ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/223/22 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі кримінальне провадження, яке внесено до ЄРДР за № 0000442 від 31.01.2013 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_9 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 червня 2022 року у справі за обвинуваченням ОСОБА_11 ,

в с т а н о в и л а:

цим вироком
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. сосьва, Сєровського району, свердловської області російської федерації, зареєстрованого за адресою : АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, одруженого, приватного підприємця, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.
На підставі ч.5 ст. 74 КК України, ОСОБА_11 звільнено від відбування покарання у виді одного року обмеження волі на підставі ст.49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_11 на користь потерпілого ОСОБА_9 - 33 600 (тридцять три тисячі шістсот) гривень матеріальної шкоди, 40 000 (сорок тисяч) гривень моральної шкоди, а всього разом 76 600 (сімдесят шість тисяч шістсот) гривень.
Вирішено питання речових доказів та судових витрат.
Як визнав суд, 13 липня 2009 року близько 11 год. ОСОБА_11 перебував у центральній частині міста Івано-Франківська. В цей час йому на мобільний телефон зателефонувала дружина ОСОБА_12 , яка повідомила, що знаходиться на території ІМЕ «Галицька академія» по АДРЕСА_3 , і в неї виник конфлікт з невідомим чоловіком, який керував будівельними роботами, зазначивши, що цей чоловік її ображає.
ОСОБА_11 вирішив прибути на вказану адресу та вчинити фізичну розправу над кривдником його дружини.
Цього ж дня, близько 11.30 годин ОСОБА_11 прибув на територію ІМЕ «Галицька академія» по АДРЕСА_3 , де від робітників дізнався, що їх керівник ОСОБА_9 знаходиться в приміщенні ІМЕ « Галицька академія ».
ОСОБА_11 зайшов у будівлю вказаного навчального закладу, де на першому поверсі в приміщенні туалету зустрів ОСОБА_9 , якого став звинувачувати в тому, що той образив його дружину. ОСОБА_9 нічого на це не відповівши, намагався вийти, однак, ОСОБА_11 , який стояв при вході його не випустив та руками штовхнув у груди, відштовхнувши його назад в приміщення туалету. В подальшому, ОСОБА_11 , будучи розлюченим на ОСОБА_9 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, вирішив спричинити йому тілесні ушкодження.
Реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , ОСОБА_11 в приміщенні туалету, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, умисно наніс цілеспрямований удар рукою в ділянку голови ОСОБА_9 .. Однак, під час цього удару ОСОБА_9 , захищаючись, підставив свою ліву руку в якій тримав сонцезахисні окуляри, в результаті чого ОСОБА_11 наніс удар по кисті лівої руки потерпілому, спричинивши йому фізичну біль та при цьому розбив ОСОБА_9 сонцезахисні окуляри, а також спричинив собі різану рану тильної поверхні правої кисті.
Поведінка ОСОБА_9 ще більше розлютила ОСОБА_11 , і він продовжуючи свої протиправні дії, спрямовані на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, умисно наніс руками два цілеспрямованих удари в ділянку обличчя ОСОБА_9 , спричинивши йому, згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 198/к від 28.02.2017 року тілесні ушкодження у вигляді двох саден неправильно-овальної форми на передній каймі нижньої губи в серединній її частині та ліворуч, крововиливу на тлі якого переривчасте садно на слизовій оболонці нижньої губи в середній її частині, повного вивиху 11 зубу та неповного вивиху (зміщення) 21 зубу, які відносяться до легких тілесних ушкоджень,що призвели до незначної стійкої втрати працездатності до 10%.
Від отриманих тілесних ушкоджень та болю ОСОБА_9 присів, а ОСОБА_11 користуючись перевагою над потерпілим, з метою доведення до кінця свого протиправного наміру, спрямованого на спричинення йому тілесних ушкоджень, своєю лівою рукою схопив ОСОБА_9 за зап`ястя правої руки та одночасно правою рукою схопив його за тильну поверхню кисті правої руки, після чого викрутив потерпілому руку до середини, змушуючи лягти на підлогу спиною, і так, утримуючи, з великим зусиллям умисно натиснув до низу на тильну поверхню кисті правої руки ОСОБА_9 та спричинив йому, згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 198/к від 28.02.2017, тілесні ушкодження у вигляді Т-подібного внутрішньо-суглобового перелому дистального епіфізу правої променевої кістки зі зміщенням уламку в бік долонної поверхні, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня важкості, як такого, що не є небезпечним для життя, проте викликало тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні.
Після вчинення протиправних дій ОСОБА_11 з місця події скрився, а потерпілий ОСОБА_9 для надання медичної допомоги направився в лікувальний заклад.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 вважає що вирок суду слід скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку із недоведеністю у його діянні вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України.
В обґрунтування своїх доводів, наводячи аналіз кримінально-правових норм, які регламентують відповідальність за умисне заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження (ст.122 КК України) та необережне заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження (ст.128 КК України), зазначає, що вини своєї в умисному заподіянні ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесного ушкодження він не визнав і вважає, що таких доказів сторона обвинувачення не надала.
На думку апелянта, суд першої інстанції вийшов за межі обвинувачення, вказаного в обвинувальному акті, оскільки досліджував обставини, пов`язані з умисним легким тілесним ушкодженням, виявленим у ОСОБА_9 , в той час як йому висунуто обвинувачення за ч.1 ст.122 КК України.
Зазначає, що реєстр матеріалів досудового розслідування містить дані про процесуальні дії досудового слідства, що були проведені до набрання чинності діючим КПК з серпня 2009 року.
Звертає увагу, що відповідно до витягу з ЄРДР, 10.06.2013 року зареєстровано заяву ОСОБА_9 про вчинене кримінальне правопорушення. Тому, апелянт стверджує, що заяву ОСОБА_9 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України було прийнято за межами строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, який складав три роки, а тому всі здобуті докази слід визнати недопустимими, як такі, що отримані з порушенням вимог п.2 ч.3 ст.87 КПК України.
Звертає увагу, що в матеріалах кримінального провадження відсутнє процесуальне рішення про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні, що, на думку апелянта, обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані особою, яка не мала на те законних повноважень.
Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги висновок експерта № 184 від 20.11.2009 року, а натомість необґрунтовано поклав у основу вироку висновок експерта № 198 від 28.02.2017 року, який дає три різні варіанти розвитку події.
Аналізуючи наведений у експертному висновку механізм отримання тілесного ушкодження ОСОБА_9 , стверджує, що травму потерпілий міг отримати, швидше за все під час удару кулаком своєї правої руки в його голову.
Апелянт заперечує щодо задоволення цивільного позову ОСОБА_9 з тих мотивів, що це питання вже було вирішено за результатом розгляду цивільної справи і відображено у рішенні Івано-Франківського міського суду від 25.07.2014 р у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в зв`язку із вчиненням злочину.
Просить вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 червня 2022 року відносно ОСОБА_11 скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_11 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 122 КК України.
Потерпілий ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, за змістом якої вважає, що покарання, яке призначено ОСОБА_11 судом першої інстанції є занадто м`яким, а розмір відшкодування моральної шкоди завданої потерпілому, занижено.
Вказує, що місцевий суд належним чином не врахував його моральні переживання, які пов`язані з тривалістю розгляду даного кримінального провадження.
На думку апелянта, судовий розгляд відбувався упереджено і він не мав можливості з`ясувати ряд питань щодо проведення досудового розслідування. Зокрема, щодо перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_11 на умисне заподіяння тілесних ушкоджень.
Стверджує, що судом безпідставно відмовлено йому в компенсації матеріального відшкодування за розбиті сонцезахисні окуляри, вартість яких складає 4 900 грн., а також не враховано інфляцію при вирішенні цивільного позову.
Також зазначає про незаконність і необґрунтованість судового рішення з тих мотивів, що не були допитані усі свідки, а також не прийнято відповідних процесуальних рішень щодо слідчої та судмедекспертів, які, на думку апелянта, неналежно виконували свої обов`язки.
Просить змінити вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 червня 2022 року відносно ОСОБА_11 в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_11 покарання у виді трьох років позбавлення волі та повністю задовольнити поданий ним цивільний позов.
Потерпілий ОСОБА_9 подав також заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_11 , відповідно до якого вказує на безпідставність доводів апелянта щодо розмежування заподіяння йому тілесних ушкоджень на легкі, відповідальність за які передбачена ч.2 ст.125 КК України та середньої тяжкості, які кваліфікуються за ч.1 ст.122 КК України. Також, не погоджується з апеляційною скаргою обвинуваченого щодо оцінки доказів судом першої інстанції, зокрема - в частині, що стосується показань свідків.
Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали подану апеляційну скаргу і, навівши аналогічні викладеним у ній мотиви, просять скасувати вирок суду першої інстанції та закрити провадження у справі; потерпілого ОСОБА_9 , який підтримав свою апеляційну скаргу і просить її задовольнити; міркування прокурора, який вирок суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, обране обвинуваченому покарання таким, що повістю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження; частково провівши судове слідство; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.
З матеріалів провадження вбачається, що місцевий суд провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_11 відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК, у межах висунутого обвинувачення.
При цьому, суд дотримався приписів, установлених статтями 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.
За змістом ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Ретельно перевіривши надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_11 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції у вироку навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав їм у відповідності з вимогами ст. 94 КПК належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як встановлено перевіркою матеріалів провадження, досудове та судове слідство проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Таких порушень цього закону, які були б істотними та потягли за собою скасування судового рішення, у справі не допущено, а висновок суду про доведеність винності ОСОБА_11 у заподіянні потерпілому ОСОБА_9 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження суд зробив на підставі ретельно досліджених в судовому засіданні і детально викладених у вироку доказів.
Обґрунтовуючи свої висновки щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_11 , суд у вироку належним чином проаналізував показання допитаних в судовому засіданні потерпілого, обвинуваченого, свідків, а також протоколи слідчих процесуальних дій і висновки судово-медичних експертиз, які, у своїй сукупності, доводять винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Так, допитаний судом першої інстанції потерпілий ОСОБА_9 ствердив, що 13.07.2009 р. в туалеті, що знаходиться в приміщенні ІМЕ Галицька академія по вулиці Вовчинецька, 225 А в м. Івано-франківську, обвинувачений ОСОБА_11 безпричинно завдав йому декілька ударів по обличчю, пошкодивши два зуби, після чого викрутив руку, від чого він ліг на спину, а ОСОБА_11 натиснув на кисть правої руки.
З показань свідка ОСОБА_13 , який працював охоронцем в ІМЕ Галицька академія, суд першої інстанції встановив, що 13.07.2009 року в приміщення туалету зайшов ОСОБА_9 , а через деякий час ОСОБА_11 .. Після цього свідок почувши шум у туалеті, зайшов туди і бачив як ОСОБА_11 двома руками відштовхнув ОСОБА_9 , від чого останній впав.
Свої свідчення потерпілий ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_13 підтвердили під час відтворення обстановки та обставин події, протоколи яких були предметом дослідження суду першої та апеляційної інстанцій.
Зокрема, відповідно до протоколу відтворення обстановки та обставин події від 08.10.2009 року свідок ОСОБА_13 розповів та показав за допомогою статиста як падав потерпілий ОСОБА_9 від завданого йому поштовху ОСОБА_11 та продемонстрував положення тіла ОСОБА_9 після падіння. (т.1 а. п.211-217)
Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 11.05.2016 року, який проводився за участі потерпілого ОСОБА_9 , підозрюваного ОСОБА_11 та його адвоката ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_13 , потерпілий підтвердив свої показання щодо заподіяння йому ОСОБА_11 тілесних ушкоджень та відтворив за допомогою статиста обставини, за яких йому обвинуваченим були спричинені тілесні ушкодження. (т.2 а. п.48-54)
Обвинувачений ОСОБА_11 , як під час допиту його судом першої інстанції, так і при проведенні слідчого експерименту, хоч і заперечував свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, проте не заперечував самого факту конфлікту між ним та потерпілим ОСОБА_9 і виклав свою версію події, відповідно до якої тілесні ушкодження ОСОБА_9 міг отримати внаслідок того, що він відштовхнув потерпілого і останні впав на плиточне покриття підлоги на витягнуті руки. (т.1 а. п.203-210, т.2 а. п.55-62)
Таким чином, аналіз вказаних доказів свідчить, що судом першої інстанції правильно встановлено, що тілесні ушкодження, діагностовані в подальшому у потерпілого ОСОБА_9 , були заподіяні йому саме обвинуваченим ОСОБА_11 .
Характер таких ушкоджень деталізовано висновками судово-медичних експертиз, які також були предметом дослідження суду першої інстанції.
Зокрема, висновком експертизи № 1210/862-Е, проведеної 22.09.2009 р. - 24.09.2009 р., на підстав даних Акта судово-медичного обстеження ОСОБА_9 № 862 від 15.07.2009 р. у потерпілого виявлено закритий уламковий черезсуглобний перелом правої променевої кістки в типовому місці зі зміщенням відламків; повний травматичний вивих 1-го верхнього зуба зліва, садна та крововиливи слизової оболонки нижньої губи.
Виявлені у потерпілого ОСОБА_9 тілесні ушкодження, що були йому заподіяні 13.07.2009 р. підтверджені висновком комісійної судово-медичної експертизи № 368-КЕ/2013/пп. При цьому, на переконання експертів, враховуючи характер та локалізацію встановлених у ОСОБА_9 тілесних пошкоджень у комплексі, є малоймовірним виникнення їх у разі мимовільного падіння на площині та падіння на сідниці і дві руки, розташовані позаду тіла паралельно долоням вниз та спрямовані кінчиками пальців у напрямку від тіла. ( т.1 а. п.226-251, т.2 а. п.1-3)
Проведеною в період з 28.12.2016 р. по 28.02.2017 р. комісійно-судовою медичною експертизою № 198, заподіяні ОСОБА_9 тілесні ушкодження більш деталізовані і експертами констатовано, що можливість виникнення тілесного ушкодження у виді уламкового Т-подібного внутрішньо-суглобововго перелому дистального епіфізу правої променевої кістки зі зміщенням уламку в бік долонної поверхні за механізмом, на який вказує обвинувачений ОСОБА_11 , виключається через відмінності, що є суттєвими. Натомість, утворення тілесних ушкоджень за механізмом, на який вказує потерпілий, не виключається. (т.2 а. п.73-95)
Тобто, вказаними експертними висновками спростовуються доводи обвинуваченого ОСОБА_11 щодо механізму отримання потерпілим тілесного пошкодження, яке, на думку обвинуваченого, могло виникнути від падіння на підлогу, як він вказував під час досудового слідства, або від удару потерпілого рукою в його голову, як він зазначає в апеляційній скарзі.
При цьому, на переконання колегії суддів, висновок експерта № 184 від 20.11.2009 р., на який посилається обвинувачений ОСОБА_11 в апеляційний скарзі, не спростовує попередні результати експертних досліджень. Згідно вказаного експертного висновку підтверджено наявність у потерпілого ОСОБА_9 перелому правої променевої кістки зі зміщенням фрагментів в долонний бік, як діагностовані як середньої тяжкості тілесні ушкодження, а також зазначено лише про ймовірність його отримання від падіння на площину. Таким чином, вказаним висновком також підтверджується заподіяння ОСОБА_11 тілесних ушкоджень середньої тяжкості потерпілому ОСОБА_9 , проте механізм їх утворення більш деталізовано та визначено вищенаведеними судово-медичними експертизами.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_11 стосовно того, що стороною обвинувачення не надано доказів його винуватості у вчиненні умисного злочину, які базуються на аналізі статті 122 України та статті 128 КК України, про що зазначено в його апеляційній скарзі, колегія суддів вважає непереконливими.
Так, обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст. 122 КК України є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Умисне заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження (ст. 122 КК України) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.
Кримінальна відповідальність за необережне тілесне ушкодження (стаття 128 КК України) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу злочину, передбаченого статтею 122 КК України, за умови, якщо були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження, а за суб`єктивною стороною цей злочин проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.
Розмежування умисного заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень (частина перша статті 122 КК України) і необережного заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень (стаття 128 КК України) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Окрім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути віднесені до середньої тяжкості, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.
Із встановлених як судом першої так і судом апеляційної інстанцій обставин справи вбачається, що коли під час бійки потерпілий ОСОБА_9 присів, то обвинувачений ОСОБА_11 , користуючись перевагою над потерпілим, своєю лівою рукою схопив ОСОБА_9 за зап`ястя правої руки та одночасно правою рукою схопив його за тильну поверхню кисті правої руки, після чого викрутив потерпілому руку до середини, змушуючи лягти на підлогу спиною і так утримуючи, з великим зусиллям умисно натиснув до низу на тильну поверхню кисті правої руки ОСОБА_9 ..
Наслідком таких дій обвинуваченого, виходячи з висновків наведених вище судово-медичних експертиз є заподіяння потерпілому Т-подібного внутрішньо-суглобового перелому дистального епіфізу правої променевої кістки зі зміщенням уламку в бік долонної поверхні, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня важкості.
Наведені обставини в сукупності з даними про локалізацію, характер та механізм утворення тілесних ушкоджень, а також враховуючи, що обвинувачений спеціально приїхав на територію ІМЕ «Галицька академія» з метою з`ясування стосунків з ОСОБА_9 , свідчать про те, що дії ОСОБА_11 щодо наслідків у вигляді тілесних ушкоджень, заподіяних ОСОБА_9 , носили умисний характер. Тому, на переконання колегії суддів, незалежно від того, чи є такий умисел прямим або непрямим, обвинувачений має нести відповідальність за фактично заподіяну шкоду, тобто за умисне заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень
Твердження апелянта ОСОБА_11 про те, що суд першої інстанції вийшов за межі обвинувачення, вказаного в обвинувальному акті, оскільки досліджував обставини, пов`язані з умисним легким тілесним ушкодженням, виявленим у ОСОБА_9 , в той час як йому висунуто обвинувачення за ч.1 ст.122 КК України, колегія суддів вважає безпідставними.
Як слідує з обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000442 від 31.03.2013 р. ОСОБА_11 висунуто обвинувачення у заподіянні умисного середньої тяжкості ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження стороною обвинувачення надано суду докази, на яких ґрунтуються доводи щодо вчинення ОСОБА_11 кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.122 КК України. Саме такі докази, аналіз яких відображено у судовому рішенні, були предметом дослідження місцевого суду.
Наявність у матеріалах провадження відомостей щодо заподіяння потерпілому ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень, зважаючи на те, що йому також заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості, не може свідчити, що докази у даному кримінальному упровадженні стосувалися лише кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 КК України.
Безпідставними є доводи обвинуваченого, що заяву ОСОБА_9 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України було прийнято за межами строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Так, предметом дослідження суду першої інстанції була протокол-заява ОСОБА_9 , датована 15.07.2009 р., відповідно до якої він повідомив про заподіяння йому тілесних ушкоджень ОСОБА_9 (т.1 а. п.194)
За вказаною заявою, згідно приписів діючого на той час Кримінально-процесуального кодексу України 1960 р., була порушена кримінальна справа за ст.128 КК України, яка постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.11.2010 р. закрита га підставі ст.47 КК України у зв`язку із звільненням ОСОБА_11 від кримінальної відповідальності з передачею на поруки трудового колективу ТОВ Денея. (т.2 а. п. 191)
В подальшому зазначена постанова Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.11.2010 р. була скасована ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.11.2014 р. (т.2 а. п.140)
При цьому, 31.01.2013 р., згідно вимог Кримінального процесуального кодексу України, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000442 про кримінальне правопорушення щодо ОСОБА_11 за правовою кваліфікацією ст.128 КК України, ст.125 ч.2 КК України, ст.296 ч.1 КК України. (т.2 а. п.5)
Як слідує з постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08.12.2015 р., якою кримінальну справу відносно ОСОБА_11 повернуто прокурору м. Івано-Франківська для організації додаткового розслідування, постановою прокурора про зміну обвинувачення дії ОСОБА_11 перекваліфіковано на ч.1 ст.122 КК України. (т.2 а. п.137)
В подальшому, 30.12.2015 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000442 внесено відомості про кримінальне правопорушення щодо ОСОБА_11 за правовою кваліфікацією ч.1 ст.122 КК України, за якою проводилось розслідування, направлено кримінальне провадження до суду, проводився судовий розгляд і ухвалено вирок, який переглядається Тернопільським апеляційним судом за апеляційними скаргами обвинуваченого та потерпілого.
Відповідно до п.8 Перехідних положень Кримінального процесуально кодексу України допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності.
Тому, наявність у реєстрі матеріалів досудового розслідування даних про процесуальні дії під час досудового слідства, що були проведені до набрання чинності діючим КПК, а саме - з серпня 2009 року, на що звертає увагу обвинувачений ОСОБА_11 , не суперечить вимогам закону і не свідчить про недопустимість таких доказів.

Необґрунтованими колегія суддів вважає твердження обвинуваченого ОСОБА_11 щодо відсутності процесуального рішення про визначення групи слідчих у даному кримінальному провадженні, що на думку апелянта, обумовлює недопустимість усіх зібраних по справі доказів.
В аспекті даного питання колегія суддів звертає увагу, що відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року (справа № 477/426/17, провадження N 51-4963кмо20), постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами. Якщо в суді першої інстанції це питання не ставилось, а виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах.
Зважаючи на зазначені вище доводи апелянта ОСОБА_11 , прокурором під час апеляційного розгляду кримінального провадження надано відповідні процесуальні документи, які були досліджені в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній скарзі обвинуваченого.
Зокрема, згідно доручення про проведення досудового розслідування від 30.01.2013 р. перший заступник начальника-начальник слідчого відділу Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області підполковник міліції ОСОБА_14 , відповідно до вимог ст.ст.39, 214 КПК України доручив старшому слідчому СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області старшому лейтенантові ОСОБА_15 провести досудове розслідування кримінального правопорушення, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000442.
Надалі, 20.08.2013 р. начальник відділення слідчого відділу Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області старший лейтенант міліції ОСОБА_15 , відповідно до вимог ст.ст.39, 214 КПК України доручив провести досудове розслідування кримінального правопорушення, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000442 старшому слідчому СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області старшому лейтенанту міліції ОСОБА_16 ..
Також, 12.11.2013 р. заступником начальника СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області майором міліції ОСОБА_17 , відповідно до вимог ст.ст.39, 214 КПК України, доручив провести досудове розслідування кримінального правопорушення, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000442, слідчому СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області старшому лейтенанту міліції ОСОБА_18 .
На підставі доручення про проведення досудового розслідування від 26.01.2016 р. заступник начальника СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області старший лейтенант міліції поліції ОСОБА_19 , згідно приписів ст.ст.39, 214 КПК України, доручив проведення досудового розслідування кримінального правопорушення, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000442, слідчому СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області старшому лейтенанту поліції ОСОБА_20 ..
Окрім того, 05.01.2016 р. постановою начальника СУ ГУНП в Івано-Франківській області підполковника поліції ОСОБА_21 визначено групу слідчих для здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0000442 від 31.01.2013 р.

Доводи потерпілого ОСОБА_9 про упередженість суду, який постановив вирок, вину судмедексперта у неправильному встановленому ступеню тяжкості заподіяних йому тілесних ушкоджень та вину слідчого у приховуванні речових доказів, що слідує зі змісту його апеляційної скарги, на думку колегії суддів носять виключно суб`єктивний характер, який базується на його власній оцінці обставин події, проведення досудового розсідлування та судового процесу і не підтверджується доказами, наявними в матеріалах провадження.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_11 призначено судом першої інстанції відповідно до положень Загальної частини Кримінального кодексу України, з дотриманням вимог ст.ст.50, 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, даних про особу винного, а також всіх обставин справи.
Рішення місцевого суду щодо обраного обвинуваченому покарання та звільнення від його відбування на підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України є належним чином умотивоване і відповідає вимогам кримінального закону, а тому підстав для скасування вироку через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного і застосування більш суворого покарання покарання, про що потерпілий ставить питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
За змістом ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень ст.ст.23, 1167 ЦК України у відповідності до яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Колегія суддів вважає, що місцевий суд, приймаючи рішення про часткове задоволення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, належним чином мотивував своє рішення; обґрунтовано прийняв до уваги характер вчиненого злочинного діяння відносно потерпілого; ступінь вини особи, яка заподіяла моральну шкоду; особу потерпілого, негативні наслідки, що настали для потерпілого внаслідок заподіяння йому тілесних ушкоджень, та врахувавши вимоги розумності і справедливості, дійшов правильного висновку про задоволення моральної шкоди в розмір 40 000 грн.
На думку колегії суддів, визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є адекватною компенсацію перенесених потерпілим фізичних та моральних страждань, заподіяних неправомірними діями обвинуваченої ОСОБА_11 .
Вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги рішення Івано-Франківського міського суду від 25.07.2014 р., яким частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_9 до ОСОБА_11 щодо заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень за наведених вище обставин. (т.2 а. п.29)
Доводи потерпілого ОСОБА_9 щодо неправомірності визначеної судом суми відшкодування, викладені ним в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і отримали належну правову оцінку, з якою колегія суддів погоджується.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду є обґрунтованим і законним. Будь-яких передбачених ст.408, 409 КПК України підстав до його зміни чи скасування не виявлено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому в задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_9 слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
у х в а л и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 червня 2022 року щодо ОСОБА_11 без змін.
Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді