ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/295/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/1342/23 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.111, ч. 2 ст. 436-2 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова матеріали за апеляційними скаргами захисника обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 серпня 2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0002551 від 29.07.2022, за частиною 2 статті 111, частиною 2 статті 436-2 КК України, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 серпня 2023 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 строк тримання під вартою строком на 60 днів тобто до 19.10.2023 включно без визначення розміру застави.

Не погодившись з вказаною ухвалою, захисник обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційні скарги.

Захисник в апеляційних скаргах просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 серпня 2023 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ..

В обґрунтування доводів апеляційних скарг, захисник посилається на те, що при вирішенні питання про продовження щодо обвинувачених строку тримання під вартою, суд зобов`язаний перевірити наявність «достатніх підстав (доказів)», які б давали змогу неупередженому спостерігачеві зробити висновок про те, що кримінальне правопорушення могло мати місце і що підозрювана особа ймовірно його вчинила.

Апелянт вказує, що з наданих суду матеріалів вбачається, що сторона обвинувачення як при складенні письмового повідомлення про підозру, так і при складенні обвинувального акту та і при зверненні до суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою, не було дотримано стандарту «достатніх підстав (доказів)» в частині, зокрема, встановлення наявності в діяннях ОСОБА_8 та ОСОБА_9 об`єктивної та суб`єктивної сторін складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 111 КК України.

Також захисник зазначає, що до клопотання прокурором взагалі не було додано жодних доказів на підтвердження обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а тому, встановити чи відповідають дійсності викладені в клопотанні обставини, не має можливості.

В той же час, суд при постановленні оскаржуваної ухвали залишив поза увагою недоведеність стороною обвинувачення наявності обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їм злочину, а також, суд не звернув увагу на те, що до суду першої інстанції прокурором було подано лише клопотання (без жодних доказів), а тому незрозуміло, на підставі яких доказів колегією суддів було зроблено висновок про те, що обвинувачені могли бути причетними до вчинення злочину, що розслідується, як і не зазначено висновків, що слугували підставою для продовження строку тримання їх під вартою.

Крім цього, захисник вказує на те, що прокурором не було доведено існування на даному етапі кримінального провадження жодного реального ризику, передбаченого частиною 1 статті 177 КК України, але суд погодився із викладеними в клопотанні прокурора доводами щодо наявності ризиків, передбачених пунктами 1,3,4,5 частини 1 статті 177 КПК України, не зважаючи на відсутність доказів щодо існування таких ризиків.

Апелянт звертає увагу на те, що в клопотанні прокурора, щодо продовження існування ризиків не зазначено жодної реальної обставини, дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а лише зазначено припущення та домисли, які не мають нічого спільного із особою обвинувачених, та їх процесуальною і поза процесуальною поведінкою. Те, що у клопотанні прокурором викладені лише власні домисли щодо існування ризиків зі сторони обвинувачених, підтверджується тим, що до клопотання прокурором не додано жодного доказу на підтвердження існування ризиків.

Окрім цього, захисник вказує на позитивні обставини, які характеризують особу обвинувачених, а саме те, що: ОСОБА_8 має постійне місце реєстрації у м. Харків, яке не змінював протягом тривалого часу, тобто має можливість прибувати вчасно на виклики прокуратури та до суду, адже територіально він перебуває поблизу органу досудового розслідування, який розташований у м. Харкові; перебуває у зареєстрованому шлюбі; має доньку; є пенсіонером МВС України, значну частину свого життя присвятив службі суспільству, яку сумлінно, віддано та мужньо виконував, за що неодноразово був удостоєний відзнаками, державними нагородами та грамотами.

ОСОБА_9 має постійне місце реєстрації у м. Харкові, де проживає з сім`єю, яке не змінював протягом тривалого часу; перебуває у зареєстрованому шлюбі; на утриманні має двох малолітніх дітей 2009 та 2014 року народження, з яких син є особою з інвалідністю, також на утриманні обвинуваченого перебувають: дружина та мати 1949 року народження; до кримінальної чи адміністративної відповідальності раніше не притягався; на спеціалізованих обліках не перебуває; є пенсіонером МВС України, значну частину свого життя присвятив службі суспільству, яку сумлінно, віддано та мужньо виконував, за що неодноразово був удостоєний відзнаками, державними нагородами та грамотами.

На думку захисника зазначені обставини додатково свідчать про відсутність зі сторони його підзахисних ризиків переховування від суду, впливу на будь-яких учасників кримінального провадження, перешкоджання кримінальному провадженню, вчинення іншого кримінального правопорушення, що може слугувати підставою застосування до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на даному етапі кримінального провадження менш тяжкого запобіжного заходу, оскільки прокурором у поданому клопотанні не зазначено підтверджених доказами даних, які б в сукупності свідчили про неможливість застосування до обвинувачених запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Поміж з цим, апелянт вважає, що застосування до обвинувачених запобіжного заходу без визначення розміру застави є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають практиці ЄСПЛ.

Також захисник зазначає, що положення частини 6 статті 176 КПК України, на підставі яких суд застосував до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, фактично встановлюють презумпцію, за якою наявність підозри у вчиненні окремих злочинів обумовлює виключну необхідність обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без права на обрання іншого запобіжного заходу. Цей підхід на його думку є дискримінаційним, оскільки ставить осіб, щодо яких обирається такий запобіжний захід, у нерівні умови порівняно з тими особами, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні інших злочинів аналогічного ступеня тяжкості.

Апелянт вважає, що беручи до уваги необґрунтованість висунутих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 звинувачень, враховуючи дані, що характеризують особу обвинувачених, беручи до уваги відсутність з моменту початку досудового розслідування і до цього часу будь-яких ризиків із передбачених частиною 1 статті 177 КПК України для органу досудового розслідування, прокуратури та суду, враховуючи те, що судом не було належним чином обґрунтовано неможливість застосування до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою, необхідним є скасування ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.08.2023 року.

Апеляційна скарга захисника обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_7 не містить клопотання про особисту участь обвинувачених в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог статтей 405, 422-1 КПК України вищезаначене не є перешкодою для апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав апеляційні скарги та просив про їх задоволення, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, з огляду на наступне.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частиною 6 статті 176 КПК України, передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом п`ятим частини першої цієї статті. Пункт 5 частини 1 статті 176 КПК України запобіжним заходом є тримання під вартою.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд відповідно до статтей 177, 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Продовжуючи відносно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 строк тримання під вартою, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що під час досудового слідства встановлено та підтверджено у судовому засіданні продовження існування ризиків, передбачених пунктами 1,3,4,5 частиною 1 статті 177 КПК України, також суд оцінив сукупність обставин, а саме те, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення у сфері злочинів проти основ національної безпеки України, вчиненого в умовах воєнного стану, тяжкість покарання, що загрожує їм в разі визнання винуватими у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого обвинувачуються. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що на час розгляду поданого клопотання, ризики не зменшилися та не втратили своєї актуальності, що свідчить про неможливість запобігти наявним ризикам у разі застосування до обвинувачених менш суворого запобіжного заходу.

Поміж з цим, суд на підставі абзацу 8 частини 4 статті 183 КПК України не визначив обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 розмір застави.

З такими висновками суду першої інстанції щодо продовження строку тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , погоджується суд апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

З матеріалів судового провадження вбачається, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні злочину проти основ національної безпеки України, передбаченого частиною 2 статті 111 КК України, який відповідно до частини 6 статті 12 КК України є особливо тяжким злочином, за який передбачено покарання від п`ятнадцяти років позбавлення волі до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, окрім цього, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 436-2 КК України, який є нетяжким, за вчинення якого передбачено покарання у виді обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк, з конфіскацією майна або без такої, у зв`язку з чим обвинувачені можуть також переховуватися від суду та органу досудового розслідування.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та тих обставин, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні злочину в умовах воєнного стану, спрямованого на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, шпигунство, надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, на думку колегії суддів у цьому кримінальному провадженні існує беззаперечно суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

При цьому, належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу, призведе до порушення розумних строків судового розгляду.

Крім цього, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

У рішеннях по справах «Каучор проти Польщі» від 03.02.2009 року, та «Александр Макаров проти Росії» від 12.03.2009 року ЄСПЛ вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою, а врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства. В рішеннях у справах «Мар`янчук та інші проти України» ЄСПЛ зауважив, що безпідставне тримання під вартою є виправданим лише за умови наявності суспільного інтересу, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Колегія суддів, оцінюючи сукупність обставин, вважає що доводи апеляційних скарг захисника про можливість застосування до обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів такими, що суперечать положенням частини 6 статті 176 КПК України та вважає, що порядок розгляду судом першої інстанції клопотання про продовження строку тримання під вартою відповідає вимогам статті 199 КПК України, пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції враховані положення статей 177, 178 КПК України, дані про особу обвинувачених, перевірені матеріали про вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує їм у разі визнання винуватими, мотиви прийнятого судом рішення викладені в ухвалі, яка відповідає вимогам статті 196 КПК України.

Доводи апеляційних скарг захисника про те, що жоден ризик, передбачений статтею 177 КПК України є недоведеним, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , суд дійшов правильного висновку про реальне існування ризиків, передбачених пунктами 1,3,4,5 частиною 1 статті 177 КПК України, зазначивши при цьому підстави, за яких застосування до обвинувачених інших запобіжних заходів є неможливим, з яким цілком погоджується суд апеляційної інстанції.

Достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне, в матеріалах справи відсутні і захисником суду апеляційної інстанції також не надані. А тому, доводи апелянта про незаконність судового рішення є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Разом з тим, наявність у обвинувачених постійного місця проживання, міцних соціальних зав`язків, а також те, що вони є пенсіонерами МВД, та мають нагороди, наявність у ОСОБА_9 на утриманні дружини, двох малолітніх дітей та матері похилого віку, враховуючи обсяг обвинувачення та обставини інкримінованого злочину, не є підставою для зміни обвинуваченим запобіжного заходу на більш м`який, та не спростовує правильності прийнятого судом рішення, жодним чином не впливає на його висновки.

Доводи апеляційних скарг захисника про відсутність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 111 КК України, оскільки відсутні об`єктивна та суб`єктивна сторона злочину, є передчасним, оскільки лише суд першої інстанції дослідивши всі наявні докази, перевіривши всі обставини під час судового провадження може дійти висновку про обґрунтованість чи необґрунтованість пред`явленого обвинувачення, доведеність всіх елементів складу злочину.

Стосовно доводів апеляційних скарг захисника щодо безпідставного і необґрунтованого не визначення розміру застави при продовженні обвинуваченим строку тримання під вартою, апеляційний суд вважає, що таке ствердження не ґрунтується на положеннях КПК України, виходячи з наступного.

Відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 183 КПК України під час дії воєнного стану, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України.

Враховуючи, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, яке стосується злочину проти основ національної безпеки України, під час дії воєнного стану, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого, висновки суду щодо не визначення розміру застави є цілком законними та обґрунтованими.

За таких обставин, проаналізувавши доводи апеляційних скарг захисника, колегія судів приходить до висновку, що враховуючи тяжкість обвинувачення, специфіку і фактичні обставини вчинення злочину, наявна необхідність у продовженні обвинуваченим строку тримання під вартою, та відсутні підстави, які б спростовували вагомих ризиків, які обґрунтовують подальше їх тримання під вартою, а також те, що менш суворі запобіжні заходи не будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні і зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених та виключити ризики, пов`язані із звільненням їх з під варти.

У зв`язку із наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та вмотивоване рішення, судом апеляційної інстанції не виявлено, а наведені в апеляційних скаргах захисника обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 доводи, колегія суддів не вбачає достатніми для скасування оскаржуваної ухвали, та ухвалити нову ухвалу про відмову в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ..

Керуючись статтями 177, 178, 404, 405, пунктом 1 частини 1 статті 407, 418, 419, 422-1 КПК України,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги захисника обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 серпня 2023 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до статті 424 КПК України.

Головуючий:

Судді: