засобів, оскільки фактично відсутній звукозапис судового засідання де вирішувалось питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 .

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

На підставі наведеного, колегія суддів, вважає за можливе застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 , більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме цілодобовий домашній арешт на період судового розгляду та ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Відтак, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 , підлягає до часткового задоволення, а ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 25 лютого 2021 року підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.

Керуючись ст. ст. 376, 176-178, 183, 194, 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року, щодо ОСОБА_8 в частині продовження строку тримання під вартою - скасувати.

Постановити в цій частині нову ухвалу.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, заборонивши йому залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України: утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками у цьому кримінальному провадженні; прибувати за кожною вимогою до суду; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон; носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому перебуває останній, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків, використовувати електронні засоби контролю.

На підставі п.1 ч.3 ст.202 КПК України зобов`язати Голосіївське УП ГУ НП в місті Києві негайно доставити обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця його проживання за адресою: АДРЕСА_2 , та звільнити його з - під варти.

Копію ухвали направити до Голосіївського УП ГУ НП в місті Києві для виконання в частині доставки обвинуваченого ОСОБА_8 до місця цілодобового домашнього арешту та контролю за виконанням обвинуваченим ОСОБА_8 умов запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

ОСОБА_8 , до прибуття працівників Голосіївського УП ГУ НП в місті Києві для виконання даної ухвали - утримувати в ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Строк дії ухвали встановити на період судового розгляду та ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає

Судді : ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4