Справа № 158/1811/22 Провадження №11-кп/802/798/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.4 ст.185 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000360 від 23.07.2022 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 15 вересня 2022 року,
В С Т А Н О В И В:
Згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, одруженого, раніше судимого:
- 15.06.2010 вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України із встановленням іспитового строку на 1 рік;
- 18.08.2010 вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України із встановленням іспитового строку на 2 роки;
- 16.05.2011 вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України частково приєднано покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.08.2010 і визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць;
- 17.09.2014 вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.05.2011 і визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців;
- 20.04.2015 вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області ч. 2 ст. 187 КК України до 7 років позбавлення волі із конфіскацією майна, звільнений 10.03.2020 умовно-достроково на підставі ухвали Маневицького районного суду Волинської області від 10.03.2020 з невідбутим строком 8 місяців 14 днів
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Вироком вирішено долю речових доказів, арештованого майна та процесуальних витрат.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він орієнтовно в першій декаді червня місяця 2022 року (більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено), маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою власного незаконного збагачення, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій і бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, з метою крадіжки чужого майна, прийшовши до неогородженої території житлового будинку АДРЕСА_2 , умисно, шляхом вибиття дерев`яних дошок з тильної сторони господарської споруди, зробив отвір, через який проник у приміщення сараю. У подальшому реалізуючи свій єдиний злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння чужим майном, розуміючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, в умовах воєнного стану, умисно, повторно, таємно здійснив крадіжку бувших у використанні запчастин до транспортного засобу марки ИЖ-49, якими в подальшому розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду на загальну суму 11 006,07 грн.
Таким чином, ОСОБА_7 своїми діями, які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у інше приміщення, в умовах воєнного стану, скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України.
У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації його дій, оскаржує судове рішення з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його суворості.

У зв`язку з наявністю декількох пом`якшуючих обставин, зокрема, відшкодування збитків потерпілому, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, та відсутність обтяжуючих, апелянт просить призначити йому покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі.

В судове засідання не з`явився потерпілий, який належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілого. Його неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.
Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку і доводи апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу, міркування прокурора, який щодо задоволення апеляції заперечив, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції матеріали даного кримінального провадження за згодою учасників судового провадження розглянуті в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, тобто, судом першої інстанції визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які не оспорюються учасниками кримінального провадження, а тому вирок суду в зазначеній частині на предмет його законності та обґрунтованості не переглядається.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Дані вимоги Закону були повністю дотримані судом першої інстанції.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так до обставин, які пом`якшує покарання, суд відніс активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття та відшкодування спричиненої шкоди. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Крім того, суд першої інстанції при призначенні покарання врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, в тому числі за корисливі злочини, що свідчить про сталість злочинної поведінки обвинуваченого та не бажання дотримуватись правил та норм поведінки в суспільстві, також за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
З огляду на вказане, обставини, які обвинуваченим вказано в апеляційній скарзі, фактично враховані судом першої інстанції при обрані останньому покарання на мінімальний строк, передбачений санкцією ч.4 ст.185 КК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства. Саме таке покарання відповідатиме вимогам статей 50,65 КК України та принципу пропорційності, оскільки є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та буде відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання. Тож покарання, призначене судом першої інстанції не є суворим, як це зазначено в апеляційні скарзі обвинуваченого.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Враховуючи вищевикладене, підстав для зміни вироку, пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання з мотивів наведених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 15 вересня 2022 року щодо останнього - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 15 вересня 2022 року стосовно останнього - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судд і