Номер провадження: 11-сс/813/880/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 04 травня 2023 року, про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000731 від 27 квітня 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 04 травня 2023 року задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , та до ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України, застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 30 червня 2023 року.

У якості альтернативного запобіжного заходу визначена застава у розмірі 100 (ста) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 268 400 (двісті шістдесят вісім тисяч чотириста) гривень.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді суду захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржену ухвалу та відмовити у задоволенні клопотання слідчого. У разі визнання обґрунтованим застосування до ОСОБА_8 тримання під вартою, визначити йому заставу 20 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що матеріали, додані до клопотання слідчого не містять належних та допустимих доказів обґрунтованості підозри ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а ризики, заявлені у клопотанні, слідчим не доведені та нічим не підтверджуються.

Захисник стверджує, що ОСОБА_8 не є службовою особою, а тому не може бути суб`єктом за ст.368 КК України.

Захисник зазначила про погіршення стану здоров`я ОСОБА_8 , який хворіє на систематичну гіпертензію 2 типу, хронічний гломерулонефрит.

Крім того, визначений розмір застави є непомірним для обвинуваченого, виходить за межі, встановлені КПК України щодо тяжкого злочину.

При цьому сторона обвинувачення не обґрунтувала недостатність застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_7 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити оскаржену ухвалу без змін.

Заслухавши доповідь головуючого судді, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження за клопотанням слідчого, та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з вимогами ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що підозра ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України, є обґрунтованою.

Так, досудовим розслідуванням встановлено, що у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше кінця квітня 2023 року, у невстановленої групи службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та групи службових осіб Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (далі - ВМКЦ Південного регіону), які перебували у попередній змові з ОСОБА_8 , виник злочинний умисел, спрямований на одержання від громадянина ОСОБА_10 неправомірної вигоди за видачу військово-облікових документів, а саме: тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 28.04.2023 року та довідки військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби № 1927 від 28.04.2023 року, що є підставою для перетину державного кордону України.

ОСОБА_8 , будучи діючим військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 , відповідно до Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», склав Військову присягу на вірність народу України та присягнув бути вірними та відданими українському народові, непохитно стояти на сторожі свободи і незалежності української держави, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та неухильно дотримуватися Конституції та законів України.

Проте, ОСОБА_8 , достовірно знаючи свої обов`язки, що регламентують порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи реальну можливість належно їх виконувати, свідомо, допустив їх порушення вирішивши стати на злочинний шлях за наступних обставин.

З метою укриття своїх злочинних протиправних дій, невстановлені службові особи ІНФОРМАЦІЯ_2 та ВМКЦ Південного регіону залучили громадянина ОСОБА_8 , якому була відведена роль пособника, а саме: останній повинен був підшукувати через мобільний додаток «Telegram» та у інший спосіб, осіб бажаючих отримати офіційні військово-облікові документи з відповідним діагнозом, які надають підстави для безперешкодного перетину державного кордону України, надавати вказівки та поради останнім щодо порядку оформлення зазначених документів та в подальшому отримувати визначену ними суму грошових коштів за виготовлення вказаних документів.

Так, 27.04.2023 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_8 , перебуваючи у м. Одесі, діючи за попередньою змовою з групою невстановлених службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 та ВМКЦ Південного регіону, переслідуючи злочинний умисел направлений на отримання неправомірної вигоди, зустрівся зі ОСОБА_10 , де в ході бесіди повідомив останньому, про необхідність надання йому неправомірної вигоди у розмірі 2500 доларів США для подальшої передачі невстановленим досудовим розслідуванням службовим особам ІНФОРМАЦІЯ_2 та ВМКЦ Південного регіону за виготовлення та видачу останніми військово-облікових документів, а саме: посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 28.04.2023 року та довідки військово-лікарської комісії про непридатність ОСОБА_10 до військової служби № 1927 від 28.04.2023 року.

Також, ОСОБА_8 повідомив, що якщо ОСОБА_10 погоджується на вказані умови то йому необхідно надати копію паспорта громадянина України, ідентифікаційного податкового номеру, оригінал військового квитка та дві фотокартки розміром 3х4 см.

Погодившись на вказані умови ОСОБА_10 , 27.04.2023 року приблизно о 18 годині згідно попередньої домовленості зустрівся з ОСОБА_8 , на парковці магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 » що знаходиться за адресою: м. Одеса, Проспект Шевченко, 4е, де ОСОБА_10 передав ОСОБА_8 раніше обумовлені документи, а саме: копію паспорта громадянина України, ідентифікаційного податкового номеру, оригіналу військового квитку та чотири фотокартки 3х4 см. із своїм зображенням.

В свою чергу, ОСОБА_8 , в невстановлений досудовим розслідуванням місці та час за для реалізації спільного злочинного плану, передав раніше отримані документи ОСОБА_10 , невстановленим на даний час службовим особам ІНФОРМАЦІЯ_2 та ВМКЦ Південного регіону для подальшого оформлення документів.

24.04.2023 року, точний час та місце досудовим розслідуванням не встановлено, невстановлені на даний час службові особи ІНФОРМАЦІЯ_2 , зловживаючи своїм службовим становищем, переслідуючи злочинний умисел на отримання неправомірної вигоди, перебуваючи в попередній змові з ВМКЦ Південного регіону та ОСОБА_8 , взяли на облік ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Окрім того, невстановлені на даний час службові ІНФОРМАЦІЯ_2 та ВМКЦ Південного регіону, реалізуючи свій злочинний умисел на отримання неправомірної вигоди за виконання в інтересах ОСОБА_10 дій, зловживаючи своїм службовим становищем у невстановлений досудовим розслідуванням час та місцем виготовили військово-облікові документи, а саме: тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 28.04.2023 року та довідку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби № 1927 від 28.04.2023 року, що є підставою для безперешкодного перетину державного кордону України та передали вказані документи ОСОБА_8 для подальшої передачі ОСОБА_10

02.05.2023 року, близько 18 години 30 хвилин, більш точного час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_8 , перебуваючи в попередній змові з групою невстановлених службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 та ВМКЦ Південного регіону, виконуючи відведену йому роль посібника, на виконання раніше обумовленої домовленості під`їхав на автомобілі марки «Хюндай Соната», білого кольору з державним номерним знаком НОМЕР_3 до ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , де в ході зустрічі, передав останньому військово-облікові документи, а саме: тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 28.04.2023 року та довідку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби №1927 від 28.04.2023 року на ім`я: ОСОБА_10 та одержав від ОСОБА_10 неправомірну вигоду у розмірі 2500 доларів США (що відповідно до даних НБУ станом на 02.05.2023 року складало 91 421,5 грн), для передачі невстановленій на даний час групі службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 та ВМКЦ Південного регіону.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України, підтверджується: рапортом про вчинення злочину від 27.04.2023 року, протоколами допиту свідка ОСОБА_10 , відповіддю на доручення від 28.04.2023 року, протоколом затримання ОСОБА_8 в порядку ст. 208 КПК України, протоколом обшуку автомобіля, в ході якого виявлено та вилучено грошові кошти в розмірі 2500 тисяч доларів США, які є неправомірною вигодою та іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності.

Апеляційний суд зазначає, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства", зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Апеляційний суд зазначає, що, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено та стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено.

Разом з тим, апеляційний суд не приймає до уваги твердження захисника ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_8 не є суб`єктом за ст.368 КК України, оскільки він підозрюється в пособництві вчинення вказаного кримінального правопорушення відповідними службовими особами.

У справі «Ферарі-Браво проти Італії», ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою».

Ураховуючи наведене, ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк до 10 років з конфіскацією майна.

Таким чином, ураховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі доведеності його вини, існує ризик того, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Becciev v.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Разом з тим, слідчий суддя справедливо врахував те, що підозрюваний ОСОБА_8 неодружений, малолітніх дітей на утриманні не має, підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, яке пов`язане із видачею підсобних документів на підставі яких особи незаконно покидають територію України, що також підтверджує ризик переховування підозрюваного від органів досудового розслідування.

Також, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що на теперішній час органом досудового розслідування не встановлено усіх осіб причетних до вчинення кримінального правопорушення та наразі не вилучено усі речі, які можуть містити відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, що свідчить про існування ризику, передбаченого п.2) ч.1 ст.177 КПК України в частині того, що підозрюваний ОСОБА_8 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Крім того, суд першої інстанції врахував, що підозрюваному ОСОБА_8 при ознайомлені з матеріалами кримінального провадження стануть відомі анкетні дані свідка, на показання якого сторона обвинувачення посилається в обґрунтування підозри пред`явленої ОСОБА_8 та, який в подальшому буде допитуватися безпосередньо судом, у випадку направлення обвинувального акту до суду, що свідчить про існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризику можливого незаконного впливу підозрюваним ОСОБА_8 на свідка, схиляючи його до надання неправдивих показань з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Апеляційний суд зазначає, що ризик незаконного впливу на свідків об`єктивізується з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме, спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК). Тобто ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з думкою слідчого судді про необґрунтованість та формальність посилання сторони обвинувачення на існування в рамках кримінального провадження ризиків, передбачених п.4), п.5) ч.1 ст.177 КПК України.

Обставини, передбачені ч.2 ст.183 КПК України, які могли бути перешкодою для застосування відносно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчим суддею встановлені не були.

Вищенаведене в сукупності з встановленими ризиками свідчить про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_8 .

Доводи апеляційної скарги захисника про погіршення стану здоров`я ОСОБА_8 , який хворіє на систематичну гіпертензію 2 типу, хронічний гломерулонефрит апеляційний суд приймає до уваги, однак зазначає, що захисником не надано до апеляційної скарги жодних доказів про те, що вказані захворювання унеможливлюють застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про недоведеність існування ризиків, які передбачають необхідність застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими, адже при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що на теперішній час існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

За таких обставин, доводи захисника ОСОБА_7 про наявність підстав для застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою є необґрунтованими, а слідчий суддя дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який є необхідним забезпечення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з п.2) ч.5 ст.182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч.5 ст.183 КПК України, розмір застави визначається у таких межах:

1) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому в абзаці 2 ч.5 ст.182 КПК України зазначено, у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя з урахуванням обставин кримінального правопорушення, наявність корисливого мотиву, обґрунтовано визначив заставу у розмірі 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки саме такий розмір застави, у разі його внесення, буде достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти заявленим у клопотанні слідчого ризикам.

В свою чергу, апеляційний суд зазначає про те, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що суд, при встановленні суми застави, яка перевищує платоспроможність обвинуваченого повинен враховувати тяжкість злочину, у вчиненні якого він підозрюється, а також його професійне становище. Судом, враховуючи винятковий характер справи, виправдано корегування суми для звільнення під заставу з рівнем передбачуваної відповідальності для забезпечення того, щоб винні не мали стимулу уникати правосуддя і знехтувати заходами безпеки. Розмір застави, встановлений виключно з урахуванням майнового стану підозрюваного, не є достатнім для забезпечення його явки у судове засідання.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що 06 червня 2023 року, застава, визначена ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 04 травня 2023 року, була внесена, що підтверджується наданою захисником квитанцією.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 04 травня 2023 року, якою до ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368 КК України, застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 30 червня 2023 року, з визначенням застави, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4