Справа № 372/244/23
Провадження № 1-кп-161/23
В И Р О К

іменем України

30 травня 2023 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

представника цивільного відповідача ТДВ «Страхова група «Оберіг» - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001271 від 04.11.2022 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Васильків, Київської області, громадянки України, фізичної особи-підприємця, маючої на утримані одну малолітню дитину, з середньою освітою, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 (далі ОСОБА_4 ) 03 листопада 2022 року, близько 12 год. 10 хв., в світлий час доби, керуючи технічно-справним транспортним засобом, автомобілем марки «Opel», модель «Corsa», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , належить їй на праві приватної власності, без посвідчення водія на право керувати транспортним засобом відповідної категорії, з пасажирами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 рухалася на спуск, автодорогою «Н-01», сполученням «Київ-Знам`янка», в межах села Григорівка, Обухівського району Київської області, в напрямку від міста Обухів до міста Миронівка, Обухівського району, Київської області.

Під час руху водій ОСОБА_4 , не стежила за дорожньою обстановкою, не була уважною під час керування транспортним засобом та відповідно не реагувала на її зміну, діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого своїми діями створила загрозу безпеці дорожнього руху, життю та здоров`ю громадян, а також порушуючи вимоги пункту: 12.1. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002 (далі ПДР України), згідно з якими передбачено, що:

- п. 12.1. ПДР України - «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»;

у наслідок чого не обрала безпечну швидкість руху керованого ним транспортного засобу, не врахувала дорожню обстановку, не впоралася із керуванням автомобіля та допустила виїзд керованого нею автомобіля на смугу зустрічного руху де здійснила зіткнення з металевим колесовідбійником, після чого допустила зіткнення із автомобілем «ВАЗ», модель «21063», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_6 (далі ОСОБА_6 ) із пасажирами ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , який вже зупинився та перебував у нерухомому стані у крайній правій смузі руху в напрямку до м. Київ.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди, водію автомобіля «ВАЗ», модель «21063», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_6 спричинено середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 винуватою себе визнала повністю, щиро розкаялася у скоєному і підтвердила всі фактичні обставини, викладені у обвинувальному акті. Щодо задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_14 заперечила у повному обсязі, просила відмовити у задоволенні позовних вимог цивільного позивача, з підстав, викладений у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 щодо обрання міри покарання обвинуваченій поклався на розсуд суду, однак просив позбавити її права керування транспортними засобами на строк 3 (три роки). Підтримав заявлений цивільний позов у повному обсязі, просив задовольнити.

Представник цивільного відповідача ТДВ «Страхова група «Оберіг» - ОСОБА_8 цивільній позов визнав частково, а саме відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням у розмірі 2 628 грн. 99 коп., та компенсацію моральної шкоди у розмірі 131 грн. 45 коп. Щодо задоволення решти позовних вимог заперечив та просив відмовити у зв`язку з їх безпідставністю, необґрунтованістю та незаконністю.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів у провадженні, щодо тих обставин, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає; їм роз`яснено, що у такому випадку, вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За згодою учасників судового провадження суд обмежився допитом потерпілого, обвинуваченої, дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують обвинуваченого, визнавши недоцільним дослідження інших доказів у кримінальному провадженні.

Таким чином, дії обвинуваченої ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_4 у відповідності зі ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке характеризується необережною формою вини, особу винної, яка раніше не судима, має на утриманні та самостійно виховує неповнолітню дочку, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , згідно ст.66 КК України, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Таким чином, суд вважає за доцільне призначити покарання обвинуваченій найбільш м`яке, передбачене санкцією цієї статті, у вигляді штрафу у його мінімальному розмірі, з позбавленням права керування на певний строк.

Щодо цивільного позову потерпілого суд зазначає наступне.

Представник потерпілого ОСОБА_6 заявив цивільний позов до ОСОБА_4 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» (далі ТДВ «СГ «Оберіг») про відшкодування майнової та моральної шкоди, у якому, з урахуванням уточнених вимог, просить: стягнути з ТДВ «СГ «Оберіг» на користь ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 60 662,19 грн., що складає: шкоду, заподіяну механічними пошкодженнями автомобіля ВАЗ 21063, державний номерний знак НОМЕР_3 , власником якого є ОСОБА_6 , в розмірі 52 279,92 грн.; витрати, пов`язані з транспортуванням транспортного засобу (евакуатор) в розмірі 4 000,00 грн.; витрати на лікування в розмірі 4 173,59 грн.; моральну шкоду в сумі 5 % від витрат на лікування 208,68 грн.; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 169 000,00 грн., що складає: збитки, понесені за проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 4 000,00 грн., витрачені на користь оцінювача; заподіяну моральну шкоду в розмірі 150 000,00 грн., що була завдана кримінальним правопорушенням; процесуальні витрати на правову допомогу за отримання юридичної допомоги позивачем на користь адвоката в розмірі 15 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1177 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За положеннями ч. 1 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 визначено, що моральна шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У абз. 2 п. 5 цієї постанови судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У разі заявлення про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відшкодування шкоди, зокрема й моральної, що зумовлює порушення прав людини, є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд погоджується з доводами ОСОБА_6 , що він зазнав душевні переживання та страждання у зв`язку з ушкодженнями здоров`я та пошкодженням належного йому автомобіля марки ВАЗ 21063, державний номерний знак НОМЕР_3 , та що істотна тривалість лікування потерпілого та вимушені зміни в організації життя, пов`язані з неспроможністю користуватись автомобілем, свідчать про наявність підстав для відшкодування потерпілому моральної шкоди винною у дорожньо-транспортній пригоді особою ОСОБА_4 .

Разом з тим, порушуючи питання про відшкодування моральної шкоди в розмірі 150 000,00 грн., ОСОБА_6 не надав суду належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів щодо спричинення йому моральної шкоди саме в цьому розмірі, на підставі яких позивач оцінив свої моральні страждання.

Враховуючи фактичні обставини справи та негативні наслідки, які настали для потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування потерпілому винною особою - ОСОБА_4 моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн.

Крім того, суд погоджується з вимогою потерпілого про стягнення з ОСОБА_4 на його користь 4 000,00 грн. витрат на проведення експертного автотоварознавчого дослідження, оскільки зазначені витрати підтверджуються квитанцією до прибуткового касового ордеру від 03.04.2023 року № 23/67.04.23.

Крім зазначеного, потерпілий просить стягнути з ОСОБА_4 понесені ним судові витрати в розмірі 15 000,00 грн. на професійну правничу допомогу.

За змістом ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У ст. 141 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг).

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що цивільним позивачем надано на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу: копію договору про надання правничої професійної допомоги від 10.11.2022 року № 10/11; копію Акту № 10/11/2023 приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 29.05.2023 року, згідно з яким загальна вартість послуг (робіт) складає 17 000,00 грн.; копію квитанції про сплату ОСОБА_6 15 000,00 грн. від 29.05.2023 року.

У постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 648/1102/19 міститься висновок, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17, від 16.05.2019 у справі № 823/2638/18, від 09.07.2019 у справі № 923/726/18, від 26.02.2020 у справі № 910/14371/18, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

У додатковій постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію їхньої реальності (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

При вирішенні питання щодо певних видів правничої допомоги адвоката враховується пов`язаність їх із розглядом справи, обґрунтованість і розумність визначення у контексті обсягу заперечень, наданих протилежною стороною. Хоча складання та подача до суду промови в судових дебатах, а також складання адвокатського запиту щодо дати розгляду заяви прямо не передбачене ЦПК України, однак виходячи з конкретних обставин справи адвокат самостійно визначає стратегію захисту інтересів свого клієнта й алгоритм дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту. З огляду на наведене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про помилковість доводів стосовно того, що подача таких документів свідчить про штучне збільшення обсягу робіт адвоката.

Із встановлених судом обставин справи вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу, заявлені до стягнення цивільним позивачем, є обґрунтованими, тобто підтвердженими належними доказами.

Відтак, враховуючи надані цивільним позивачем документально підтверджені докази щодо обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт та їх вартості, що підлягає сплаті позивачем, суд дійшов висновку, що вимога про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням ст. 141 ЦПК України, підлягає задоволенню в розмірі 15 000,00 грн.

Суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг та відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Так, відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У відзиві на цивільний позов відповідач-1 зазначає, що витрати на правничу допомогу, які просить стягнути з неї цивільний позивач, є завищеними та неспівмірними з обсягом виконаних робіт та складністю справи.

Дослідивши зазначене заперечення відповідача-1, враховуючи положення ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України, вищевказані висновки Верховного Суду та встановлені обставини у справі, суд вважає, що відповідачем-1 не подано доказів на спростування витрат на правничу допомогу та не доведено неспівмірності витрат на оплату послуг адвоката відповідачів з наданими послугами.

Крім того, ч. 5 ст. 137 ЦПК України передбачає право суду, а не обов`язок зменшити розмір витрат на правничу допомогу за клопотанням іншої сторони у разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Зокрема, ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

За положеннями ст. 6 цього Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі ст. 28 цього Закону шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

У п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з п. 36.1 ст. 36 вказаного Закону страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Абзацами 1-3 п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Судом встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність обвинуваченої ОСОБА_4 за шкоду, заподіяну здоров`ю та майну потерпілого, була застрахована в ТДВ «СГ «Оберіг», що підтверджується страховим полісом ЕР-209823261.

14.02.2023 року представником потерпілого подано до ТДВ «СГ «Оберіг» заяву про страхове відшкодування у зв`язку з заподіяною внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди здоров`ю та майну потерпілого.

Відповідно до Звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу від 13.04.2023 року № 124343 ринкова вартість транспортного засобу ВАЗ, державний номерний знак НОМЕР_3 , (до настання дорожньо-транспортної пригоди) становить 37 214,25 грн., вартість відновлювального ремонту становить 64 071,46 грн.

Отже, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до настання дорожньо-транспортної пригоди, тому цей транспортний засіб вважається фізично знищеним.

Згідно з Довідкою про ймовірну вартість металобрухту від 12.04.2023 року ринкова вартість транспортного засобу ВАЗ, державний номерний знак НОМЕР_3 , з урахуванням аварійних пошкоджень (після дорожньо-транспортної пригоди) становить 1 700,00 грн.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

З огляду на зазначене, різниця між вартістю транспортного засобу марки ВАЗ, державний номерний знак НОМЕР_3 , до та після дорожньо-транспортної пригоди становить: 37 214,25 грн. 1 700,00 грн. = 35 514,25 грн.

Крім того, умовами страхового полісу ЕР-209823261 передбачено франшизу в розмірі 2 500,00 грн.

Таким чином, розмір страхового відшкодування, яке підлягає виплаті страховиком на користь потерпілого, становить: 35 514,25 грн. 2 500,00 грн. = 33 014,25 грн.

Доводи відповідача-2 щодо передчасності заявлених цивільним позивачем вимог до нього у зв`язку з тим, що дорожньо-транспортна пригода розглядається у кримінальній справі та в силу вимог абз. 2 п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк для прийняття рішення в даній страховій справі страховиком не настав, суд оцінює критично з огляду на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі № 465/4287/15 зазначено, що у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Пунктом 36.2 ст. 36 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено лише підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом в порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16.02.2022 року у справі № 242/1930/21, від 21.04.2022 року у справі № 447/2222/20, від 05.10.2022 року у справі № 208/4598/21.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, доводи відповідача-2 про відмову в задоволенні цивільного позову про стягнення з нього страхового відшкодування з підстав відсутності судового рішення у кримінальному провадженні по факту дорожньо-транспортної пригоди є безпідставними та ґрунтуються на неправильному трактуванні норм матеріального права.

Крім того, ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Так, сторони не заперечують факт евакуації пошкодженого автомобіля з місця дорожньо-транспортної пригоди до стоянки, а характер пошкоджень транспортного засобу підтверджує неможливість його евакуації з місця події своїм ходом.

Тому наявні у справі докази з цього приводу (квитанція від .03.11.2022 року № 2916025), суд вважає достатніми для задоволення позовних вимог про стягнення з ТДВ «СГ «Оберіг» на користь ОСОБА_6 4 000,00 грн. у відшкодування витрат на евакуацію транспортного засобу.

Крім того, за приписами ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, здоров`ю третьої особи.

Шкодою, заподіяною здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (п. 23.1 ст. 23 вказаного Закону).

За положеннями ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів.

Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті.

З доданих до цивільного позову доказів на підтвердження витрат, пов`язаних з лікуванням потерпілого, вбачаться, що необхідність здійснення витрат, пов`язаних з лікуванням за період з грудня 2022 року по січень 2023 року, документально не підтверджена відповідним закладом охорони здоров`я, тому суд вважає, що стягненню з ТДВ «СГ «Оберіг» на користь ОСОБА_6 підлягає 2 628,99 грн. на відшкодування належним чином підтверджених витрат, пов`язаних з лікуванням потерпілого.

Отже, у цій частині позовних вимог суд погоджується з доводами відповідача-2 щодо розміру витрат у зв`язку з лікуванням потерпілого, що підлягають відшкодуванню.

Відповідно до ст. 261 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

З огляду на те, що суд вважає доведеними витрати у зв`язку з лікуванням потерпілого в розмірі 2 628,99 грн., розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню страховиком, становить 131,45 грн. (2 628,99 грн. х 5 %).

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про часткове задоволення цивільного позову.

Відповідно до ст. 124 КПК України з обвинуваченої у повному обсязі підлягають стягненню на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати.

Питання щодо скасування арешту майна, суд вирішує на підставі ч. 4 ст. 174 КПК, відповідно до якої, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до ст.100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 374, 377 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити їй покарання у виді штрафу у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень 00 коп., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» про відшкодування майнової та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. витрат на проведення експертного автотоварознавчого дослідження.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_6 33 014 (тридцять три тисячі чотирнадцять) грн. 25 коп. страхового відшкодування.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_6 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. у відшкодування витрат на евакуацію транспортного засобу.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_6 2 628 (дві тисячі шістсот двадцять вісім) грн. 99 коп. на відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_6 131 (сто тридцять одну) грн. 45 коп. на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз у розмірі 7 551 (сім тисяч п`ятсот п`ятдесят одна) грн. 20 коп.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 15 листопада 2022 року на транспортні засоби, а саме автомобіль марки «Opel», модель «Corsa», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_4 , та автомобіль марки «ВАЗ», модель «21063», реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_5 - скасувати.

Речові докази : автомобіль марки «Opel», модель «Corsa», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_4 ; автомобіль марки «ВАЗ», модель «21063», реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_5 ; вилучену медичну документацію потерпілого ОСОБА_6 , а саме: картку стаціонарного хворого № 881 (22) від 03.11.2022 року; два рентген знімки від 03.11.2022 року та 09.11.2022 року повернути за належністю.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя : ОСОБА_1