УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 166/1241/20

провадження № 51-3286 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону на ухвалу Волинського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Ратнівського районного суду Волинської області від 26 березня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року, ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 задоволено, стягнуто із ОСОБА_4 на її користь моральну шкоду у розмірі 300 000 грн, та витрати на правничу допомогу у сумі 5 500 грн.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом у званні молодшого сержанта, в порушення вимог положень Військової присяги, статей 11, 49, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1-4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», 01 березня 2020 року, близько 02 год 30 хв., керуючи технічно справним автомобілем «VW Passsat»,

р.н. НОМЕР_1 (польська реєстрація), рухаючись у с. Заболотті Ратнівського району Волинської області по вул. 1-го Травня, від вул. Незалежності у напрямку

вул. Сагайдачного, поблизу буд. № 7 створив небезпеку для руху, був неуважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, керував транспортним засобом без відповідних документів - посвідчення водія та полісу обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, при виникненні перешкоди в русі, яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості руху транспортного засобу аж до повної його зупинки або безпечного для інших учасників об`їзду перешкоди, чим допустив порушення вимог пунктів 1.5, 1.10, 2.1 підпунктів «а», «г», п. 2.3 підпунктів «б», «д», п. 2.9 підпункту «а»,

п. 12.3 Правил дорожнього руху України, в результаті чого допустив наїзд на ОСОБА_6 , яка перебувала на проїзній частині в лежачому положенні та отримала травми, від яких загинула на місці події.

Порушення водієм ОСОБА_4 Правил дорожнього руху України перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування зазначає, що залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора, суд не мотивував підстави відхилення окремих доводів, чим порушив вимоги ст. 419 КПК України, зокрема, належним чином не розглянув доводи про призначення ОСОБА_4 надто м`якого покарання. На думку прокурора, судом не надано належну оцінку даним про особу обвинуваченого, а саме, що місцевим судом безпідставно враховано сімейний стан та стан здоров`я ОСОБА_4 , з огляду на те, що останній не одружений, не має на утриманні дітей, батьків, та відсутні відомості про його незадовільний стан здоров`я. Також характеристика обвинуваченого за місцем проживання за своїм змістом є нейтральною. Крім цього, судом не враховано інші характеризуючі особу обвинуваченого обставини, а саме, що він будучи працівником правоохоронного органу, не маючи права керувати транспортними засобами, придбав автомобіль, яким керував у стані алкогольного сп`яніння, що вказує на підвищену суспільну небезпечність останнього. На переконання сторони обвинувачення, ОСОБА_4 своїми діями дискредитував правоохоронний орган, у якому проходив службу, а тому його слід позбавити військового звання на підставі ст. 54 КК України. Однак, на думку прокурора, суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив вказані доводи, лише формально зазначивши, що вказана норма не є обов`язковою. Крім того стверджує, що навіть за відсутності обтяжуючих покарання обставин, з урахуванням щирого каяття обвинуваченого, застосування у даному випадку покарання вищого, ніж найнижча межа санкції статті, але наближеного до неї, буде правильним, оскільки санкцією ч. 2 ст. 286 КК України встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до

8 років за порушення правил безпеки дорожнього руху, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження. Натомість, у даному кримінальному провадженні наслідком вчинення кримінального правопорушення є смерть особи, тобто невідворотні наслідки, а також наявна обтяжуюча покарання обставина, тому прокурор вважає не співмірним застосування покарання на рівні найнижчої межі. Отже, за твердженням сторони обвинувачення, покарання призначене ОСОБА_4 судом першої інстанції, яке залишене без змін судом апеляційної інстанції, не відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та є явно несправедливим у розумінні ст. 414 КПК України через його м?якість.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та подальшого звільнення від його відбування з випробуванням, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Як слідує зі змісту оскаржуваного судового рішення, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання місцевий суд врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким необережним злочином; дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який неодружений, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, його молодий вік, стан здоров`я, вперше притягується до кримінальної відповідальності, відшкодування витрат на поховання та часткове відшкодування витрат на правничу допомогу; обставини, які пом`якшують покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, та обставину, яка обтяжує покарання, - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Окрім цього, судом враховано думку потерпілої, яка у питанні призначення покарання покладалась на розсуд суду, а також конкретні обставини вчинення ДТП, зокрема знаходження потерпілої на проїзній частині дороги в лежачому положенні.

З урахуванням наведених обставин, суд першої інстанції визнав за можливе призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, з призначенням додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами у максимальному розмірі, яке, на переконання суду, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Непогодившись із вироком суду в частині призначеного ОСОБА_4 покарання, прокурор звернувся із апеляційною скаргою, яка за змістом є аналогічною касаційній скарзі, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що при призначенні ОСОБА_4 покарання судом враховано всі обставини, які передбачені вимогам статей 50, 65 КК України, зокрема і ті, на які посилався прокурор, а покарання за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого та даним про особу обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Разом з цим, розглядаючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності призначення ОСОБА_4 відповідно до ст. 54 КК України додаткового покарання у виді позбавлення військового звання, колегія суддів зазначила, що застосування такого виду додаткового покарання є правом, а не обов`язком суду, та дійшла висновку, що з урахуванням конкретних обставини кримінального провадження, необережної форми вини обвинуваченого та даних про його особу відсутні підстави для призначення вказаного виду покарання.

За наслідками апеляційного розгляду суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і Верховний Суд. Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Вагомих аргументів, які б свідчили про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, які були б підставами для скасування або зміни оскаржуваної ухвали, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону на ухвалу Волинського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3