Справа № 541/424/23
№ провадження 1-кп/541/101/2023
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2023 року місто Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі: головуючої судді - ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миргород Полтавської області кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000008 від 05.01.2023 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Шахворостівка Миргородського району Полтавської області, з вищою освітою, холостого, особи з інвалідністю (II група довічно), зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

у вчинені кримінальних правопорушень ( проступків) передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 296 КК України,-

в с т а н о в и в:

04 січня 2023 року близько 09 год. 00 хв. ОСОБА_4 , перебуваючи в громадському місці по АДРЕСА_1 , підійшов до огородженої парканом території домоволодіння, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , де остання фактично постійно проживає разом з матір`ю ОСОБА_7 .

Після чого, ОСОБА_4 ,. грубо порушуючи вимоги ст. 30 Конституції України, яка гарантує недоторканість житла та іншого володіння особи, всупереч волі власника та володільця, відкрив металеві ворота до домоволодіння, які були зачинені шляхом скріплення двох частин металевою проволокою, тим самим здійснив незаконне проникнення до іншого володіння особи - приватну земельну ділянку території домоволодіння належної ОСОБА_6 , де вона фактично постійно проживає з матір`ю ОСОБА_7 .

Продовжуючи свої кримінально-протиправні дії, ОСОБА_4 , 04 січня 2023 року, близько 09 год. 00 хв, незаконно перебуваючи на території домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , де діючи з хуліганських мотивів, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що виразилось у зневажливому ставленні до існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, байдужого ставлення до суспільних відносин, які забезпечують спокій громадян, а також дотримання правил поведінки у побуті, із особливою зухвалістю, за допомогою совкової лопати, яку останній підібрав на місці, безпричинно почав замахуватись нею наближаючись в бік ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , при цьому демонструючи зверхнє ставлення до оточуючих, в усній агресивній формі висловив погрози застосування ним насильства на адресу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , чим змусив останніх залишити територію їх домоволодіння.

В подальшому, ОСОБА_4 , знаходячись вже біля домоволодіння по АДРЕСА_1 , наблизився до ОСОБА_7 та наніс удар дерев`яним держаком совкової лопати по її спині, а саме в ділянку лівої лопатки, внаслідок чого ОСОБА_7 відчула фізичний біль та сприйняла виниклу обстановку як таку, що реально загрожує її життю і здоров`ю.

У судовому засіданні ОСОБА_4 провину у вчиненні вказаних кримінальних проступків визнав повністю, суду повідомив, що про події того дня нічого не пам`ятає. Вибачився перед потерпілою ОСОБА_6 .

Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що 04.01.2023 року зранку вона перебувала в своєму будинковолодінні в с.Шахворостівка Миргородського району, в цей час її погукала мати, ОСОБА_7 , і повідомила, що в них в дворі ходить ОСОБА_4 . Вони вибігли на вулицю, побачили ОСОБА_4 , який в руках тримав їх лопату, якою почав на них з матір`ю замахуватися, а сокира , яку приніс ОСОБА_4 , стояла підперта біля хати. Мати побігла до сусідів, а вона побачила на вулиці сусідку і почала кричати і просити її, щоб викликала поліцію. Повідомила, що удар лопатою ОСОБА_4 наніс її мамі тоді, коли вже було багато людей в дворі, він проходив повз неї замахнувся і вдарив по спині. Лопату у ОСОБА_4 відібрав її колишній чоловік. Додатково повідомила, що ніяких конфліктів з ОСОБА_4 вона не мала, все спілкування зводилось до привітань, ніяких претензій матеріального та морального характеру не має, не наполягала на суворому покаранні.

Прокурор просив визнати ОСОБА_4 винним: у вчиненні кримінального проступку передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України і призначити покарання у вигляді 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України і призначити покарання у вигляді однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 гривень. Шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим просив призначити остаточне покарання у вигляді однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить сімнадцять тисяч гривень. Відповідно до ч. 2 ст. 20 КК України просив застосувати до ОСОБА_4 примусові заходи медичного характеру і направити останнього на примусове лікування до КНП Миргородська ЛІЛ. Питання про речові докази вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

Захисник ОСОБА_8 в судовому засіданні не заперечувала наявність вини ОСОБА_4 в скоєних кримінальних правопорушеннях, але при призначенні покарання просила врахувати похилий вік обвинуваченого, а також те, що останній є особою з інвалідністю ІІ групи, не може працювати, отримує соціальну пенсію, потребує постійного прийому ліків, у зв`язку з чим просила застосувати статтю 69 КК України і призначити мінімальне покарання у розмірі 510 гривень штрафу.

Крім повного визнання своєї вини обвинуваченим, його вина повністю доведена сукупністю зібраних по справі та досліджених у судовому засіданні матеріалами кримінального провадження, а саме:

- витягом з ЄРДР від 05.01.2023;

- протоколом про прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 04.01.2023 року;

- протоколом огляду місця події від 05.01.2023 року та фототаблицею до нього, відповідно до якого об`єктом огляду є територія домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 , в ході якого оглянуто територію домоволодіння, виявлено та вилучено колун для кілки дров;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 09.01.2023 року та відеозаписом до нього, проведеного за адресою АДРЕСА_1 , за участю потерпілої ОСОБА_7 , в ході якого остання розповіла про обставини нанесення їй удару ОСОБА_4 ;

- протоколом огляду місця події від 09.01.2023 року та фототаблицею до нього, відповідно до якого об`єктом огляду є територія домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 , в ході якого оглянуто територію домоволодіння, виявлено та вилучено совкову лопату.

Дослідивши та перевіривши представлені по справі докази, надав їм належну оцінку в їх сукупності, суд вважає вину обвинуваченого доведеною і кваліфікує його дії за частиною 1 статті 162, ч. 1 ст. 296 України як незаконне проникнення до іншого володіння особи та грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю ( хуліганство).

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (проступків), особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується посередньо , на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, похилий вік, також те, що є особою з інвалідністю 2 групи загального захворювання.

Суд також враховує висновок судово-психіатричного експерта № 48 Полтавської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» від 06.02.2023 згідно якого ОСОБА_4 на даний час будь-яким хронічним психічним захворюванням не страждає, як і не виявляє ознак тимчасового розладу психічної діяльності чи недоумства, а виявляє ознаки іншого хворобливого стану психіки у вигляді розладу особистості та поведінки органічного походження з елементами установочної поведінки. В період часу до якого відноситься інкриміноване йому протиправне діяння, він не був здатен повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. Підпадає під дію ст. 20 КК України. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру - надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Обставиною, що пом`якшує відповідальність обвинуваченого, суд визнає повне визнання вини, а також суд враховує психічний стан (обмежену осудність) обвинуваченого, як обставину, що пом`якшує покарання.

Обставин, що обтяжує відповідальність обвинуваченого суд не знаходить.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особам.

Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи наведене та конкретні обставини вчинених кримінальних правопорушень, а також те, що вчинені обвинуваченим кримінальні правопорушення віднесені до категорії проступків, згідно ст. 12 КК України, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді штрафу. При цьому, враховуючи наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 296 КК України, а саме : повне визнання своєї вини, похилий вік, вперше притягується до кримінальної відповідальності, є особою з інвалідністю другої групи, майновий стан обвинуваченого, який отримує соціальну пенсію, суд вважає за можливе, застосувавши ч.1 ст.69 КК України, призначити ОСОБА_4 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкціях ч.1 ст. 162, ч. 1 ст. 296 КК України, штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян що становить 510,00 грн. Також, суд приймає до уваги думку потерпілої, яка не має претензій до обвинуваченого та не наполягає на суворій мірі покарання.

Згідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». У справі «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року), «Фрізен проти росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При призначенні покарання обвинуваченому, суд також керується поняттям судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

З урахуванням зазначеної практики Європейського суду суд вважає, що саме таке покарання буде для ОСОБА_4 справедливим, законним і не становить «особистий надмірний тягар для особи».

Разом з тим, згідно правової позиції Європейського суду з прав людини , викладеної у п.18 справи "G.v.France", п.39 "Halilovicv. Bosnia and Herzegovina", почуття неповноцінності й безсилля, яке є типовим для особи, що страждає на психічні розлади, вимагає підвищеної уваги в контексті питання щодо дотримання вимог Конвенції.

Відповідно до cт. 20 КК України підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення кримінального правопорушення, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними.

Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 03.06.2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» неосудність та обмежена осудність є юридичними категоріями, а тому визнання особи неосудною (ч. 2 ст. 19 КК України ) чи обмежено осудною (ч. 1 ст. 20 КК України ) належить виключно до компетенції суду.

Разом з тим, слід враховувати, що примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів.

При цьому, зазначені заходи, перелік яких визначений ст.94 КК України , можуть застосовуватися до осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння у стані неосудності (обмеженої осудності) або вчинили злочини в стані осудності чи обмеженої осудності, але до постановлення вироку або під час відбування покарання захворіли на психічну хворобу, що позбавляє їх можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) чи керувати ними.

Отже, наявний у обвинуваченого на час скоєння кримінального правопорушення психічний розлад особистості та поведінки органічного походження з елементами установочної поведінки що свідчить про його обмежену осудність, оскільки він не здатний в повній мірі усвідомлювати значення свої дій та керувати ними, тобто підпадає під дію ст.20 КК України- обмежена осудність.

Згідно рекомендацій постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 3 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» , надання в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги застосовується щодо осіб, які мають психічні розлади, наявність яких сама і є критерієм обмеженої осудності (ч. 1 ст. 20 , ч. 2 ст. 94 КК України ). Своєрідність зазначеної психіатричної допомоги полягає в тому, що вона надається обмежено осудним у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду.

Відповідно до пункту 8 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду така допомога може надаватися таким особам незалежно від виду призначеного їм покарання, якщо воно пов`язане з позбавленням волі, та здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру покладається на медичну службу кримінально-виконавчих установ, а якщо не пов`язане - на психіатричні заклади охорони здоров`я за місцем проживання засуджених.

На підставі вищевказаного висновку судово-психіатричної експертизи суд вважає, що обвинувачений є обмежено осудним та потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем проживання.

Цивільний позов по справі не заявлений.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

В силу ч.4 ст. 174 КПК України, з набранням вироком законної сили слід скасувати накладений арешт на підставі ухвали слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09.01.2023 (справа № 541/89/23, провадження №1-кс/541/31/2023) на: колун для кілки дров.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 20, 94 Кримінального кодексу України, ст.ст. 366-368, 371, 374, 376, 504 Кримінального процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 296 КК України, та призначити йому покарання:

-за ч. 1 ст. 162 КК України у вигляді п`ятидесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень;

- за ч. 1 ст. 296 КК України у вигляді однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 ( сімнадцять) тисяч гривень.

Згідно ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, остаточне покарання визначити шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим із застосуванням ст. 69 КК України, призначити остаточне покарання у вигляді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 (п`ятсот десять) гривень 00 коп.

На підставі ч.2 ст. 20, п.1 ч.1 ст. 94 КК України застосувати до ОСОБА_4 примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем проживання останнього, а саме в КНП «Миргородська ЛІЛ» Миргородської міської ради.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09.01.2023 року на колун для кілки дров.

Речові докази:

- колун для кілки дров, який зберігається в камері зберігання речових доказів Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області знищити;

- совкову лопату залишити у власності ОСОБА_7 .

Вирок може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим в цей же термін, з моменту вручення йому копії вироку шляхом подачі апеляційної скарги через Миргородський міськрайонний суд.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, в разі подання апеляційної скарги, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

СуддяОСОБА_1