"10" травня 2023 р. Справа № 363/2084/23
УХВАЛА

10 травня 2023 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ;

при секретарі ОСОБА_2 ;

за участю прокурора ОСОБА_3 ;

обвинуваченого ОСОБА_4 ;

захисника ОСОБА_5 ;

розглянувши у закритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород клопотання прокурора Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0000235, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.02.2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 129 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Вишгородського районного суду Київської перебуває обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000235 від 15.02.2023 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 129 КК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею по справі було визначено суддю ОСОБА_1 .

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 20 квітня 2023 року було призначено підготовче судове засідання у кримінальному провадженні.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 01 травня 2023 року було призначено судовий розгляд в межах даного кримінального провадження.

Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 . Правовою підставою відповідного клопотання було наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 129 КК України, а також продовженням існування ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити дії, які передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто буде переховуватися від суду, незаконно у поза процесуальний спосіб буде впливати на потерпілу та свідків, а також вчинить нове кримінальне правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник - адвокат ОСОБА_5 заперечили проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 пояснив, що визнає вину у вчиненні кримінального правопорушення, а тому відсутні жодні фактичні та логічні підстави для констатації наявності ризиків того, що він буде незаконно впливати на потерпілу та/або свідків, буде ухилятися від суду чи може вчинити нове кримінальне правопорушення. Зважаючи на викладене, обвинувачений ОСОБА_4 просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосовувати відносно нього більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Захисник - адвокат ОСОБА_5 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 , надала у судовому засіданні документи, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_4 , зокрема, щодо наявності у нього роботи, дружини-інваліда, що потребує постійної допомоги, двох дітей, на утримання яких він сплачує аліменти, а також щодо стану здоров`я обвинуваченого, що на її думку вказує на неможливість продовження утримання його під вартою. На додаток до цього захисник ОСОБА_5 пояснила, що ОСОБА_4 має зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_1 , працевлаштований, має на утриманні дружину-інваліда та двох неповнолітніх дітей, на утримання яких також сплачує аліменти, що у своїй сукупності вказує на наявність в обвинуваченого ОСОБА_4 стійких соціальних зв`язків, які стримують його поведінку, дисциплінують його в аспекті дотримання процесуальних прав та обов`язків, а також свідчать про абстрактність ризиків вчинення дій, які зазначені у клопотанні прокурора.

Враховуючи викладене, захисник ОСОБА_5 просила відмовити у задоволенні клопотання прокурора, застосувавши до обвинуваченого ОСОБА_4 нічний домашній арешт з забороною обвинуваченому спілкуватися з потерпілою та свідками. Щодо визначення місця проживання, яке ОСОБА_4 слід заборонити покидати протягом певного періоду доби, то захисник ОСОБА_5 зазначила про можливість залишення обвинуваченого ОСОБА_4 за місцем його проживання - АДРЕСА_1 , оскільки потерпіла, яка раніше проживала за цією ж адресою, після вчинення кримінальних правопорушень, покинула вказаний будинок як місце свого проживання.

Зважаючи на викладене, сторона захисту зазначила, що продовження строку тримання під вартою є надмірним та непропорційним втручанням в право обвинуваченого на свободу та особисту недоторканість, а тому у клопотанні прокурора необхідно відмовити та обмежитися застосуванням більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, нічного домашнього арешту.

Потерпіла ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання. До судового засідання до Вишгородського районного суду Київської області через канцелярію було подано клопотання адвоката - ОСОБА_7 , який діє в інтересах потерпілої ОСОБА_6 на підставі договору правової допомоги від 04.05.2023 року та ордеру на надання правничої допомоги серії АІ № 1389681 від 04.05.2023 року. У своєму клопотанні представник потерпілої - адвокат ОСОБА_7 просив розгляд кримінального провадження відкласти на іншу дату, продовживши при цьому строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 .

Учасники судового засідання висловити необхідність розгляду клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з наступним відкладенням судового засідання для забезпечення участі у ньому потерпілої.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Отже, під час судового розгляду суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, скасувати обвинуваченому запобіжний захід або продовжити строк запобіжного заходу, що був обраний обвинуваченому. Розгляд зазначеного клопотання здійснюється з урахуванням загальних положень щодо розгляду та вирішення питання про обрання та продовження запобіжного заходу.

Ознайомившись з відповідним клопотанням прокурора, заслухавши учасників судового провадження, суд доходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 176 КПК України запобіжні заходи є одним з різновидів заходів забезпечення кримінального провадження, що мають особливий порядок застосування в силу своїх негативних наслідків щодо сфери особистих прав та свобод підозрюваного чи обвинуваченого, яких вони можуть зазнати у разі застосування до них запобіжного заходу.

Порядок застосування запобіжних заходів визначається у ст. 194 КПК України, у ч. 1 якої зазначається, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Отже, ухвалення судом рішення про застосування запобіжного заходу щодо підозрюваного чи обвинуваченого є належним правовим результатом розгляду та вирішення відповідного клопотання тоді і лише тоді, коли судом на основі наданих доказів буде встановлено відповідну сукупність умов, а саме - існування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один ризик, що передбачений у ст. 177 КПК України, а також неможливість або недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Не виконання хоча б однієї з вищезазначених умов призводить до іншого правового результату, ніж застосування запобіжного заходу у відповідності до заявленого клопотання.

На додаток до цього чинне кримінальне процесуальне законодавство визначає можливість та процедуру продовження строку обраного запобіжного заходу, у тому числі під час судового розгляду.

Так, відповідно до положень ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку запобіжного заходу має відповідати загальним вимогам, встановленим у ст. 184 КПК України щодо клопотання про обрання запобіжного заходу. Разом з тим з метою унеможливлення непропорційного втручання у право обвинуваченого на свободу та особисту недоторканість клопотання про продовження строку запобіжного заходу, у тому числі тримання під вартою, має також містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Отже, для задоволення клопотання про продовження строку запобіжного заходу, у тому числі тримання під вартою, суду необхідно встановити не тільки стандарту сукупність умов, наявність якої є необхідною для обрання запобіжного заходу, але і встановити той факт, що ризики, які стали причиною для застосування запобіжного заходу, продовжують існувати або з`явилися нові ризики, передбачені у ст. 177 КПК України.

Судом встановлено, що Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 17.02.2023 року відносно обвинуваченого ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто до 15 квітня 2023 року. Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 13.04.2023 року строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 було продовжено до 15 травня 2023 року включно. У зв`язку з цим, та зважаючи на наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 129 КК України, продовження існування визначених ризиків, враховуючи, що судове провадження по справі досі триває і обвинувачення особи не вирішено по суті, прокурор просив продовжити строк тримання під вартою.

Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу, що задоволення клопотання про продовження строку тримання під вартою може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено обґрунтоване обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 129 КК України, продовження існування хоча б одного з ризиків, визначених у ст. 177 КПК України чи поява нових ризиків, неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Щодо наявності обґрунтованості обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Органами досудового розслідування встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 15.02.2023 року близько о 07 год. 30 хв., більш точного часу не встановлено, знаходився на першому поверсі житлового будинку, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , та при цьому достовірно знав, що на другому поверсі вказаного житлового будинку на самоті знаходиться громадянка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки її співмешканець ОСОБА_8 пішов на роботу.

В цей же час у ОСОБА_4 виник протиправний умисел, направлений на задоволення своєї статевої пристрасті шляхом вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних з проникненням у тіло потерпілої, з використанням своїх геніталій.

В подальшому, в цей же день, близько 07 год. 40 хв. (більш точного часу не встановлено), ОСОБА_4 з метою реалізації свого злочинного та протиправного умислу, спрямованого на задоволення своєї статевої пристрасті, при цьому взявши з собою металевий предмет, ззовні схожий на пістолет, для здійснення погроз його застосування та подолання фізичного спротиву ОСОБА_6 , піднявся сходами на другий поверх вищевказаного будинку та зайшов до приміщення однієї з кімнат, де знаходилась потерпіла ОСОБА_6 .

У подальшому, в період часу з 08 год. 00 хв. по 08 год. 30 хв. (більш точний час не встановлено), ОСОБА_4 , знаходячись у приміщенні житлового вказаного будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 , запропонував потерпілій ОСОБА_6 добровільно задовольнити його статеву пристрасть, проте отримавши відмову від останньої, з використанням металевого предмета, ззовні схожого на пістолет, який він приніс з собою, з метою реалізації свого злочинного та протиправного умислу та подолання фізичного супротиву потерпілої ОСОБА_6 , завдав їй один удар в область голови (в ліву частину потилиці) та під погрозою подальшого застосування фізичного насильства, всупереч волі потерпілої ОСОБА_6 , змусив останню роздягнутись та у подальшому з використанням своїх геніталій, шляхом орального проникнення у тіло останньої, задовольняв свою статеву пристрасть.

Крім того, встановлено, що 15.02.2023 року близько 08 год. 20 хв. (більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено), ОСОБА_4 знаходився в одній із кімнат на другому поверсі житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 .

В цей же час ОСОБА_4 , перебуваючи у приміщенні вказаної кімнати, тримаючи в руках металевий предмет, ззовні схожий на пістолет, навів його в бік потерпілої ОСОБА_6 , а саме у життєво важливі органи останньої - грудну клітку та голову, при цьому висловлюючи погрози вбивством останній, а саме такими активними діями, висловив потерпілій ОСОБА_6 словесну погрозу вчинення вбивства останньої та близьких їй осіб, шляхом здійснення пострілів з пістолета, в разі повідомлення останньою своєму співмешканцю ОСОБА_8 та до правоохоронних органів обставин про вчинення ним задоволення статевої пристрасті, вчиненої проти волі потерпілої ОСОБА_6 . Враховуючи попередню протиправну поведінку ОСОБА_4 стосовно ОСОБА_6 , з використанням металевого предмета, ззовні схожого на пістолет, для спричинення тілесних ушкоджень, потерпілою ОСОБА_6 дії ОСОБА_4 були сприйняті як реальна загроза для свого життя і здоров`я, маючи при цьому всі підстави побоюватися реалізації погроз, здійснених ОСОБА_4 .

Суд звертає увагу, що процесуальне законодавство не містить чітких критеріїв визначення ступеня обґрунтованості обвинувачення, його обсягу та змісту, але відповідно до усталеної практики ЄСПЛ під обґрунтованим обвинуваченням, не вдаючись до сутності та змісту самого обвинувачення, слід розуміти таке обвинувачення, що підкріплюється сукупністю певних відомостей, доказів, обставин та фактів, що дають можливість переконати об`єктивного спостерігача в причетності особи до вчинення кримінального правопорушення. Тобто, встановлення обґрунтованості обвинувачення особи у вчиненні кримінального правопорушення не вимагає встановлення у її діях ознак кримінального правопорушення, доведення їх відповідними доказами та не вимагає констатації того факту, що саме ця особа вчинила відповідне кримінальне правопорушення, а лише вимагає визначення того, що особа може бути причетна до вчинення відповідного кримінального правопорушення.

Під час судового засідання жодним учасником справи не заперечувалося обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, а сам обвинувачений ОСОБА_4 заявив, що визнає провину у вчиненні кримінального правопорушення.

З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на встановлені судом обставини та факти, відомості наявних матеріалів кримінального провадження, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні заявив про визнання вини у вчиненні кримінальних правопорушень, тим самим підтвердивши обґрунтованість висунутого обвинувачення, зважаючи, що учасниками судового провадження не було надано жодних заперечень щодо обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 129 КК України.

Отже, зважаючи на наявні відомості, обставини та факти, а також матеріали справи, пояснення та заяви обвинуваченого ОСОБА_4 , суд вважає встановленою правову підставу для продовження строку тримання під вартою - наявність обґрунтованого обвинувачення.

Щодо продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Прокурор у клопотанні зазначив, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та були підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не змінилися та продовжують існувати в такому ж самому обсязі.

Отже, підставою для продовження строку тримання під вартою у даному випадку у відповідності до клопотання прокурора є наявність достатніх підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_4 : 1) буде переховуватися від суду; 2) може незаконно впливати на потерпілу та свідків у даному кримінальному провадженні 3) вчинить нове кримінальне правопорушення, зокрема, з метою уникнення відповідальності або з метою помсти потерпілій.

Щодо продовження існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає наступне.

Судом враховано, що на підставі Ухвали слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 13.04.2023 року строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , закінчується 15 травня 2023 року.

У відповідності до ч. 5 ст. 202 КПК України закінчення строку дії ухвали слідчого судді про обрання запобіжного заходу є беззаперечною підставою для звільнення особи з під варти за умови відсутності будь-яких інших правових підстав для тримання особи під вартою. Внаслідок цього у разі закінчення строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачений ОСОБА_4 має бути звільнений з під варти у зв`язку з відсутністю будь-яких інших правових підстав для продовження його утримання у місці попереднього ув`язнення.

У той же час ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, можуть бути покладені в основу рішення суду про застосування чи продовження строку запобіжного заходу лише у випадку, коли такі ризики мають реальний та явний характер, існують або продовжують існувати в об`єктивній дійсності та на них вказують наявні у матеріалах справи докази. Сам по собі факт абстрактної можливості особи ухилятися від суду без будь-якого на те підтвердження, що ґрунтується лише на міркуваннях учасників судового провадження та являє собою лише підозру у можливих діях обвинуваченого, не може бути достатньою правовою підставою для висновків суду щодо того, що обвинувачений дійсно буде намагатися ухилятися від суду.

Крім того, прокурор посилався на тяжкість можливого покарання як обставину, що свідчить про можливість ухилення обвинуваченого ОСОБА_4 від суду.

У той же час суд звертає увагу на те, що сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа не може бути безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту (рішення ЄСПЛ у справі "Ніколова проти Болгарії"). Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі "Ноймайстер проти Австрії" позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Так само і подовження строку тримання під вартою не може застосовуватися через те, що вироком може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі (рішення у справі «Летельє проти Франції»; справи «Панченко проти Росії», «Гораль проти Польщі», «Ілійков проти Болгарії»).

Отже, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , а також тяжкість покарання, що може бути призначено судом за вчинене кримінальне правопорушення, не є достатньою та визначальною правовою підставою, що дає можливість прийняти суду рішення про продовження строку тримання під вартою, оскільки такі обставини жодним чином не пов`язані та не вказують на можливу негативну процесуальну поведінку обвинуваченого у вигляді ухилення від суду.

У той же час відповідно до ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується.

Отже, тяжкість покарання, що може бути призначено обвинуваченому, не є єдиною та визначальною підставою для підтвердження існування відповідного ризику, але у сукупності з іншими обставинами та фактами може підтверджувати існування такого ризику.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 129 КК України, за вчинення яких може загрожувати покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років, а тому обвинувачений, знаючи про тяжкість покарання, що може йому загрожувати у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, з метою уникнення покарання за вчинені ним злочини може переховуватися від суду, що унеможливить виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, а також проведення повного, всебічного та об`єктивного судового розгляду.

Крім того судом встановлено, що суть інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, полягає у тому, що обвинувачений ОСОБА_4 15 лютого 2023 року близько 08 год. 20 хв., після вчинення протиправних дій, передбачених ч. 1 ст. 152 КК України, перебуваючи у приміщенні потерпілої, тримаючи в руках металевий предмет, ззовні схожий на пістолет, навів його в бік потерпілої ОСОБА_6 , висловлюючи при цьому погрози вбивством останній та близьких їй осіб у разі повідомлення нею своєму співмешканцю та до правоохоронних органів обставин вчинення ОСОБА_4 задоволення статевої пристрасті. Зазначені погрози були сприйняті потерпілою ОСОБА_6 як реальна загроза її життю та здоров`ю.

Зазначені обставини на думку суду свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_4 , усвідомлюючи реальність притягнення його до кримінальної відповідальності, не бажаючи при цьому зазнати державно-владного примусу у вигляді кримінально-правового покарання, може не тільки ставити під загрозу життя та здоров`я інших осіб, що є найвищою соціальною цінністю в державі відповідно до ст. 3 Конституції України, але і вчиняти інші дії позапроцесуального характеру з метою ухилення від суду та створення перешкод щодо судового розгляду інкримінованого йому обвинувачення.

У той же час, суд не враховує визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обставину, що зменшує ступінь реальності ризику ухилення від суду, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 193 КПК України будь-які твердження чи заяви підозрюваного, обвинуваченого, зроблені під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, не можуть бути використані на доведення його винуватості у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, або у будь-якому іншому правопорушенні.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що визнання провини у вчиненні кримінального правопорушення, яке не може бути єдиним доказом в межах кримінального провадження і яке однозначно не вказує на ту обставину, що саме ця особа вчинила конкретні кримінальні правопорушення, зважаючи на те, що заяви обвинуваченого під розгляду питання продовження запобіжного заходу не можуть у подальшому бути використані на доведення його винуватості, то суд приходить до висновку, що заяви обвинуваченого ОСОБА_4 про визнання провини у вчиненні кримінального правопорушення жодним чином не вказують на те, що він не буде вчиняти дії, спрямовані на ухилення від суду та перешкоджання проведенню судового розгляду. Крім того, суд враховує, що у своїх заявах обвинувачений ОСОБА_4 конкретно не вказав у вчиненні якого чи яких саме кримінальних правопорушень він визнає свою провину.

Отже, судом встановлено, що існує ризик (адекватна, реальна та обґрунтована ймовірність), що обвинувачений ОСОБА_4 , буде допускати негативну процесуальну поведінку, що полягає в ухиленні від суду з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності.

Внаслідок цього суд вважає доведеним продовження існування ризику, що передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо продовження існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає наступне.

Зазначений ризик у клопотанні прокурора був мотивований тим, що обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, може незаконно впливати шляхом підбурювання, вмовляння чи залякування потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні, у тому числі здійснення стосовно останніх насильницьких дій. Крім того, обвинувачений безпосередньо знайомий з потерпілою та свідками, а також фактично зареєстрований за місцем проживання одного зі свідків. На додаток до цього прокурор у судовому засіданні зазначив, що одним із свідків в межах кримінального провадження є мати обвинуваченого, яка проживає у АДРЕСА_1 , що у свою чергу є адресою проживання і самого обвинуваченого. У вказаному будинку проживала також потерпіла в межах кримінального провадження.

Сторона захисту у судовому засіданні заперечила існування вказаного ризику. Заперечення сторони захисту були мотивовані тим, що обвинувачений ОСОБА_4 визнає провину у вчиненні кримінального правопорушення, а тому відсутні будь-які логічні та фактичні підстави для того, щоб у будь-який незаконний спосіб впливати на потерпілу та свідків. Крім того, сторона захисту зазначила, що потерпіла ОСОБА_6 після вчинених кримінальних правопорушень покинула будинок АДРЕСА_1 та на даний момент часу проживає в іншому місці. На додаток до цього сторона захисту надала копію заяви ОСОБА_9 , яка представляється матір`ю обвинуваченого ОСОБА_4 , в якій зазначається, що будинок по АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_9 , а потерпіла ОСОБА_6 з 20.02.2023 року у цьому будинку більше не проживає. Також сторона захисту пояснила, що сама мати обвинуваченого проживає в м. Києві, а не у вказаному будинку у с. Старі Петрівці. Зважаючи на вищевикладене, сторона захисту зазначила, що ризик того, що обвинувачений ОСОБА_4 буде впливати на свідків чи потерпілу є недоведеним.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_4 обвинувачується також у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, а саме у тому, що після вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України, обвинувачений ОСОБА_4 погрожував вбивством потерпілій ОСОБА_6 , у разі якщо остання розповість про вчинене ним протиправне діяння.

З цього на переконання суду вбачається, що обвинувачений ОСОБА_4 , усвідомлюючи реальність притягнення його до кримінальної відповідальності та піддавання державно-владному примусу у вигляді кримінального покарання, може допускати антисоціальну та протиправну поведінку у вигляді створення реальної загрози для життя та здоров`я інших осіб шляхом впливу на осіб, які мають відношення до кримінального провадження, у тому числі свідків та потерпілу.

Визнання винуватості обвинуваченим суд не враховує обставину як таку, що зменшує ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, з огляду на положення ч. 5 ст. 193 КПК України, а також з огляду на те, що відповідно до п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України судове провадження ґрунтується на засаді безпосередності дослідження доказів, у тому числі показань свідків. Внаслідок цього в межах судового розгляду суд при дослідженні доказів зобов`язаний безпосередньо допитати свідків, а також потерпілу у судовому засіданні, інакше їх показання, надані під час досудового розслідування не можуть бути покладені в основу остаточного судового рішення.

Таким чином збереження безпеки для життя та здоров`я свідків та потерпілої в межах даного кримінального провадження, так само як і збереження об`єктивності, точності та повноти їх показань, має важливе значення для забезпечення виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України. Тому визнання провини обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення жодним чином не мінімізує продовження існування того ризику, що він може незаконно впливати на потерпілу та свідків в межах даного кримінального провадження, знаючи про необхідність їх безпосереднього допиту у судовому засіданні та визначальність їх показань, наданих саме у судовому засіданні.

Крім того, на підтвердження продовження існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає наступне.

Стороною захисту надано заяву ОСОБА_9 , в якій зазначається, що вона є матір`ю обвинуваченого ОСОБА_4 , їй на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 , а потерпіла ОСОБА_6 у вказаному будинку не проживає з 20.02.2023 року.

Оцінюючи вказану заяву, суд звертає увагу, що ані вказана заява, ані наявні матеріали кримінального провадження не містять офіційного та документального підтвердження того факту, що ОСОБА_9 дійсно є матір`ю обвинуваченого ОСОБА_4 . Крім того, ані вказана заява, ані матеріали кримінального провадження не містять підтвердження того факту, що будинок АДРЕСА_1 дійсно належить на праві власності ОСОБА_9 , щоб суд міг покладатися на її заяву як власника вказаного будинку. Аналогічні висновки стосуються і частини заяви ОСОБА_9 щодо не проживання у цьому будинку потерпілої ОСОБА_6 .

Отже, суд не може покластися на вказану заяву як належний, достовірний та достатній доказ зменшення ризику того, що обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити дії, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки обставини та відомості, зазначені у ній, не підтверджені жодним належним, достатнім та достовірним доказом.

У той же час суд враховує пояснення сторони обвинувачення щодо того, що матір обвинуваченого ОСОБА_4 також є свідком в межах кримінального провадження та проживає у АДРЕСА_1 , що також полегшує можливість обвинуваченого незаконно впливати на свідка та її показання.

Доводи сторони захисту щодо того, що матір обвинуваченого проживає у м. Києві не знайшли свого доказового підтвердження, а навпроти з заяви ОСОБА_9 , яку сторона захисту подала як заяву матері обвинуваченого ОСОБА_4 , вбачається, що своїм місцем проживання ОСОБА_9 , яка начебто є матір`ю обвинуваченого, особисто вказала АДРЕСА_1 , тобто в одному місці з самим обвинуваченим ОСОБА_4 .

Отже, судом встановлено, що існує ризик (адекватна, реальна та обґрунтована ймовірність), що обвинувачений ОСОБА_4 , буде допускати негативну процесуальну поведінку, що полягає в незаконному впливі на потерпілу та свідків в межах даного кримінального провадження.

Внаслідок цього суд вважає доведеним продовження існування ризику, що передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо продовження існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, одне з яких було спрямовано на запобігання притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення першого кримінального правопорушення.

Крім цього, на підтвердження реальності ризику можливості вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 нового кримінального правопорушення суд звертає увагу на ті обставини, що Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан у зв`язку з військовою збройною агресією російської федерації.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 достеменно знаючи про запровадження воєнного стану обирає складний та найбільш несприятливий для суспільства і держави час, надзвичайну обстановку, тяжкі обставини та умови, в яких опинилася Україна, для реалізації своєї протиправної мети та незаконних цілей.

У сукупності з вищезазначеними обставинами та ризиками суд приходить до висновку, що обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, може вчинити інші кримінальні правопорушення з метою уникнення відповідальності за вчинення вищевказаних кримінальних правопорушень, а також може продовжити кримінальне правопорушення з різних мотивів, у тому числі для помсти потерпілій ОСОБА_6 .

Натомість будь-яких стійких, тривалих та міцних соціальних зв`язків, які б дисциплінувати обвинуваченого ОСОБА_4 , дійсно спрямовували його поведінку у напрямку інтеграції у суспільство, дотримання правил співжиття, поваги до життя, здоров`я, честі та гідності інших осіб, судом не встановлено.

Стороною захисту надано документи, які на її думку свідчать про наявність соціальних зв`язків, які здатні стримувати обвинуваченого ОСОБА_4 від протиправної поведінки, однак суд ставиться критично до наданих доказів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 14.06.2022 року обвинувачений ОСОБА_4 перебуває у шлюбі з ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У свою чергу відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 від 08.08.2018 року ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має другу групу інвалідності, яка присвоєна їй довічно. Крім того, стороною захисту було зазначено про наявність у ОСОБА_4 двох дітей, на утримання яких він добровільно сплачує аліменти.

Натомість будь-якого офіційного та документального підтвердження того факту, що ОСОБА_4 дійсно на даному етапі часу продовжує проживати разом з ОСОБА_10 як подружжя, має з нею спільний побут, виконують подружні обов`язки по відношенню один до одного, а не ведуть самостійне та окреме один від одного життя, а також доказів того, що ОСОБА_4 бере участь в утриманні двох дітей, зокрема, шляхом сплати аліментів суду не було надано. Навпроти ухвалами слідчих суддів Вишгородського районного суду Київської області від 17.02.2023 року та від 13.04.2023 року, які не скасовані та набрали законної сили, внаслідок чого володіють всіма юридичними властивостями виключності та преюдиційності, встановлено, що ОСОБА_10 проживає окремо від обвинуваченого ОСОБА_4 , не отримує та не потребує допомоги від нього, а з приводу самого ОСОБА_4 розпочато кримінальне провадження щодо ухилення від сплати аліментів на утримання дітей. Зазначені обставини не були спростовані і в межах даного судового засідання.

На додаток до цього суд звертає увагу, що за місцем проживання обвинувачений ОСОБА_4 характеризується посередньо, а позитивна характеристика за місцем роботи свідчить про нетривалий проміжок роботи обвинуваченого ОСОБА_4 в Старопетрівському ліцеї Петрівської сільської ради. На переконання суду наявність посередньої характеристики за місцем проживання, а також наявність нетривалої роботи не може створити в обвинуваченого ОСОБА_4 настільки стійкі соціальні зв`язки, які були б здатні стримати його від протиправної та негативної позапроцесуальної поведінки.

Отже, судом встановлено, що існує ризик (адекватна, реальна та обґрунтована ймовірність), що обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити нове кримінальне правопорушення.

Внаслідок цього суд вважає доведеним продовження існування ризику, що передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Вирішуючи питання про справедливість та пропорційність виду запобіжного заходу, суд враховує положення ч. 3 ст. 176 КПК України, відповідно до якого тримання під вартою є найтяжчим видом запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України - тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про можливість застосування більш м?якого запобіжного заходу, суд враховує конкретні обставини кримінальних правопорушень, їх суспільну небезпечність та характер вчинених правопорушень, за якими обвинувачується ОСОБА_4 та які спрямовані на порушення суспільних відносин, пов`язаних з охороною та гарантуванням безпеки життя, здоров`я, честі, гідності та статевої цілісності інших осіб. Крім того, суд враховує ті обставини, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан та запроваджено заходи правового режиму воєнного стану, тобто обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальні правопорушення у період дії воєнного стану, що істотно підвищує ступінь та характер суспільної небезпеки його діянь. На це, зокрема, вказує те, що законодавцем вчинення певних кримінальних правопорушень у період дії воєнного стану було виведено як ознаку особливо кваліфікуючого складу кримінального правопорушення.

При цьому суд враховує спосіб вчинення кримінальних правопорушень та поведінку обвинуваченого під час їх вчинення.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КПК України застосування нічного домашнього арешту, про необхідність застосування якого зазначала сторона захисту, полягає у забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло у відповідний період доби. Внаслідок введення на всій території України воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією російської федерації у відповідності до положень Постанови КМУ «Питання запровадження та здійснення деяких заходів правового режиму воєнного стану» від 08.07.2020 року № 573 на території майже всіх областей, зокрема Київської області, військовим командуванням було встановлено режим комендантської години, що полягає у загальній забороні перебування на вулиці у певний період доби чи часу. Наразі комендантська година на території Київської області стосується нічної доби, що забороняє всім особам, крім чітко передбачених законодавством винятків, перебувати на вулиці у вказаний період доби.

Крім того, судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 та свідок в кримінальному провадженні проживають за однією адресою, що полегшує можливість обвинуваченого незаконно впливати на учасників кримінального провадження та об`єктивність, повноту та точність показань.

Враховуючи вищевикладене, на переконання суду застосування нічного домашнього арешту не буде сприяти досягненню завдань запобіжного заходу як такого, внаслідок дії фактично аналогічної заборони залишати місце проживання у нічний період доби, що встановлена поточним законодавством, а також проживання обвинуваченого за однією адресою разом з особами, що є потенційними об`єктами негативної позапроцесуальної поведінки обвинуваченого, а відповідно застосування такого запобіжного заходу не забезпечить запобігання тим процесуальним ризикам, які були описані судом вище. Отже, стороною захисту не доведено, а судом не встановлено можливості застосування запобіжного заходу у вигляді нічного домашнього арешту.

Стороною захисту у судовому засіданні було надано медичну документацію щодо стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_4 з посиланням на те, що продовження тримання обвинуваченого в умовах слідчого ізолятора суперечить стану його здоров`я та тільки погіршує його, що обумовлює необхідність застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Суд звертає увагу, що наявність у обвинуваченого захворювання, що унеможливлює його тримання в умовах слідчого ізолятора, є суттєвою обставиною, яка враховується під час вирішення питання про продовження строку застосування запобіжного заходу. Продовження тримання під вартою особи, стан здоров`я якої потребує спеціального догляду та умов, які не забезпечуються в установі, в якій вона вимушена в силу судового рішення утримуватися, становить суттєве порушення не тільки права на свободу та особисту недоторканість, але і права на повагу до людської гідності.

На додаток до вищевикладеного суд звертає увагу, що відповідно до ст. 22, 26 КПК України кримінальне провадження побудовано на принципах змагальності та диспозитивості, що полягає у самостійності та ініціативності реалізації сторонами провадження своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом збирання доказів на підтвердження своєї позиції, доводів та аргументів.

На основі цього сторона захисту вільна у використанні способів збирання доказів на підтвердження обставин та фактів, доводів та аргументів, що є складовою або окремою частиною їх позиції по справі. Реалізація зазначеного права може здійснюватися, зокрема, шляхом витребування доказів за допомогою адвокатського запиту або звернення до суду з відповідним клопотанням у випадку необґрунтованої відмови у задоволенні адвокатського запиту чи неможливості в будь-який інший спосіб, крім як на підставі рішення суду, отримати певну інформацію.

У зв`язку з вищевикладеним суд приходить до висновку, що надана стороною захисту медична документація, крім того що викликає сумнів у її актуальності з огляду на те, що деякі документи датуються 2011 роком, не містить медичної констатації того факту, що обвинувачений ОСОБА_4 має захворювання із зазначенням його назви, характеру, змісту, ступеня, що унеможливлює його тримання в умовах слідчого ізолятора, а навпаки зумовлює потребу у спеціальних умовах догляду та лікування, що не можуть бути забезпечені в умовах тримання під вартою.

Внаслідок цього суд вважає недоведеним неможливість обвинуваченого ОСОБА_4 через наявні у нього хвороби утримуватися під вартою та транспортуватися конвоєм.

На підставі вищевикладеного, враховуючи дані про особу обвинуваченого, наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, з огляду на фактичні обставини за яких обвинуваченому інкримінується їх вчинення, його підвищену суспільну небезпечність, суд доходить до висновку про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, оскільки жоден інший запобіжний захід, крім тримання під вартою, не зможе забезпечити достатньо ефективний стримуючий характер по відношенню до ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

З огляду на це, зважаючи на обставини вчинення кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, суд вважає допустимим продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 . Отже, клопотання прокурора підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Враховуючи обставини вчинених кримінальних правопорушень, їх характер та конкретну обстановку вчинення, особу обвинуваченого, наявність реального ризику вчинення обвинуваченим нового кримінального правопорушення, з огляду на задоволення клопотання прокурора, суд доходить до висновку, що строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 підлягає продовженню на строк 2 (два) місяці.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України суд залишає за собою право не визначати обвинуваченому ОСОБА_4 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави з огляду на вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, пов`язаних із застосуванням насильства та погрозою його застосування.

Керуючись статтями 176-178, 183, 193-194, 197, 199, 372 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 2 (два) місяці до 10 липня 2023 року без застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Утримувати обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у державній установі «Київській слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали проголошено 12 травня 2023 року.

Головуючий суддя ОСОБА_1