Справа № 947/7311/23
Провадження № 1-кп/947/804/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.08.2023 року

Київський районний суд міста Одеси у складі:

судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

провівши в м.Одесі відкрите судове засідання з розгляду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000308 від 26.08.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.1142 КК України, відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,який народився в м.Одесі, громадянина України, українця, маючого середню спеціальну освіту, офіційно не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

сторони кримінального провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

захисник ОСОБА_5 ,

законні представники: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями - № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є: застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її; бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави; застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави; засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, що укладений між державами СНД, серед яких є Україна та Російська Федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів один одного та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їхню непорушність, а також вирішувати усі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати з ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, фінансової, військової та іншої допомоги.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2 - 3 зазначеного Договору, Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Таким чином, із зазначенням міжнародних нормативно-правових актів, а також актів національного законодавства, яке визначає основні засади державної політики, спрямованої на захист національних інтересів і гарантування в Україні безпеки особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз в усіх сферах життєдіяльності, випливає що дії РФ на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній економічній та інформаційній безпеці України створюють реальні загрози національній безпеці та є проведення підривної діяльності проти України. ЇЇ результатом стала анексія Криму, окупація території Донецької та луганської областей, масштабні руйнування провідних промислових бюджетоутворюючих підприємств на сході держави, що призвело до загострення суспільно-політичної обстановки в Україні, падіння економіки держави та інших вкрай негативних для України наслідків.

Наведені вище факти розв`язання та ведення Російською Федерацією агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, в тому числі і шляхом вторгнення підрозділів ЗС РФ на територію півострова Крим, захоплення державних установою організацій та військових частин із 27.02.2014 широко висвітлювались більшістю засобів масової інформації та іноземних держав, у зв`язку з чим були достовірно відомі ОСОБА_3 /

Продовжуючи реалізацію злочинного плану, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами Російської Федерації та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року Російською Федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план, направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил РФ за межами РФ, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року о 05 годині Президент Російської Федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

У подальшому Збройними силами РФ, які діяли за наказом керівництва РФ і ЗС РФ, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам ЗС України, а також підрозділами ЗС та інших військових формувань РФ здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна.

Так, 28.09.2022 року громадянин України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , використовуючи обліковий запис « ОСОБА_8 » у соціальній мережі «ВКонтакте», з метою надання інформації про розташування Збройних Сил України представникам російської федерації, не в повній мірі усвідомлюючи свої дії, вступив у злочинну змову з користувачем соціальної мережі «ВКонтакте» під обліковим записом « ОСОБА_9 », акаунт належить громадянину російської федерації ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , журналісту інформаційного ресурсу «Бел.Ru», та розуміючи, що вказана особа є представником російської федерації, погодився надавати останньому інформацію про переміщення, рух та розташування Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, яка не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами.

Так, у період часу з серпня 2022 року по жовтень 2022 року ОСОБА_3 передавав вказаній особі відомості щодо обстрілів у м.Одеса та на іншій території України, інформацію про внутрішню ситуацію у м. Одеса та інформацію про місце розташування підрозділів та об`єктів Збройних Сил України.

16.08.2022 року ОСОБА_3 , перебуваючи у невстановленому досудовим розслідування місці, не в повній мірі усвідомлюючи свої дії та наслідки, використовуючи свій особистий мобільний телефон, на якому завантажено застосунок «ВКонтакте» в якому останній має обліковий запис « ОСОБА_8 », який прив`язано до номеру мобільного телефону НОМЕР_1 під час спілкування з особою, яка користується обліковим записом « ОСОБА_9 » повідомив останньому, що в районі 411 батареї в районі моря неподалік (Таірова) ІНФОРМАЦІЯ_3 і що його потрібно «успокоить» перед тим, як «брать Одессу».

В подальшому, 28.09.2022 ОСОБА_3 не в повній мірі усвідомлюючи наслідки своїх дій за допомогою застосунку соціальної мережі «ВКонтакте», який завантажено на власний мобільний телефон з сім-карткою номер НОМЕР_1 з власного акаунту « ІНФОРМАЦІЯ_4 » повідомив громадянина рф ОСОБА_11 про місце розташування військової академії, пункту управління військової частини НОМЕР_2 , управління військової частини НОМЕР_3 та радіотехнічного батальйону військової частини НОМЕР_4 та речового складу військової частини НОМЕР_5 Збройних Сил України.

Крім того, 06.10.2022 року о 19 годині 14 хвилин ОСОБА_3 не в повній мірі усвідомлюючи, що поширення інформації про переміщення, рух та розташування Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, яка не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами, представникам російської федерації та інших незаконних збройних формувань заборонено, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, за допомогою застосунку «ВКонтакете» під час переписки з особою, яка використовує обліковий запис « ОСОБА_9 » повідомив останньому, що на узбережжі моря і в санаторії Чкалова по Французькому бульвару в м. Одеса під час повітряної тривоги викатують зенітки та можливо зброю нового зразка, яку надали США, а також, що в гуртожитку на Таірова у танкобудівному технікумі поселяють військовослужбовців.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.1142 КК України: поширення інформації про переміщення, рух та розташування Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, їх ідентифікації на місцевості, яка не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами, вчинене в умовах воєнного стану, з метою надання такої інформації державі, що здійснює збройну агресію проти України, або її представникам або іншим незаконним збройним формуванням.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання, просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в клопотанні та зазначаючи, що є всі законні підстави застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_3 , оскільки згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 24 від 12.01.2023 встановлено, що ОСОБА_3 на даний час та в період часу, що стосується вчинення кримінального правопорушення, у якому він підозрюється, страждає на Органічне ураження головного мозку травматичного генезу із психоорганічним синдромом (згідно з МКЗ-10: F 07.9). Встановлено, що ОСОБА_3 , у 2019 році притягувався до кримінальної відповідальності за те, що в соціальній мереж «Фейсбук» пропагував ідеї адміністративно-територіального устрою України в антиконституційний спосіб. Свідомість підозрюваного не порушена. За своїм психічним станом він не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_3 за своїм психічним станом потребує призначення примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. Крім того, згідно вказаного висновку встановлено, що за результатом проведення відносно ОСОБА_3 амбулаторної судово-психіатричної експертизи в Одеському обласному медичному центра психіатричного здоров`я останньому поставлено діагноз «деменція внаслідок епілепсії» та рекомендувалося примусове лікування у психлікарні із загальним наглядом, однак, ОСОБА_3 , лікування не проходив. Під час проведення експертизи встановлено, що діагноз, який встановлювався ОСОБА_3 при минулій експертизі, а саме «епілепсія з деменцією», не знаходить свого підтвердження на даний час.

Законний представник особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання про застосування щодо ОСОБА_3 примусових заходів медичного характеру.

Захисник особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру в судовому засіданні не заперечував проти застосування до ОСОБА_3 примусових заходів медичного характеру.

Особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_3 в судовому засіданні також не заперечував проти задоволення клопотання прокурора та пояснив, що він познайомився в мережі «ВКонтакте» з особою, яку він вважав українським кореспондентом, та під час спілкування з останнім, довіряючи тому, передавав данні про розташування противно-повітряної оборони в м.Одесі та розміщення особового складу ЗСУ на території міста Одеси. Ця інформація була йому відома від місцевих жителів.

Вислухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали клопотання та матеріали кримінального провадження, суд приходить до висновку, що клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_3 підлягає задоволенню, з таких підстав.

Так, відповідно до ст.513 КПК України, під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

З метою вирішення зазначених вище питань, судом були досліджені документальні докази, зібрані стороною обвинувачення.

Так, письмовими доказами у провадженні підтверджується вчинення ОСОБА_3 суспільно-небезпечного діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.1142 КК України, а саме:

- протоколом проведення НСРД (зняття інформації з електронних інформаційних систем) від 02.11.2022 року згідно якого з профіля ОСОБА_12 користувачу ОСОБА_13 передана інформація щодо розташування військових та сил ППО в м.Одесі;

- протоколом обшуку за місцем мешкання ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) у ході якого вилучені мобільні телефони ОСОБА_3 + SD картка;

- протоколом огляду від 30.11.2022 року мобільних телефонів, вилучених під час обшуку в ОСОБА_3 , згідно якого з телефону Меілд здійснено вхід на сторінку «Вконтакте» профіль « ОСОБА_8 » та здійснено огляд листування там з різними користувачами, зокрема з ОСОБА_9 , якому ОСОБА_3 з вказаного профілю повідомляє наступне: «Труханов к сопротивлению не готовится. Одессу можно брать без боя...», «Надо успокоить ПВО в центре Одессы» «ПВО в районе 411 батареи в районе море, есть ПВО за поселком ОСОБА_14 у побережья..» «в центре дрон в Одессе упал на крышу военкомата на Канатной....», « Вообще с побережья моря хорошо работает ПВО Украины, пора как-то угомонить...», «Есть в Одессе на 4 ст. Большого Фонтана военные и стадион для тренировки, там в общежитии живут военные...», « Какая-то военная часть за аэродромом Одессы на 7 км, там большой рынок», « Еще заметил следы военной техники в районе Пересыпского моста в сторону поселка Котовского....», на що представник рф ОСОБА_9 відповідає: «Передадим, товарищ ІНФОРМАЦІЯ_4 . Наши ребята не один раз отрабатывали по таким военным объектам в Украине, которые остались с советских времён...». Також, ОСОБА_3 пише зазначеному користувачу « заметил у моря на побережье и в санатории Чкалова по Французскому бульваре в Одессе, когда тревога выкатывают зенитки...», « в общежитии в АДРЕСА_2 , на АДРЕСА_3 в техникуме заселяют военных..»;

- відповіддю з ОК «Південь», згідно якої ОСОБА_8 » повідомив громадянину рф ОСОБА_10 про місце розташування військової академії, пункту управління військової частини НОМЕР_2 , управління військової частини НОМЕР_3 та радіотехнічного батальйону військової частини НОМЕР_4 та речового складу військової частини НОМЕР_5 Збройних Сил України;

- висновком судово-психіатричного експерта №24 від 12.01.2023, згідно якого ОСОБА_3 на даний час та в період часу, що стосується вчинення кримінального правопорушення, у якому він підозрюється, страждає на Органічне ураження головного мозку травматичного генезу із психоорганічним синдромом (згідно з МКЗ-10: Б 07.9). За своїм психічним станом він не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_3 за своїм психічним станом потребує призначення примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Зазначені письмові та речові докази у провадженні зібрані відповідно до вимог кримінального процесуального закону, є допустимими та належними, та такими, що в їх сукупності безпосередньо вказують на вчинення ОСОБА_3 суспільно-небезпечного діяння, за встановлених судом обставин.

Також, вказані письмові та речові докази не оспорюються учасниками кримінального провадження, клопотань про їх виключення з обсягу доказів не надходило. При цьому, суд звертає увагу на те, що з боку сторони захисту, не було надано додаткових доказів та не заявлено обґрунтованих клопотань про необхідність дослідження додаткових доказів.

Відомості, що містяться в наведених письмових та речових доказах у їх сукупності підтверджують встановлені судом фактичні обставини справи, що свідчать про неможливість формування штучних доказів, однобічність проведення досудового розслідування.

Суд, керуючись ст.94 КПК України, оцінює наведені докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом та з урахуванням того, що у провадженні забезпечено всебічний, повний та об`єктивний розгляд всіх обставин, приходить до висновку про доведеність вчинення ОСОБА_3 суспільно-небезпечного діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.1142 КК України.

На думку суду, сукупності досліджених доказів відповідно до ст.ст.85, 86, 94, 101 КПК України, достатньо для того, щоб зробити висновок про доведеність вчинення ОСОБА_3 суспільно-небезпечного діяння.

За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши досліджені у судовому засіданні докази, в їх сукупності, враховуючи їх логічність, послідовність та узгодженість між собою, суд повно та всебічно з`ясував та встановив обставини вчинення суспільно-небезпечного діяння та прийшов до висновку, що дії ОСОБА_3 слід кваліфікувати, як вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.1142 КК України, за ознаками поширення інформації про переміщення, рух та розташування Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, їх ідентифікації на місцевості, яка не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами, вчинене в умовах воєнного стану, з метою надання такої інформації державі, що здійснює збройну агресію проти України, або її представникам або іншим незаконним збройним формуванням.

Вказаний висновок суду узгоджується з п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» (заява №1637/04), у якому зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини» п.282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Відповідно до ч.2 ст.19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Згідно з положеннями ст.19 Закону України «Про психіатричну допомогу», примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку, встановлених Кримінальним та Кримінально-процесуальним кодексами України, цим законом та іншими законами.

Відповідно до ст.92 КК України, примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

В силу ст.93 КК України, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

За змістом ч.2 ст.513 КПК України, визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру, яка повинна відповідати вимогам статті 513 КПК України і містити в собі, як формулювання суспільно-небезпечного діяння, визнаного судом встановленим, так і посилання на перевірені в судовому засіданні докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, а також мотиви прийнятого ним рішення по суті.

При визначенні виду примусових заходів медичного характеру, згідно з ч.1 ст.94 КК України, є обов`язковим врахування: 1) характеру і тяжкості захворювання; 2) тяжкості вчиненого діяння; 3) ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб.

Зокрема, примусовий захід медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачений ч.2 ст.94 КК України, може бути застосоване судом стосовно особи, яка страждає на психічні розлади і вчинила суспільно небезпечне діяння, якщо особа за станом свого психічного здоров`я не потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги.

При цьому, у п.15 постанови Пленуму ВСУ №7 від 03.06.2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру» вказано, що для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру.

При визначенні ОСОБА_3 виду примусового заходу медичного характеру, суд враховує характер і тяжкість захворювання останнього, рекомендації експертів про тип лікувального закладу, особу ОСОБА_3 , який вчинив суспільно-небезпечне діяння, що відноситься до категорії особливо тяжких, під час вчинення суспільно-небезпечного діяння не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, з 2000 року має другу групу інвалідності, за своїм психологічним станом ОСОБА_3 не представляє небезпеки для свого життя і здоров`я, а також для життя та здоров`я оточуючих, та дійшов висновку, що за своїм психічним станом він потребує застосування примусових заходів медичного характеру.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_3 є ознаки суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.3 ст.1142 КК України, що підтверджується відповідними доказами у кримінальному провадженні. Зазначені дії вчинені ОСОБА_3 у стані неосудності, оскільки в період вчинення суспільно-небезпечного діяння він не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, що є підставою для застосування до останнього примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги.

Постановою слідчого від 01.12.2022 року речовими доказами у справі визнано: мобільний телефон марки «Meizu note8» чорного кольору, моделі «Н822Н», імеі1: НОМЕР_6 , імеі2: НОМЕР_7 та мобільний телефон марки «Samsung Duos», імеі1: НОМЕР_8 , імеі2: НОМЕР_9 .

Питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні суд вирішує відповідно до ст.100 КПК України.

Відповідно до ст.961, ст.962 Кримінального кодексу України суд вважає за необхідне застосувати спеціальну конфіскацію та конфіскувати в дохід держави належні ОСОБА_3 : мобільний телефон марки «Meizu note8» чорного кольору, моделі «Н822Н», імеі1: НОМЕР_6 , імеі2: НОМЕР_7 та мобільний телефон марки «Samsung Duos», імеі1: НОМЕР_8 , імеі2: НОМЕР_9 .

Процесуальні витрати у справі відсутні.

Керуючись ст.92-94 КК України, ч.2 ст.292, 503, 508, 512, 513 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання старшого слідчого в ОВС слідчого управлянні ГУ СБУ у м.Києві та Київській області про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000308 від 26.08.2022 року, відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.1142 КК України - задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусовий захід медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку в Комунальному некомерційному підприємстві «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради, що знаходиться за адресою: м.Одеса, пров.1-й Розумовський, 4.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою, залишити в силі до набрання ухвалою законної сили.

Речові докази по справі: мобільний телефон марки «Meizu note8» чорного кольору, моделі «Н822Н», імеі1: НОМЕР_6 , імеі2: НОМЕР_7 та мобільний телефон марки «Samsung Duos», імеі1: НОМЕР_8 , імеі2: НОМЕР_9 , зберігати до фактичного виконання ухвали в частині спеціальної конфіскації.

Застосувати спеціальну конфіскацію та конфіскувати в дохід держави належні ОСОБА_3 : мобільний телефон марки «Meizu note8» чорного кольору, моделі «Н822Н», імеі1: НОМЕР_6 , імеі2: НОМЕР_7 та мобільний телефон марки «Samsung Duos», імеі1: НОМЕР_8 , імеі2: НОМЕР_9 .

Копію ухвали направити для виконання до Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради, що знаходиться за адресою: м.Одеса, пров.1-й Розумовський, 4.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Київський районний суд м.Одеси протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1