Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

10 липня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Державної установи "Київський слідчий ізолятор" та з використанням телекомунікаційної платформи EasyCon матеріали кримінального провадження № 0000006 щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Червона Поляна Великоновосільківського району

Донецької області, громадянина України,

що проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.28 ч.2 ст.111, ч.3 ст.289, ч.2 ст.125 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 червня 2023 року,

у с т а н о в и л а :

Києво-Святошинським районним судом Київської області здійснюється судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.28 ч.2 ст.111, ч.3 ст.289, ч.2 ст.125 КК України, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.28 ч.2 ст.111, ч.3 ст.289 КК України.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.06.2023 за наслідками розгляду клопотання прокурора обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів по 26.08.2023 включно.

В апеляційній скарзі, поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції в частині продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою скасувати і постановити нову ухвалу, якою обрати його підзахисному запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, посилається на законність та презумпцію невинуватості як загальні засади кримінального провадження, з огляду на які поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. На переконання захисника, підстав для задоволення клопотання прокурора не було, оскільки ризики, передбачені ст.177 КПК України, відсутні.

Так, до клопотання не було долучено матеріали, які б доводили, що обвинувачений впливає на потерпілих, свідків, а також об`єктивні докази можливості: незаконного перетину державного кордону та виїзду на тимчасово окуповані території в умовах воєнного стану; знищення чи спотворення буд-яких речей та документів, які мають істотне значення для кримінального правопорушення, оскільки вони вилучені слідчим під час обшуку та перебувають в його розпорядженні; вчинення іншого кримінального правопорушення. У клопотанні, взагалі, не вказується, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Отже, посилання в клопотанні на ризики без доказів їх існування суперечить практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема, що ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна (рішення у справі "Панченко проти Росії"). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справі "Бекчиєв проти Молдови").

Прокурор не взяв до уваги наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, а саме, дружини та дітей, відсутність доказів, які б підтверджували намір ОСОБА_7 ухилитись від суду. Також прокурор не долучив до клопотання протокол допиту свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , згідно з якими ОСОБА_7 повідомляв про розташування Збройних Сил Російської Федерації, надсилав відповідні скріншоти і відео. Ці докази свідомо не відображаються прокурором, оскільки, взагалі, виключають в діях ОСОБА_7 склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

Враховуючи те, що ч.2 ст.111 КК України не входить у перелік, передбачений ч.4 ст.183 КК України, суд зобов`язаний був визначити його підзахисному розмір застави та вказати в ухвалі, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України, виправдовують подальше тримання під вартою без визначення розміру застави.

Відповідно до практики ЄСПЛ в рішенні у справі "Авраімов проти України" існування обґрунтованої підозри, що ув`язнений вчинив злочин, є умовою sine qua non для законності тривалого тримання його чи її під вартою. Але коли національні судові органи вперше "негайно" після затримання розглядають питання про необхідність застосування до затриманого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, цієї підозри вже буде недостатньо, й органи державної влади повинні також навести інші відповідні та достатні підстави для обґрунтування тримання під вартою. Цими іншими підставами можуть бути ризик переховування, ризик чинення тиску на свідків або фальсифікації доказів, ризик змови, ризик повторного вчинення злочину або спричинення порушення громадського порядку та пов`язана з цим необхідність захисту затриманого. Ці ризики мають бути належним чином обґрунтовані і міркування органів державної вдали з цих питань не можуть бути абстрактними, загальними або стереотипними.

З огляду на викладене вважає, що суд першої інстанції при продовження строку тримання під вартою порушив п.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи обвинуваченого на підтримку позиції захисника; доводи прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції погодився з доводами про те, що існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, а саме, що ОСОБА_7 з метою уникнути кримінальної відповідальності може переховуватись від суду та незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від о рганів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 6 та ч.7 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника, що показання певних свідків свідчать про відсутність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України. Не вправі давати таку оцінку доказам і суд першої інстанції, оскільки це виходить за межі його повноважень під час судового розгляду, в ході якого докази досліджуються, а оцінка їм може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення у справі "Панченко проти Росії").

На питання про те, чи є розумним строк тримання під вартою, не можна відповісти абстрактно. Визначати, чи розумно й надалі залишати обвинуваченого під вартою, необхідно на підставі особливостей кожної конкретної справи. Продовження строку тримання під вартою в певній справі може бути виправданим лише тоді, коли наявні конкретні ознаки того, що вимога громадських інтересів важить більше - попри презумпцію невинуватості, - ніж правило поваги до особистої свободи (рішення у справі "W. проти Швейцарії"). Передусім національні судові органи мають забезпечити, щоб у будь-якому конкретному випадку досудове тримання обвинуваченої особи під вартою не перевищувало розумного строку. З цією метою вони повинні вивчити всі факти "за"і "проти"наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, попри належну повагу до принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (рішення у справі "Лабіта проти Італії").

Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні низки кримінальних правопорушень, у тому числі особливо тяжких злочинів, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим, адже за один з них передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, обставини, передбачені ч.2 ст.183 КПК України, згідно з якими до нього може бути застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу і на обставини вчинення інкримінованих злочинів, а саме, в період окупації частини території Київської області у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та повномасштабного вторгнення в Україну, воєнний стан, який досі триває, а також на суспільний резонанс вказаного кримінального провадження.

Що стосується ризику незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, то після виходу військ Російської Федерації ОСОБА_7 та інші особи приходили до мешканців житлового комплексу в с. Михайлівка-Рубежівка, шляхом вмовлянь, підкупу або погроз фізичною розправою вказували про необхідність укриття інформації, яка відома свідкам про їх злочинну діяльність, про що повідомили свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 під час допиту в ході досудового розслідування. Ці обставини суд не конкретизував в ухвалі, проте вони зазначені в клопотанні прокурора і з протоколами допиту відповідних свідків сторона захисту мала можливість ознайомитися під час відкриття матеріалів досудового розслідування в порядку, передбаченому ст.290 КПК України. Ці свідки є односельцями обвинуваченого і підлягають допиту.

Такі обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що ризики продовжують існувати, вони не зменшилися і виправдовують подальше тримання під вартою. А тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Всупереч доводам в апеляційній скарзі суд не мотивував своє рішення наявністю ризиків вчинити інше кримінальне правопорушення, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Не обґрунтовував і прокурор клопотання останнім з цих ризиків.

Також суд розглянув можливість визначення ОСОБА_7 розміру застави і дійшов до переконання про відсутність законних для цього підстав з урахуванням положень ч.6 ст.176, ч.4 ст.183 КПК України, згідно з якими під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, які інкримінуються ОСОБА_7 , за наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, і суд має право не визначити розмір застави.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 червня 2022 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартоюзалишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3