ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2585/23 Справа № 205/3304/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу, з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.4 ст. 185 КК України.

За матеріалами кримінального провадження під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2023 року стосовно ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Під час судового засідання ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2023 року продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 до двох місяців, тобто до 19 серпня 2023 року, включно.

Цим же рішенням суду відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу.

В апеляційній скарзі обвинувачений порушує питання про скасування ухвали місцевого суду у зв`язку з незаконністю та просить обрати йому запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування зазначає, що під час розгляду клопотання судом першої інстанції були грубо порушені його права на захист та справедливий суд, оскільки прокурором клопотання було надано тільки суду, а стороні захисту взагалі не надано, що позбавило захисника можливості погодити із ним позицію та надати свої заперечення відносно клопотання. Крім того, прокурором всупереч вимогам ч.2 ст.184 КПК копія клопотання про продовження строку триманні під вартою йому також не надавалась та він не розписувався про його отримання.

Також обвинувачений не погоджується із висновками суду про відмову у задоволенні поданого ним клопотання про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який. Аргументує тим, що місцевий суд жодним чином не мотивував свої висновки, згідно яких було відхилено його доводи щодо застосування рішення ЄСПЛ, як підставу для зміни йому запобіжного заходу, а лише зазначив, що він обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину та офіційно не працевлаштований, що, на переконання обвинуваченого, є порушенням норм процесуального закону та свідчить про невмотивованість судового рішення. Крім того, вважає, що посилання прокурора про неможливість обрання стосовно нього іншого більш м`якого запобіжного заходу не підтверджуються наданими доказами.

Разом з цим, звертає увагу, що зазначення в обвинувальному акті про те, що відсутні обставини, що пом`якшують покарання, але при цьому зазначення, що шкода відшкодована майже в повному обсязі, суперечить висновкам викладеним у постанові Верховного Суду від 06.12.2022 року (справа 404/3767/20), згідно з яким вилучення при крадіжці є безоплатним, тобто майно не повертається, не оплачується, не відшкодовується власнику еквівалент його вартості.

Крім того, вважає, що оскільки прокурором не надано доказів на підтвердження факту того, що викрадений телефон Nokia належав саме потерпілій та взагалі все обвинувачення грунтується на отриманні ним речей, які знаходились у їх спільному користуванні, тому йому може бути змінено запобіжний захід із тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що прокурором не доведено існування ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК, а саме його можливості незаконно впливати на свідків та потерпілу у даному кримінальному провадженні, оскільки вказаний ризик нівелюється тим, що потерпіла вже була допитана у судовому засіданні ще у травні 2023 року, а свідок обвинувачення відмовився від дачі показань у судовому засіданні, що також було зафіксовано під час судового розгляду. Також повідомляє, що згідно виписки із медичної карти амбулаторного хворого від 04.07.2023 він знаходиться на обліку у лікаря-нарколога та має проблеми з тиском, у зв`язку з чим, вважає, що стосовно нього може бути застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, зокрема, з підстав проблем зі здоров`ям.

Враховуючи вищевикладене обвинувачений просить апеляційний суд скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2023 року та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити та змінити йому запобіжний захід із тримання під вартою на домашній арешт з відповідними обмеженнями.

В судове засідання апеляційної інстанції захисник ОСОБА_8 не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив, але його неявка, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 до двох місяців, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК є тяжким злочином, та за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, а також наявність, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення. Про існування цих ризиків свідчить як тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, який був вчинений ним в період іспитового строку, так і дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, однак не має стійких соціальних зв`язків, офіційно не працевлаштований, має непогашені судимості, що свідчить про його схильність до вчинення злочинів.

Разом з цим, місцевий суд дійшов до переконання, що у судовому засіданні прокурором не доведено наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_7 незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, що не оспорюється стороною обвинувачення, а отже ці висновки слід вважати доведеними.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою, оскільки інший запобіжний захід, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду, які стали підставою для відмови у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну йому запобіжного заходу із тримання під вартою на домашній арешт, погоджується й суд апеляційної інстанції, а тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про застосування до нього іншого, більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, слід визнати безпідставними.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 до двох місяців, тобто до 19 серпня 2023 року, включно. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК, підстав для продовження йому строку тримання під вартою та відсутність будь-яких обґрунтувань того, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать його належної поведінки слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд даного кримінального провадження триває, по справі ще не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

Водночас доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо відсутності доказів на підтвердження його вини у вчиненні інкримінованого злочину, суд апеляційної інстанції на даній стадії кримінального провадження не розглядає, оскільки ці питання є предметом перевірки суду першої інстанції під час розгляду справи по суті.

Крім того, посилання обвинуваченого про порушення під час розгляду клопотання його права на захист та справедливий суд, у зв`язку із неврученням прокурором копії клопотання про продовження строку тримання під вартою йому та захиснику, як на підставу для скасування рішення суду є неспроможними, оскільки єдиною підставою для відмови у продовженні строку тримання під вартою, відповідно до ч. 5 ст. 199 КПК України, є не доведення прокурором, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Також на переконання апеляційного суду, посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на наявність у нього проблем зі здоров`ям, зокрема із тиском, не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду, оскільки це не спростовує висновку суду про те, що він може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення. Крім того, обвинуваченим не надано апеляційному суду об`єктивних медичних даних про те, що за станом свого здоров`я він не зможе утримуватися в умовах СІЗО.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга, з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2023 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу, з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2023 року, якою продовжено строк тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 до двох місяців, тобто до 19 серпня 2023 року, включно залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4