УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року

м. Київ

справа № 209/1955/20

провадження № 51-2632ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської областівід 05 липня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2023 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000324, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська (нині м. Кам`янське) Дніпропетровської області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу - вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2019 року за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК України) до позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням на строк 1 рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпродзержинська (нині м. Кам`янське) Дніпропетровської області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

Суть питання

За вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської областівід 05 липня 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією належного йому на праві власності майна.

Крім того, цим же вироком засуджено ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК України, законність і обґрунтованість судових рішень стосовно якого, у цій касаційній скарзі, не оскаржуються.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 10 березня 2020 року приблизно о 22 год 00 хв (більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено), діючи за попередньою змовою зі своїм раніше знайомим - ОСОБА_5 , після словесного конфлікту в кафе-барі, прослідкували за потерпілим ОСОБА_6 , в той час коли останній проходив між будинком 1 по вул. Приморській і дитячим майданчиком на перехресті вул. Приморській та вул. Романківській в у. Кам`янське, застосувавши до останнього насильство, небезпечне для його здоров`я, підійшов до нього ззаду та наніс один удар кулаком в потилицю, від якого потерпілий впав на землю обличчям донизу, закриваючи свою голову руками. Після чого ОСОБА_4 і ОСОБА_5 почали наносити удари ногами у різні частини голови та обличчя потерпілого, заподіявши йому тілесні ушкодження, які відносяться до легких тілесних пошкоджень з короткочасним розладом здоров`я викликавши розлад здоров`я більш 6, але менш 21 дня. Надалі, скориставшись тим, що потерпілий втратив свідомість, заволоділи його майном, чим спричинили останньому майнову шкоду на загальну суму 4 тис. 604 грн 51 коп.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 24 січня 2023 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без змін.

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати рішення апеляційного суду стосовно нього і направити справу на нове досудове розслідування.

Обґрунтовуючи наведене, засуджений указує на те, що його винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, не доведено належними доказами, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначає, що судами не враховано розбіжності в показаннях між потерпілим та свідками. Вказує, що під час досудового розслідування на нього здійснювали моральний тиск, схиливши до часткового визнання провини, оскільки йому погрожували, що він разом з ОСОБА_5 буде утримуватись під вартою, хоча до цього злочину вони не мають жодного стосунку. Крім того, зазначає про те, що не вилучили з вказаного кафе-бару відеозапис з камер спостереження,.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Попри те, що засуджений посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, суть його касаційної скарги полягає в незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.

Водночас, відповідно до вимог ч. 1 ст. 409 КПК України неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Разом із тим, при перевірці судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Зміст обставин і доказів докладно наведено у вироку.

Зазначені у вироку докази є логічним, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності, а доводи засудженого про протилежне Верховний Суд вважає безпідставними.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду засуджений подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам, які за своєю суттю є аналогічні доводам викладеним ним у касаційній скарзі.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженим у згаданій апеляційній скарзі, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Зокрема, обґрунтовуючи свій висновок апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.

Так, апеляційний суд зазначив про те, що з протоколу пред`явлення особи для впізнання від 15 травня 2020 року слідує, що в ході проведення цієї слідчої дії, потерпілому було пред`явлено 4 особи чоловічої статі, які мають приблизно однаковий вік, схожі за зовнішніми ознаками та не мають між собою різких відмінностей. Серед пред`явлених осіб потерпілий ОСОБА_6 вказав саме на ОСОБА_4 , як на особу, яка заподіяла йому тілесні ушкодження та заволоділа його майном.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_4 на те, що він з потерпілим перед проведенням цієї слідчої дії їхали в одному автомобілі та перебували в одному кабінеті є безпідставними, оскільки, крім посилань самого обвинуваченого, вказана обставина не підтверджуються показами інших осіб, а під час розгляду справи судом першої інстанції ані самим обвинуваченим, ані його захисником не заявлялось клопотання про виклик та допит у судовому засіданні понятих, які приймали участь під час проведення цієї слідчої дії.

Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_4 про розбіжність показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з показами потерпілого ОСОБА_6 апеляційний суд зазначив, що вважає їх неприйнятними, оскільки вказані особи не були безпосередніми очевидцями розбійного нападу на потерпілого, а протиріччя, на які вказує обвинувачений, стосувались лише питання спільного вживання алкогольних напоїв, що не має вирішального значення для розгляду цієї справи. При цьому, чіткими та послідовними є покази зазначених осіб в тій частині, що вони перші пішли додому, в той час, як потерпілий та обвинувачені ще залишались в кафе «Каріна», що узгоджується також й з показами самих обвинувачених.

Також апеляційний суд вказав, що посилання ОСОБА_4 про необ`єктивність показів потерпілого, у зв`язку з навідними питаннями прокурора, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки потерпілий, під час свого первісного та додаткового допиту у судовому засіданні, вказав на ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як на осіб, які здійснили на нього розбійний напад. При цьому, відповідаючи на уточнюючі запитання як прокурора, так і сторони захисту, потерпілий ОСОБА_6 не змінював своїх показів, а лише уточнював та доповнював їх, зазначивши, що впізнав ОСОБА_5 за зростом та голосом, а ОСОБА_4 за зростом, тому ставити під сумнів правдивість показань потерпілого, з урахуванням попередження його про кримінальну відповідальність, у апеляційного суду не має підстав.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що доводи ОСОБА_4 про нездійснення вилучення органом досудового розслідування відеозапису з камер спостереження магазину «Каріна» є слушними, однак відсутність відеозапису в матеріалах кримінального провадження не вплинула на повноту досудового розслідування та судового розгляду, оскільки провина обвинувачених доводиться іншими належними та допустимими доказами. При цьому, апеляційний суд наголошував на тому, що сторона захисту не була обмежена у можливості самостійно збирати докази невинуватості під час досудового розслідування та, у разі наявності для цього відповідних підстав, звернутись до слідчого судді з клопотанням про тимчасовий доступ до речей і документів, однак таким правом не скористалась, до слідчого та/або слідчого судді з клопотанням про вилучення вказаних відеозаписів не зверталась.

Також, усупереч твердженням апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи обвинуваченого ОСОБА_4 про здійснення на нього морального впливу під час досудового розслідування, оскільки останній, крім загальних тверджень про здійснення морального тиску на нього, не повідомив суду будь-яких фактичних обставин поганого поводження з ним. Крім того, він зробив свої заяви вже під час розгляду справи в суді першої інстанції, а до того часу, нікому не повідомляв про погане поводження. Більше того, головуючим суддею задавалось питання обвинуваченому щодо застосування до нього незаконних методів досудового розслідування, на що ОСОБА_4 ствердно відповів, що не застосувалось. Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що така заява обвинуваченого не містить достатньої інформації, яку можна було би перевірити.

Більше того, апеляційний суд зазначає, що провина обвинуваченого у даному кримінальному провадженні не ґрунтується на його визнавальних показах, а доводиться сукупністю доказів усіх доказів, зібраних в ході досудового розслідування.

Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду та приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувався при постановленні рішень.

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено, а незгода з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Інші твердження наведені засудженим у касаційній скарзі також не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення судів були постановлені з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які можуть поставити під сумнів їх законність, а тому підстав для задоволення касаційної скарги засудженого відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської областівід 05 липня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2023 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3