Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/2683/2022 Головуючий в першій інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 759/2285/22 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія справи: ч. 2 ст. 286 КК України
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Потсдам Німеччини, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , працює на посаді виконроба монтажної дільниці ТОВ БМК «Енергомонтажвентиляція», має вищу освіту, одружений, має малолітню дитину, раніше не судимий,
по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за участю:
прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2022 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки та покладено на нього обов`язки, що передбачені ст. 76 КК України, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Даним вироком скасований арешт на майно, накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2021 року, а також вирішено питання щодо речового доказу і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком, 20 вересня 2021 року приблизно о 20 годині 55 хвилин ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen GolfVariant» н.з. НОМЕР_1 , рухаючись в другій смузі руху по проспекту Палладіна зі сторони проспекту Перемоги в напрямку перехрестя з бульваром Вернадського в місті Києві, в порушення вимог п. п. 1.5, 2.3 «б», 12.9 «б», 12.3 Правил дорожнього руху, їхав зі значним перевищенням дозволеної швидкості руху 86,83 км/год. (+/- 3,47 км/год.), проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не зміг відповідно зреагувати на небезпеку для руху пішохода ОСОБА_10 , який перетинав проїзну частину дороги в недозволеному для цього місці, якого ОСОБА_7 об`єктивно мав змогу виявити, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого на перехресті проспекту Палладіна та бульвару Вернадського в місті Києві скоїв наїзд на пішохода.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримав численні тілесні ушкодження, в тому числі у вигляді закритої травми грудей та живота з множинними переломами ребер, хребта, ушкодженням внутрішніх органів, від яких помер на місці пригоди.
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. п. 1.5, 2.3 «б», 12.9 «б», 12.3 Правил дорожнього руху знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікацію його дій, просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким обвинуваченому призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.
Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги прокурор зазначає про те, що рішення суду про незастосування до ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є невмотивованим. На переконання апелянта, приймаючи таке рішення, суд залишив поза увагою характер допущених обвинуваченим порушень правил дорожнього руху та спричинені цими порушеннями наслідки, зокрема те, що саме неуважність водія ОСОБА_7 і значне перевищення ним швидкості руху призвели до смерті потерпілого.
При цьому, не оспорюючи щирого каяття обвинуваченого у скоєному, вказує, що воно не є підставою для того, щоб не призначати йому додаткове покарання.
Зважаючи на встановлені обставини дорожньо-транспортної пригоди, прокурор переконаний, що, керуючи транспортним засобом, обвинувачений може нести загрозу не тільки для оточуючих, а і для самого себе. Жодних підстав, які б дозволяли законно та обґрунтовано зберегти за ОСОБА_7 право керування транспортними засобами в ході судового розгляду встановлено не було.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_8 в підтримку доводів і вимог апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали призначене судом першої інстанції покарання законним і справедливим, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 розглянуто судом першої інстанції в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

У зв`язку із цим висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_10 , за викладених у вироку обставин, які ніким з учасників судового розгляду не оспорювалися і докази стосовно яких в судовому засіданні не досліджувалися, апеляційним судом не перевіряються згідно з правилами ч. 2 ст. 394, ч. 1 ст. 404 КПК України.

За встановлених та викладених судом у вироку фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, що також ніким не оскаржується.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги прокурора, в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Наведені вимоги закону не були в повній мірі дотримані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України.

Так, санкція ч. 2 ст. 286 КК України сформульована як кумулятивна, тобто передбачає наявність як основного виду покарання, так і можливість застосування або незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Як вбачається з вироку, призначаючи ОСОБА_7 за даним законом покарання, суд вказав про врахування: ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжкого необережного злочину; даних про особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, на спеціальних обліках не перебуває, працює, одружений, має неповнолітню дитину, постійне місце проживання; щирого каяття та добровільного відшкодування матеріальної шкоди як обставини, що пом`якшують покарання; відсутності обставин, які б обтяжували покарання.

Прийнявши до уваги в сукупності наведені обставини, що впливають на захід примусу та на порядок його відбування, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України основного покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, встановленому санкцією даного закону, та не застосовувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Разом з тим, врахувавши в тому числі спільну думку усіх учасників судового розгляду, суд дійшов переконання про те, що виправлення ОСОБА_7 можливе без реального відбування покарання, але в умовах контролю за його поведінкою під час іспитового строку, та звільнив від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Між тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду про відсутність необхідності у застосуванні до ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та вважає, що, приймаючи таке рішення, суд не надав належної оцінки характеру допущених обвинуваченим порушенням правил безпеки дорожнього руху та спричиненим цими порушеннями наслідкам. Зокрема, суд не проаналізував та не врахував того, що ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, в простій дорожній обстановці знехтував, проігнорував і допустив грубе порушення вимог правил дорожнього руху, а саме значно перевищив максимально дозволену швидкість руху автомобіля (приблизно до 86,83 км/год.), створивши реальну загрозу для життя та здоров`я учасників дорожнього руху, при чому проявив неуважність до дорожньої обстановки, у зв`язку із чим не зміг своєчасно відповідним чином зреагувати на появу пішохода ОСОБА_10 , який в темпі кроку наближався до його смуги руху, переходячи дорогу в недозволеному для цього місці, та якого обвинувачений об`єктивно мав змогу завчасно побачити на проїзній частині, внаслідок чого здійснив на нього наїзд, що призвело до тяжких та невідворотних наслідків спричинення пішоходу численних тяжких тілесних ушкоджень, від яких він помер на місці пригоди.

Приймаючи до уваги наведене, враховуючи в сукупності конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, його ступінь тяжкості, характер та мотиви допущених ОСОБА_7 порушень правил безпеки дорожнього руху, наслідки, що настали в результаті дій обвинуваченого, апеляційний суд переконаний, що обраний захід примусу без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не досягне своєї мети, визначеної у ст. 50 КК України, не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як засудженим, так і іншими особами.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині заслуговують на увагу.

Разом з тим, жодного обґрунтування вимог про збільшення розміру призначеного ОСОБА_7 основного покарання у виді позбавлення волі з 3-х до 5-ти років, а також визначеного йому на підставі ст. 75 КК України іспитового строку з 2-х до 3-х років апеляційна скарга прокурора не містить. Фактично доводи апелянта зводяться виключно не незгоди із тим, що суд першої інстанції не призначив обвинуваченому додаткове покарання.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 основне покарання, визначений умовний порядок його відбування на підставі ст. 75 КК України, як і тривалість іспитового строку, в достатній мірі мотивовані судом у вироку, є законними та справедливими, зважаючи на: виключно позитивні дані про особу обвинуваченого, те, що він раніше не судимий і до кримінальної відповідальності притягується вперше, одружений, має малолітню дитину, постійне місце роботи; його посткримінальну поведінку, зокрема повне визнання своєї провини та щире каяття у скоєному, добровільне відшкодування завданої шкоди, що є обставинами, які пом`якшують покарання; відсутність обставин, які б обтяжували покарання; позицію потерпілої ОСОБА_11 , яка до обвинуваченого жодних претензій не мала, не заперечувала проти призначення йому мінімальної міри покарання, в тому числі із застосуванням положень ст. 75 КК України; а також на наявність порушень правил дорожнього руху і зі сторони пішохода ОСОБА_10 , який переходив проїзну частину дороги в недозволеному для цього місці.

З огляду на вищенаведене, оскільки колегія суддів дійшла висновку про неправильне незастосування до обвинуваченого додаткового покарання, що потягло за собою м`якість обраного для нього заходу примусу, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання в порядку ч. 2 ст. 409, ст. 414 КПК України з ухваленням апеляційним судом нового вироку в цій частині за правилами, визначеними у п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, колегія суддів відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке ст. 12 КК України віднесено до тяжкого злочину; характер, мотиви та конкретні обставини його скоєння; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий і до кримінальної відповідальності притягується вперше (т. 1 а.п. 48), на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває (т. 1 а.п. 49, 50, 51), його сімейний стан, те, що він одружений (т. 1 а.п. 40) та має малолітню дитину, 2011 року народження (т. 1 а.п. 41, 47), має постійне місце роботи, яка не пов`язана з безпосередньою необхідністю керування транспортними засобами (т. 1 а.п. 34, 35-39); щире каяття та добровільне відшкодування потерпілій завданої шкоди, як обставини, що пом`якшують покарання; відсутність, обставин, які б обтяжували покарання; позицію потерпілої ОСОБА_11 , яка будь-яких претензій до ОСОБА_7 не має та не заперечує проти призначення йому мінімального покарання та із застосуванням ст. 75 КК України (т. 1 а.п. 16).

Оцінюючи в сукупності встановлені та доведені у кримінальному провадженні обставини, що впливають на захід примусу та на порядок його відбування, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України основне покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі та зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, як визначив суд першої інстанції. Разом з тим, враховуючи конкретні обставини справи, характер допущених ОСОБА_7 порушень правил безпеки дорожнього руху та спричинені цими порушеннями наслідки, колегія суддів дійшла висновку про те, що до нього слід застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в мінімальному розмірі, як про це просить апелянт.

На переконання колегії суддів, саме таке призначене ОСОБА_7 покарання відповідає принципам співмірності вчиненому та індивідуалізації, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 418, 420 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2022 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4