Справа № 452/18/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/171/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові кримінальне провадження № 452/1/20 про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

за ст. 287 КК України,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

представника потерпілого

ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 ,

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 , прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_10 на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2022 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2022 року ОСОБА_5 визнано винним та призначено покарання за ст.287 КК України у виді двох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 встановлено рахувати з часу фактичного звернення вироку до виконання.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 , 21 березня 2019 року біля 19 год. 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, будучи, згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 19.04.2018, власником автомобіля марки «FORD FOCUS», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , тобто, особою, відповідальною за експлуатацію транспортного засобу, достовірно знаючи те, що ОСОБА_12 не має посвідчення водія, тим самим не має права керування транспортним засобом, та перебував на той час в стані алкогольного сп`яніння, добровільно допустив останнього до керування автомобілем марки «FORD FOCUS», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 . У результаті допущення ОСОБА_5 до керування транспортного засобу ОСОБА_12 , останній 21.03.2019 біля 19 год. 45 хв., на автодорозі Нижанковичі-Самбір-Дрогобич-Стрий на її ділянці між с. Дубрівка Самбірського району Львівської області та м. Самбір Львівської області, допустив зіткнення керованого ним автомобіля марки «FORD FOCUS», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , в салоні якого в якості пасажира переднього пасажирського сидіння перебував ОСОБА_5 , з автомобілем марки «MERCEDES-BENZ SPRINTER», реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_9 , який перевозив в салоні автомобіля пасажира переднього пасажирського сидіння ОСОБА_13 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, згідно з висновком судово-медичної експертизи, водій автомобіля «MERCEDES-BENZ SPRINTER», реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , ОСОБА_9 отримав струс головного мозку, перелом клиновидної кістки мозкового черепа зліва зі зміщенням по ширині на величину кортикального шару, переломи кісток лицевого черепа, забійну рану лобно-скроневої ділянки голови зліва, забійну рану на верхній повіці лівого ока на фоні синця, синець в лівій привушній ділянці, синець в лівій завушній ділянці, синець на передній поверхні шиї зліва у верхній третині, синець на зовнішній поверхні лівого плеча в середній третині, синець на задній поверхні лівої стопи в ділянці Ахілового сухожилку, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент утворення.

На вирок суду обвинувачений ОСОБА_5 , прокурор в кримінальному провадженні ОСОБА_11 та представник потерпілого ОСОБА_10 подали апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_5 , не оспорюючи вину та кваліфікацію дій, просить в апеляційній скарзі вирок суду в частині призначеного покарання змінити, та звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком та скасувати вирок суду в частині вирішення цивільного позову.

На підтримання своїх апеляційних вимог обвинувачений зазначає, що судом першої інстанції при призначені покарання не було враховано повною мірою обставини кримінального провадження в цій частині. Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано задоволив цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки така була відшкодована ОСОБА_14 , який засуджений вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12.05.2021 за ч. 2 ст. 286 КК України з приводу тієї ж події.

Прокурор ОСОБА_11 , не оспорюючи вину та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить в апеляційній скарзі вирок суду в частині призначеного покарання змінити, та виключити з резолютивної частини вироку посилання на призначення ОСОБА_5 за вчинення злочину, передбаченого ст. 287 КК України, покарання у виді позбавленням права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів, та вважати ОСОБА_5 за судженим за ст. 287 КК України до покарання у виді двох років позбавлення волі. У решті вирок суду залишити без змін.

На підтримання своїх апеляційних вимог прокурор покликається на те, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання необґрунтовано призначено додаткове покарання, оскільки таке може бути застосоване лише в разі коли вчинення злочину було пов`язане з посадою обвинуваченого або із заняттям ним певною діяльністю, разом з тим, обвинувачений ОСОБА_5 ніде не працює.

Представник потерпілого ОСОБА_10 не оспорюючи вину та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить в апеляційній скарзі вирок суду в частині призначеного покарання скасувати, та постановити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_5 призначити покарання у виді п`яти років позбавлення волі, а також в повному обсязі задоволити заявлений цивільний позов. У решті вирок суду залишити без змін.

На підтримання своїх апеляційних вимог представник потерпілого покликається на те, що ОСОБА_5 було призначено занадто м`яке покарання, а також вказує на невмотивованість рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення морального відшкодування, а саме 100 000 гривень, замість 200 000 гривень.

У судове засідання апеляційного суду потерпілий ОСОБА_9 , будучи повідомленим належним чином про час та місце судового розгляду, не з`явився. Подав клопотання про розгляд кримінального провадження без його участі та за участі його представника - адвоката ОСОБА_10 .

Обвинувачений ОСОБА_5 у суді апеляційної інстанції підтримав свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора, проти апеляційної скарги представника потерпілого заперечив. Додатково повідомив, що у вчиненому щиро розкаюється.

Захисник ОСОБА_8 підтримав доводи апеляційної скарги обвинуваченого та прокурора та заперечив апеляційну скаргу представника потерпілого.

Прокурор ОСОБА_7 підтримав апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого, вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 вважає безпідставними.

Представник потерпілого - адвокат ОСОБА_10 підтримав свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора, заперечив проти апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 .

Заслухавши доповідь судді, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційні скарги обвинуваченого та представника потерпілого слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України, відповідає фактичним обставинам справи, є обґрунтованим і вмотивованим.

Винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України є доведеною та в апеляційних скаргах не оспорюється.

Що стосується покарання, з яким не погоджуються обвинувачений та представник потерпілого, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен в повній мірі враховувати ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину, дані про особу засудженого, а також ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_5 основне покарання у виді двох років позбавлення волі, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини справи, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, на спеціалізованих обліках не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшуються покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, що є обставиною, яка пом`якшує покарання, й зазначив це у вироку. Таке основне покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції не знаходить достатніх та обґрунтованих підстав для задоволення апеляційної скарги представника потерпілого про посилення покарання ОСОБА_5 , яке судом першої інстанції призначено обвинуваченому з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції врахував обставини, на які покликається представник потерпілого, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_5 , на думку суду, не в повному обсязі усвідомив суть вчиненого, щиро не розкаявся у своїх діях, не відшкодував шкоду потерпілому, врахував думку потерпілого щодо призначення ОСОБА_5 покарання.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто не застосовано закон, який підлягав застосуванню (ст. 75 КК України).

Так, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Апеляційний суд вважає, що при прийнятті рішення про необхідність відбуття обвинуваченим покарання реально суд першої інстанції недостатньо врахував особу винного; обставини, що пом`якшують покарання, та інші обставини справи.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Однак окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

У суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_5 повністю визнав вину та розкаявся у вчиненому. Повідомив, що він готовий частково відшкодувати завдану шкоду. Разом з тим пояснив, що після ДТП потрапив до лікарні з травмами та у зв`язку із станом здоров`я змушений був звільнитися з попереднього місця роботи, оскільки не може тяжко працювати; на сьогодні проходить стажування у магазині, наразі офіційно не оформлений. Також зазначив, що він проживає з мамою та бабусею, розлучений, має дитину, з якою щоденно спілкується.

Окрім цього колегія суддів бере до уваги те, що ОСОБА_5 є особою молодого віку, має на утриманні непрацюючих престарілу бабусю ОСОБА_15 , 1942 р.н. та матір ОСОБА_16 , 1961 р.н., яка є інвалідом ІІІ групи, малолітнього сина ОСОБА_17 , 2020 року народження, а також хворіє, що підтверджується наявними у матеріалах кримінального провадження документами, та на переконання суду апеляційної інстанції у відповідності до ст. 66 КК України слід визнати обставинами, що пом`якшують покарання.

Принцип справедливості покарання є одним із найважливіших вихідних положень, закріплених у кримінальному законі, що вимагає забезпечення мети покарання шляхом врахування судом усіх обставин, що стосуються кримінального правопорушення та винного.

Також слід зазначити, що інкриміноване ОСОБА_5 кримінальне правопорушення, передбачене ст. 287 КК України, у відповідності до вимог ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів.

У цьому аспекті важливо звернути увагу на те, що за свої неправомірні дії ОСОБА_12 , який безпосередньо керував автомобілем та спричинив ДТП з тяжкими наслідками, був засуджений вироком місцевого суду за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та звільнений від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, у той час, коли ОСОБА_5 , який неправомірно надав дозвіл на керування транспортним засобом, тобто вчинив злочин невеликої тяжкості, та визнав вину, засуджений судом першої інстанції до реального покарання.

Вказане порушує принципи законності, гуманізму, рівності перед законом.

За змістом ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на вищезазначені обставини справи, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання та в сукупності знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, колегія суддів дійшла висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання й звільнення його на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням та покладення на нього відповідно до ст. 76 КК України обов`язків.

Окрім цього колегія суддів звертає увагу на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів.

Згідно з п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю застосовується як додаткове покарання лише в тих випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з посадою підсудного або із заняттям ним певною діяльністю. Якщо додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю за санкцією статті (санкцією частини статті) є обов`язковим, то воно застосовується лише до тих осіб, які обіймали посади чи займалися діяльністю, з якими було пов`язано вчинення злочину.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_5 як на час вчинення кримінального правопорушення, так і на час постановлення вироку суду ніде не працював, зокрема не займався діяльністю, пов`язаною з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів, а тому судом першої інстанції додаткове покарання призначено безпідставно, а тому в цій частині вирок суду першої інстанції слід змінити виключивши таке покарання з вироку суду.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційні скарги обвинуваченого та представника потерпілого - частковому задоволенню, а вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2022 року - зміні

Разом з тим вирок суду в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_5 слід скасувати з таких підстав.

Суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 .

Так, Самбірським міськрайонним судом задоволено цивільний позов ОСОБА_9 на суму 386 867, 65 грн відшкодування матеріальної шкоди та 100 000 грн відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування такого рішення судом першої інстанції, зокрема, зазначено, що що майнова шкода знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із вчиненим ОСОБА_5 злочином, а тому, у відповідності до ст. 1166 ЦК України, врахувавши всі обставини справи, беручи до уваги долучені документи, а саме чеки і квитанції про понесені витрати на лікування, встановлення відновлювальних збитків, пов`язаних з ушкодженням автомобіля, належного потерпілому, вартість знищеного майна, цивільний позов в частині майнової шкоди підлягає задоволенню в повному обсязі, в сумі 383 867,65 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Отже особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 ЦК).

Як вбачається з матеріалів цієї справи та копії вироку Самбірського міськрайонного суду Львівської області щодо ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 286 КК України, шкода потерпілому була заподіяна як діями ОСОБА_14 , так і діями ОСОБА_9 , що відповідно до норм ЦК України породжує солідарне деліктне зобов`язання.

Суд першої інстанції під час вирішення цивільного позову неправильно застосував норми матеріального права, чим помилково поклав відшкодування завданих збитків в повному обсязі лише на ОСОБА_9 .

Також апеляційний суд звертає увагу на таке.

Як повідомив у суді апеляційної інстанції захисник ОСОБА_8 , що цивільний позивач ОСОБА_9 у своїй позовній заяві покликається на висновок експертного товарознавчого дослідження № 004 від 29 лютого 2020 року та зазначає, що автомобіль MERCEDES-BENZ SPRINTER», реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , на сьогодні відновлювальному ремонту не підлягає, а тому вартість заподіяного йому матеріального збитку з технічної точки зору становить у 236 3500,00 грн.

Разом з тим захисник стверджує, що ОСОБА_9 вищевказаний транспортний засіб полагодив та відчужив. Однак, суд першої інстанції вказані обставини не перевірив та не надав їм належної оцінки.

Зазначені обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, під час ухвалення вироку та вирішення цивільного позову, належним чином не дослідив обставини справи, не встановив учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, не з`ясував розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також необґрунтовано визначив порядок її відшкодування.

Апеляційний суд вважає, що ці обставини мають пройти ретельну перевірку в умовах розгляду цивільного позову, в порядку цивільного судочинства, оскільки в процесі апеляційного розгляду не можливо встановити об`єктивно обставини і правильно вирішити спір.

Отже суд допустив в цій частині істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке вплинуло на правильність прийнятого рішення в частині вирішення цивільного позову, що відповідно до п.3 ч. 1 ст. 409, ст. 412 КПК України є підставою для скасування вироку в цій частині з поверненням справи на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

У решті вирок слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 задовольнити, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2022 року щодо ОСОБА_5 змінити.

Виключити з резолютивної частини вироку покликання на застосування щодо ОСОБА_5 додаткового покарання у виді права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів.

Вважати ОСОБА_5 засудженим за ст. 287 КК України до покарання у виді двох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання із випробуванням з іспитовим строком - три роки.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Вирок в частині цивільного позову скасувати та призначити в суді першої інстанції новий розгляд цивільного позову ОСОБА_9 в порядку цивільного судочинства.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3