Номер провадження: 11-кп/813/2193/22
Справа № 504/3882/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

20.12.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Одеського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні за клопотанням прокурора Доброславської окружної прокуратури про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

З матеріалів провадження, які надійшли до апеляційного суду вбачається, що в провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0000692 від 19.06.2019р. за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10.10.2022р. продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 до 09.12.2022р. включно, без визначення розміру застави.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу та просить за результатом її розгляду прийняти судом справедливе рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_7 , прокурора, який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, та ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Водночас, при здійсненні апеляційного перегляду колегія суддів, крім норм Конституції України, національного законодавства, в тому числі і кримінального процессуального законодавства керується Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477 від 23.02.2006 року, ст. 2, 17 якого передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як обов`язкове джерело права. Основним джерелом правозастосовної діяльності ЄСПЛ є Конвенція «Про захист прав людини та основоположних свобод», якою на міжнародному рівні закріплені головні принципи права на свободу та особисту недоторканість, за яким особа може бути позбавлена свободи виключно на підставах передбачених законом, права на справедливий публічний розгляд справи незалежним та безстороннім судом, права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За змістом положень Глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України, підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Як вбачається з матеріалів провадження, які надійшли до суду апеляційної інстанції, Суворовським районним судом м. Одеси здійснюється судовий розгляд кримінального провадження №0000692 від 19.06.2019р. за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

Вирішуючи питання доцільності продовження тримання ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції, у відповідності до порядку, передбаченого ст.ст. 178, 183 КПК України, врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі, офіційно не працевлаштований, порушив обмеження, встановлені застосованим до нього запобіжним заходом у виді домашнього арешту, переховувався від суду та з урахуванням обставин інкримінованого обвинуваченому злочину, наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, дійшов висновку про неможливість застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження № 0000692 від 19.06.2019р. за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, яке за класифікацією кримінальних правопорушень відноситься до особливо тяжкого злочину, покарання за яке передбачає позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК України, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Згідно усталеної позиції Європейського суду з прав людини, вирішуючи питання щодо наявності підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Харченко протии України" від 10 лютого 2011 року (п.79) продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості".

Також в рішенні ЄСПЛ у справі "Єчюс проти Литви" (п.219) зазначено, що продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його не можливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» (п.80) Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Прокурор у клопотанні про продовження запобіжного заходу посилався на наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: ризик того, що обвинувачений може переховуватись від суду, оскільки після вчинення злочину ОСОБА_7 залишив місце проживання та вчиняв дії щодо переховування. Тривалий час ухилявся від явки до суду у зв`язку із чим був оголошений у розшук.

Ухвалою колегії суддів Суворовського районного суду м. Одеси від 10.06.2020р. відносно обвинуваченого ОСОБА_7 було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт строком до 10.08.20202р. із застосуванням електронного засобу контролю. Проте, в судове засідання, призначене на 28.07.2020р. обвинувачений не з`явився, не повідомивши причини неявки, чим порушив покладені на нього процесуальні обов`язки.

Зазначені обставини були предметом перевірки суду першої інстанції, а тому на думку колегії суддів, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність ризику того, що у разі обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою, останній може знову вчинити спробу переховуватись від суду. Крім того, обвинувачений не має постійного місця проживання, роботи та стійких соціальних зв`язків.

Враховуючи тяжкість покарання у виді позбавлення волі, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого йому злочину, данні про його особу, наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що він обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, а тому враховуючи тяжкість кримінального правопорушення у вчиненні якого він обвинувачується, є підстави вважати, що перебуваючи на свободі ОСОБА_7 може здійснити спроби в подальшому переховуватись від суду. Також з огляду на те, що судом на цей час ще не досліджені усі докази у справі, не допитані потерпіла та свідки, а тому з метою уникнення покарання від кримінальної відповідальності, може вдатися до спроб будь-яким чином впливати на них з метою зміни ними показань.

З огляду на викладене, та з урахуванням того, що раніше стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , в межах цього кримінального провадження, вже було обрано запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме у виді цілодобового домашнього арешту, проте останній порушив покладені на нього процесуальні обов`язки, колегія суддів вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 іншого більш м`якого запобіжного заходу, окрім як тримання під вартою, не зможе запобігти наведеним вище ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього кримінальним процесуальним законодавством обов`язків.

На даному етапі судового розгляду апеляційним судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжному заході у виді тримання під вартою відпала, доцільності змінювати йому запобіжний захід не вбачається, встановлені під час обрання запобіжного заходу ризики не зменшились та продовжують існувати.

Враховуючи обсяг обвинувачення ОСОБА_7 , у сукупності із тяжкістю можливого покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк, яке йому загрожує у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого йому злочину, дані про його особу, відсутність постійної роботи, джерела доходу, стійких соціальних зв`язків, наявність ознак справжнього суспільного інтересу, а також те, що на теперішній час наявні ризики того, що обвинувачений може переховуватись від суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності може вдатися до спроб будь-яким чином впливати на потерпілу, свідків у цьому кримінальному провадженні, які ще не допитані, з метою зміни ними показань, що на думку колегії суддів, дає достатні підстави вважати, що застосування стосовно ОСОБА_7 саме запобіжного заходу у виді тримання під вартою є обґрунтованим. Обставин, які б свідчили про зменшення раніше встановлених ризиків, судом на даному етапі судового розгляду не встановлено.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

В ході розгляду справи судом апеляційної інстанції не було встановлено обставин, передбачених ч.2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Будь яких інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою, або могли бути підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, матеріали провадження, які надійшли до апеляційного суду, не містять, та під час розгляду апеляційним судом стороною захисту не надано.

Враховуючи вище зазначене, судом апеляційної інстанції не встановлено істотних порушень положень КПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на незадовільний стан його здоров`я, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки в матеріалах провадження, які були надіслані судом першої інстанції на розгляд апеляційного суду, відсутні відомості щодо стану здоров`я обвинуваченого, та неможливості останнього знаходитись під вартою в умовах слідчого ізолятора.

Також слід зазначити, що відповідно до вимог ч. п.1 ч.4 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановлені ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. 177 та ст. 178 КПК цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, пов`язаного із застосуванням насильства, наявність суспільно небезпечного характеру цього злочину, а тому на думку колегії суддів застосування відносно обвинуваченого альтернативного виду запобіжного заходу у виді застави є неможливим.

Враховуючи тяжкість інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, тяжкість покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк, яке йому загрожує у разі визнання винним у вчинені цього злочину, наявність ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду, впливати на потерпілу, свідків у кримінальному провадженні з метою уникнення кримінальної відповідальності у виді позбавлення волі, колегія суддів вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою є неможливим.

Отже висновок суду про наявність достатніх підстав для продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, є законним та обґрунтованим, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 177, 178, 183, 199, 404, 405, 407,422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2022 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2022 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 09.12.2022р. включно, без визначення розміру застави - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено 20 грудня 2022р.

Судді:

ОСОБА_2 В ОСОБА_10 І ОСОБА_11