ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/1658/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2023 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_3 ,

захисник ОСОБА_4 ,

обвинувачений ОСОБА_5 ,

під час судового засідання у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0001640 від 03.05.2023, за обвинуваченням

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Хоружівка

Недригайлівського району Сумської області, громадянина

України, який зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 190 КК України,

встановив:

Наразі вказане кримінальне провадження перебуває на стадії дослідження доказів.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_4 заявив клопотання, в якому просить визнати очевидно недопустимими докази, які долучені стороною обвинувачення.

Захисник вважає, що роздруківки спілкування слід визнати очевидно недопустимими доказами, оскільки доступ до листування осіб отримано стороною обвинувачення без ухвали слідчого судді.

Також захисник вказує ще й на те, що заява ОСОБА_5 про дозвіл на огляд його телефону не містить дати документа, через що неможливо дійти однозначного висновку, коли саме надана слідчому вказана заява, до процесуальної дії чи після такої. Таким чином, сторона захисту вважає, що вказана заява є очевидно недопустимим доказом і отримана із порушенням права на захист.

Крім цього, захисник акцентував увагу суду на протоколах огляду від 09.05.2023 та 12.05.2023 і вказав, що вказані процесуальні дії виконані слідчим із порушенням положень процесуального права, позаяк доступ до листування осіб стороною обвинувачення отримано без ухвали слідчого судді.

На підставі викладеного, захисник ОСОБА_4 просив визнати очевидно недопустимим доказом роздруківки спілкування невстановлених осіб через невстановлений мобільний телефон, заяву ОСОБА_5 про дозвіл на огляд його телефону, протоколи огляду речей від 09.05.2023 та 12.05.2023.

Також просив визнати неналежними доказами копії квитанцій, роздруківки переказу коштів, додатки до відповіді банку щодо руху грошових коштів, додаток до відповіді банку щодо розшифровки операцій через сервіси банку й операцій по рахунку з використанням картки.

Обвинувачений ОСОБА_5 заявлене клопотання підтримав з підстав викладених у ньому.

Прокурор щодо задоволення клопотання захисника заперечив та не погодився з твердженням сторони захисту. Прокурор у письмових запереченнях зазначив, що вказані скрін-підтвердження можуть бути прийняті судом до уваги і отримані докази надані безпосередньо потерпілими під час їхнього допиту, а квитанції долучені до матеріалів є невід`ємною їх частиною. Крім цього прокурор зазначає, що під час допиту потерпілих, які і давали доступ до листування, буде можливо співставити скрін-шоти та оригінали переписок на електронному носії.

Також прокурор не погодився з твердженням сторони захисту щодо недопустимого як доказу заяви ОСОБА_5 про дозвіл на огляд його мобільного телефону, оскільки така написана останнім особисто і містить підпис обвинуваченого. У той же час, в ході досудового розслідування жодних скарг з боку сторони захисту на дії працівників правоохоронних органів з приводу будь-якого впливу на ОСОБА_5 не подавалось.

Крім цього, сторона обвинувачення не вбачала жодних порушень щодо порушення таємниці листування, позаяк доступ до оригіналів добровільно надавався сторонами такого листування.

Суд, заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, клопотання захисника, дійшов такого висновку.

Відповідно до частини 1 статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 89 КПК України передбачено, що суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення. За частинами 2-3 цієї статті у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Так, процесуальний закон не визначає виключні випадки, коли докази за будь-яких обставин визнаються недопустимими внаслідок істотного порушення прав і свобод, а лише встановлює випадки коли суд не може визнати відсутність таких порушень прав і свобод людини та, відповідно, не може визнати докази допустимими.

Учасник провадження має право заявити клопотання про очевидну недопустимість доказів із визначених підстав, проте в такому випадку він не може керуватися лише підставою, наведеною в статті 87 КПК України, а має довести наявність критерію очевидності.

Зазначене правило застосовується й щодо доказів, отриманих унаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості.

В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Таким чином, процесуальний закон не визначає чіткого переліку підстав для визнання доказу очевидно недопустимим, і клопотання про очевидну недопустимість може бути заявлено з будь-яких підстав порушення порядку отримання доказів, у тому числі у зв`язку з істотним порушенням прав і свобод людини.

У свою чергу єдиним критерієм, яким суд має керуватися при визнанні чи невизнанні доказу недопустимим на стадії судового розгляду, є критерій очевидності недопустимості, який полягає у відсутності сумніву в тому, що було порушено КПК України, і таке порушення може бути встановлено судом відразу під час огляду доказу та не потребує проведення додаткових дій, зокрема дослідження всіх доказів.

З аналізу матеріалів кримінального провадження в межах заявленого клопотання суд не вбачає підтвердження обвинуваченим та його захисником очевидної недопустимості зазначених доказів, які може бути встановлена судом відразу в судовому засіданні та не потребує проведення додаткових дій.

У той же час, суд зазначає, що наразі триває стадія дослідження доказів кримінального провадження, а самі потерпілі судом ще допитані, тому суд вважає, що питання допустимості вказаних захисником доказів недоцільно з`ясовувати та перевіряти на цій стадії судового провадження, до завершення повного дослідження доказів у кримінальному провадженні, а слід надати їм належну оцінку разом з усіма наявними доказами в їх сукупності та взаємозв`язку після завершення судового розгляду у нарадчій кімнаті, під час ухвалення остаточного судового рішення.

Керуючись ст. 89 КПК України, суд

постановив:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 про визнання очевидно недопустимими та неналежними доказами, за переліком наведеним у прохальній частині клопотання, відмовити, та яким буде надана оцінка в нарадчій кімнаті з урахуванням зауважень сторін кримінального провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1