ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 587/1750/22 Номер провадження 11-кп/814/1884/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференціїї кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 вересня 2022 року за №0001899, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Сумського районного суду Сумської області від 08 березня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.1 ст.121 КК України на 5 років позбавлення волі, строк якого ухвалено обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_8 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 23 вересня 2022 року до набрання вироком законної сили з розрахунку день за день.

До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 6 883 гривні 15 копійок майнової шкоди і 50 000 гривень моральної шкоди.

Вирішено питання щодо арешту майна та речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 23 вересня 2022 року приблизно о 17 годині 10 хвилин по АДРЕСА_2 умисно наніс ОСОБА_9 удар цеглиною в потиличну частину голови, від якого ОСОБА_9 упала на землю, чим заподіяв останній тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку, лінійного перелому потиличної кістки з переходом на основу черепа та забійної рани потиличної ділянки м`яких тканин.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, просить скасувати вирок Сумського районного суду Сумської області від 08 березня 2023 року та перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч.1 ст.121 на ст.128 КК України. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд не врахував те, що: ОСОБА_8 наніс тілесні ушкодження ОСОБА_9 з необережності, оскільки викидав цеглину з дороги в сторону кущів, однак вона раптово полетіла в іншому напрямку та влучила в голову потерпілій; показання ОСОБА_9 різняться з продемонстрованими нею в ході слідчого експерименту обставинами, натомість показання обвинуваченого й відтворені ним під час згаданої слідчої дії обставини є послідовними, не мають істотних розбіжностей між собою та підтверджуються висновком додаткової судово-медичної експертизи №743 від 27 жовтня 2022 року; ОСОБА_8 щиро розкаюється у вчиненому кримінальному правопорушенні, що є обставиною, яка пом`якшує його покарання, не судимий, не притягувався до адміністративної відповідальності, має: цивільну дружину, двох дітей, одна з яких є інвалідом, бабу, з якими спільно проживає, з 2018 працював підсобним робітником і слюсарем, отримуючи законне джерело доходу, а тому з огляду на все зазначене вище наявні підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора проти апеляційної скарги, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що вона не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення та кваліфікацію його дій за ч.1 ст.121 КК України як заподіяння потерпілій умисного тяжкого тілесного ушкодження, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.

Факт того, що 23 вересня 2022 року приблизно о 17 годині 10 хвилин по АДРЕСА_2 . ОСОБА_8 в стані алкогольного сп`яніння було заподіяно цеглиною ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку, лінійного перелому потиличної кістки з переходом на основу черепа та забійної рани потиличної ділянки м`яких тканин, у апеляційній скарзі не оспорюється і підтверджено самим обвинуваченим у судах першої та апеляційної інстанцій.

Однак, доводи апеляційної скарги, які є аналогічними наданим ОСОБА_8 показанням, про заподіяння обвинуваченим удару потерпілій з необережності та необхідності кваліфікації його дій за ст.128 КК України є неспроможними.

Так, умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст.121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого, у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.

Кримінальна відповідальність за необережне тілесне ушкодження (ст.128 КК України) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу злочину, передбаченого ст.121 КК України, за умови, якщо були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, а за суб`єктивною стороною цей злочин проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Розмежування умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ч.1 ст.121 КК України) і необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ст.128 КК України) здійснюється, як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Окрім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до них.

Диспозицією ч.1 ст.121 КК України передбачено відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто, умисне тілесне ушкодження, яке, зокрема, спричинило втрату будь-якого органу або його функцій.

Отже, при вчиненні цього злочину умисел винної особи направлений саме на спричинення тілесних ушкоджень. При цьому, ступінь тяжкості ушкодження здоров`я потерпілого може бути в свідомості особи не конкретизованим, тобто, щодо наслідків своїх дій вона може діяти з невизначеним умислом. У такому разі відповідальність настає залежно від фактично заподіяної шкоди здоров`ю потерпілому.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_9 підтвердила те, що 23 вересня 2022 року приблизно о 17 годині 10 хвилин по АДРЕСА_2 вона, спускаючись у яр, почула кроки, й побачила, що ззаду її цілеспрямовано переслідував ОСОБА_8 , дублючи кожну її зміну напрямку руху. У момент, коли вирішила пропустити обвинуваченого вперед, останній наніс їй сильний удар цеглиною в потиличну частину голови, від якого вона впала на землю, в неї відняло руки та була постійна кровотеча. Далі почала кричати й намагатись встати, натомість ОСОБА_8 втік з місця вчинення злочину. Коли в неї вдома до прибуття карети ексстренної медичної допомоги члени родини надавали їй першу медичну допомогу, підійшла баба обвинуваченого, яка пояснювала, що не розуміє, чому останній так вчинив.

21 жовтня 2022 року ОСОБА_9 на місці вчинення злочину (по АДРЕСА_2 ) у ході проведеного з нею слідчого експерименту з допомогою статиста детально відтворила наведені вище обставини заподіяння їй тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 . Зокрема, продемонструвала деталі її умисного переслідування обвинуваченим, місце, спосіб, механізм і локалізацію нанесення ним удару цеглиною їй у потиличну частину голови, та обставини залишення останнім місця злочину, що підтверджується протоколом слідчого експерименту з технічним носієм інформації, на якому зафіксовано перебіг даної слідчої дії (а.к.п.50-53) (т.1 а.п.213-220). Відтворені потерпілою обставини повністю відповідають наданим нею в суді першої інстанції показанням.

Це вбачається також із висновку додаткової судово-медичної експертизи №743 від 27 жовтня 2022 року, яким установлено, що враховуючи локалізацію та механізм спричинення відкритої черепно-мозкової травми в ОСОБА_9 , можливе заподіяння тілесних ушкоджень (рани та перелому) за умови кидання й влучання тупого предмета з обмеженою поверхнею, зокрема, фрагмента цеглини, в потиличну ділянку зліва, що не виключає можливість отримання потерпілою тяжких тілесних ушкоджень за обставин, продемонстрованих нею під час слідчого експерименту (т. 1 а.п.221-222).

Наведені ж вище докази об`єктивно узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_10 (свекрухи потерпілої) про те, що ОСОБА_9 прийшла в крові й пояснила, що її вдарив цеглиною в голову ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_11 (баба ОСОБА_12 ) підтвердила показання потерпілої та зазначеного вище свідка про те, що після вчинення злочину, як обвинувачений, який був у стані сильного алкогольного сп`яніння, так і потерпіла, повідомляли їй, що ОСОБА_12 вдарив цеглиною ОСОБА_9 .

Отже, повідомлені ОСОБА_9 відомості відразу після вчинення злочину, продемонстровані нею в ході слідчого експерименту обставини та показання, які вона надавала в суді першої інстанції, є послідовними, стабільними, узгоджуються, як між собою та не містять будь-яких суперечностей, так і підтверджуються викладеними вище показаннями свідків і відповідними їм письмовими доказами, а тому об`єктивних підстав не довіряти цим доказам не має.

Окрім того, як установлено в ході розгляду справи, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 є односельцями, однак у будь-яких відносинах не перебувають (не спілкувались до вчинення злочину), що свідчить про відсутність підстав обмовити обвинуваченого потерпілою, яка перед допитом у встановленому законом порядку була приведена до присяги й попереджена про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, що підтверджується технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження в місцевому суді.

Натомість, свідки ОСОБА_13 і ОСОБА_14 підтвердили те, що обвинувачений підбіг до них і вигукнув їм інші відомості: «там таке сталось, таке сталось, ОСОБА_9 йшла, впала й кричить».

Згідно з показаннями свідків ОСОБА_15 (чоловіка ОСОБА_9 ) і ОСОБА_16 далі обвинувачений намагався втекти й зазначав, що це невідомий чоловік з татуюванням дракона на руці, а не він, ударив цеглиною потерпілу.

Свідок же ОСОБА_16 також додатково засвідчив, що вже по дорозі у відділ поліції ОСОБА_8 знову повідомив, що він ударив цеглиною ОСОБА_9 .

Тобто, вказані вище свідки також підтвердили показання потерпілої про цілеспрямований та умисний характер нанесення ОСОБА_8 їй удару цеглиною в голову. На користь цього висновку свідчить і посткримінальна поведінка обвинуваченого, який одразу ж після вчинення злочину висував різні версії на свій захист, намагаючись уникнути кримінальної відповідальності та повідомляючи, що це не він наніс ОСОБА_9 тілесні ушкодження цеглиною, а якийсь невідомий чоловік, тобто, не заперечував факту заподіяння потерпілій умисних тілесних ущкоджень цеглиною в голову. Зазначав ОСОБА_8 свідкам ОСОБА_13 та ОСОБА_14 і те, що потерпіла самостійно впала й кричала. Водночас у подальшому обвинувачений підтвердив свідку ОСОБА_16 факт заподіяння ним удару цеглиною ОСОБА_9 .

Перевіркою матеріалів справи встановлено також неузгодженість відтворених ним у ході слідчого експерименту обставин з його показаннями в судовому засіданні місцевого суду. Так, відповідно до протоколу слідчого експерименту з додатком від 21 жовтня 2022 року ОСОБА_8 демонстрував, як кинув цеглину в ліву сторону, але вона відлетіла назад і він побачив її влучання в потерпілу (т. 1 а.п.231-237, 238). У суді ж першої інстанції під час допиту обвинувачений зазначав, що кинув цеглину в кущі й не бачив, що вона влучила в ОСОБА_9 , а лише здогадався про це, почувши, що потерпіла впала.

Посилання сторони захисту на висновок додаткової судово-медичної експертизи №752 від 27 жовтня 2022 року, в якому констатовано, що механізм спричинення відкритої черепно-мозкової травми ОСОБА_9 може відповідати механізму, продемонстрованому обвинуваченим під час слідчого експерименту, внаслідок кидання з відстані та влучання тупого предмета з обмеженою поверхнею в потиличну ділянку потерпілої зліва, не спростовують висновки місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, оскільки за змістом названого висновку експертом вирішувалось питання відповідності відтворених обвинуваченим обставин суто з позиції механізму й локалізації заподіяння ОСОБА_8 удару ОСОБА_9 , які є однаковими у випадку кидання цеглини з відстані та нанесення нею удару в безпосередній близькості до потерпілої, адже в будь-якому випадку передбачають дію тупого предмета по механізму удару, тиснення й прогину-розриву на голову потерпілої (т.1 а.п.239-240). Такий механізм нанесення обвинуваченим удару ОСОБА_9 установлено й у висновку додаткової судово-медичної експертизи №742 від 24 жовтня 2022 року (т.1 а.п.207-210). Між тим, висновків щодо дальності влучання цеглини в голову потерпілої експерти не надавали, а відповідні дані про цей факт установлено на підставі показань ОСОБА_9 , зазначених вище свідків і письмових доказів.

За таких обставин, показання обвинуваченого про те, що він кинув цеглину, яка випадково влучила в голову потерпілій, і, через це, наніс їй тяжкі тілесні ушкодження з необережності, спростовуються сукупністю наведених вище взаємоузгоджених, підтверджуючих зміст один одного доказів, аналізом яких із урахуванням обставин цього провадження та висунутої на свій захист непослідовної версії ОСОБА_8 щодо обставин злочину, поза розумним сумнівом установлено, що обвинувачений у стані алкогольного сп`яніння тривалий час переслідував потерпілу, дублюючи кожну її зміну напрямку руху, тим самим, обираючи найбільш сприятливий момент для вчинення злочину. Затим, перебуваючи в безпосередній близькості від ОСОБА_17 , коли вона зупинилась, обвинувачений цілеспрямовано й умисно наніс їй цеглиною удар у потиличну частину голови (життєво-важливий орган) і залишив місце злочину, що виключає можливість характеризувати його дії як необережні.

Тому, суд першої інстанції фактичні підстави кваліфікації в цій справі оцінив з дотриманням приписів кримінального закону та дійшов правильного висновку про необхідність надання правової оцінки діям ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК України.

Так само позбавлені підстав доводи захисника про призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.75 КК України.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

З аналізу приписів ст.75 КК України вбачається, що при застосуванні даної норми кримінального закону всі зібрані у справі дані щодо обставин вчинення кримінального правопорушення в сукупності з даними про особу винуватого мають спонукати до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Санкцією ч.1 ст.121 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який не судимий (т.1 а.п.246), є особою молодого віку, перебуває в цивільному шлюбі, має двох малолітніх дітей, за місцем проживання та роботи характеризується посередньо, схильний до вживання алкогольних напоїв (т.1 а.п.253-254), відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

При цьому, висока суспільна небезпеки вчиненого ОСОБА_8 злочину полягає в тому, що він, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, наніс потерпілій у потиличну частину голови (життєво-важливий орган) удар цеглиною (знаряддям злочину), чим заподіяв їй тяжкі тілесні ушкодження, які були небезпечними для життя та здоров`я потерпілої, після чого цинічно залишив місце злочину, проявивши байдужість до життя і здоров`я травмованої ним людини. Майбутня посткримінальна поведінка обвинуваченого виявилась у тому, що він не надав належний критичний осуд своїй протиправній поведінці, не визнавши винуватість, не намагався будь-яким чином допомогти оговтатись ОСОБА_9 від пережитого, через доводи захисника про наявність у діях ОСОБА_8 обставини, яка пом`якшує покарання, у вигляді щирого каяття є необґрунтованими.

За таких обставин, місцевий суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Судом першої інстанції належним чином враховано всі дані щодо особи обвинуваченого, що мають правове значення при обранні заходу примусу, в тому числі й ті, на які посилається апелянт.

Усупереч аргументам захисника, застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням за вчинення тяжкого злочину має мати для цього вагомі та достатні підстави, які в даному кримінальному провадженні відсутні.

Таким чином, призначене обвинуваченому покарання, яке є мінімальним, відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а вирок Сумського районного суду Сумської області від 08 березня 2023 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4