ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3415/22 Справа № 199/2581/22 Суддя у 1-й інстанції - ЩЕРБИНА- ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 року м. Дніпро

06 листопада 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі, апеляційні скарги: обвинуваченого ОСОБА_9 , представника потерпілого ОСОБА_8 , подані на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 вересня 2022 року, яким

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Дніпропетровську, громадянин України, пенсіонер за віком, раніше не був засуджений, мешкає по АДРЕСА_1 ,
визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, із призначенням покарання у вигляді арешту строком на 4 місяці та позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 на відшкодування моральної шкоди 50000 грн; у решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати у розмірі 1372,96 грн.

Вироком суду встановлено, що 25. 25.12.2021 року близько 16 год. 00 хв., ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем «Mercedes Benz 312D-П18» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 ОСОБА_10 , рухався по проїзній частині вулиці Калинової, Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпра, у правій смузі для руху з боку проспекту Слобожанського в напрямку вулиці А. Образцова, яка має чотири смуги для руху, по дві смуги у кожному напрямку.
В цей же час, 25.12.2021 року по проїзній частині по вулиці Калиновій, Амур-Нижньодніпровського району у попутному напрямку з транспортним засобом «Mercedes Benz 312Б-П18» р.н. НОМЕР_3 , позаду якого у крайній лівій смузі для руху, рухався автомобіль «Mercedes Benz Е200 CDI» р.н. НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_7 .
Продовжуючи рух 25.12.2021 року о 16 год. 00 хв. водій ОСОБА_9 , керуючи транспортним засобом «Mercedes Benz 312D-П18» р.н. НОМЕР_3 в районі буд. № 56 по вул. Калиновій, проявляючи злочинну самовпевненість, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, при відсутності зовнішніх факторів, що змушували його порушувати ті або інші вимоги Правил дорожнього руху України, перед початком здійснення розвороту ліворуч не переконався, що це буде безпечним і тим самим, створив небезпеку для руху водію автомобіля «Mercedes Benz Е200 CDI» р.н НОМЕР_4 , який рухався з ним в попутному напрямку в лівій крайній смузі для руху позаду нього, в результаті чого відбулося зіткнення передньою частиною автомобіля «Mercedes Benz Е200 CDI» р.н НОМЕР_4 з автомобілем «Mercedes Benz 312D-ni8» р.н. НОМЕР_3 лівою боковою частиною.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди водію автомобіля Mercedes Benz Е200 CDI» р.н НОМЕР_4 ОСОБА_7 спричинено середньої тяжкості тілесне ушкодження.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції змінити у частині призначеного покарання та вважати його засудженим за ч.1 ст.286 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, до штрафу у розмірі 2250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 38250 грн, із позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки та розстрочити йому виплату такого розміру штрафу на 1 рік.

Обгрунтовує тим, що він є особою похилого віку, йому 71 рік і він не має достатньо коштів для належних виплат потерпілому, а призначене судом покарання у вигляді арешту не може також відбувати за станом свого здоров`я.

Зазначає, що тривалий час після ДТП у обвинуваченого не було відомостей про засоби зв`язку із потерпілим та про його адресу проживання. Після отримання такої інформації були намагання зателефонувати потерпілому за номером телефону, вказаним у матеріалах справи, однак, потерпілий на зв`язок не виходив.

Апелянт сподівався, що завдану ним шкоду потерпілому відшкодує у повному обсязі страхова компанія, відповідно до укладеного договору.

ОСОБА_9 вважає, що призначене йому за вироком суду покарання надто суворе, призначене без урахування того, що вчинене кримінальне правопорушення з необережності і є нетяжким; він визнає свою провину і раніше не був засудженим. Крім того, він не має рухомого або нерухомого майна, мешкає у квартирі своєї цивільної дружини.

У поданій апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_7 захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції у частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_9 за ч.1 ст.286 КК України у вигляді арешту строком на 6 місяців, із позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки та

задовольнити у повному обсязі заявлений потерпілим позов.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції необгрунтовано відмовив у більшості позовних вимог потерпілого ОСОБА_7 , зокрема, усупереч вимогам ч.2 ст.127, 128 КПК України, ст.1166 ЦК України не задовільнив позовну заяву у частині відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 276 754,42 грн ринкової вартості розбитого автомобіля потерпілого на дату ДТП, яка була поділена на суму 146 754,42 грн і повинна була стгянута з ОСОБА_9 та з ТДВ СК «Кредо».

Стверджує, що експерт не повинен був оцінювати фактично знищений після ДТП автомобіль ОСОБА_7 , тому, вимоги суду першої інстанції про необхідність наявності експертної оцінки вартості автівки як до, так і після ДТП є необгрунтованими.

Захисник вважає також, що суд першої інстанції безпідставно відмовив і у задоволенні позовних вимог у частині відшкодування матеріальної шкоди 4997,37 грн (за лікування та проведення МРТ) та 564 грн за проведення судово-медичної експертизи, які повинні бути стягнуті з обвинуваченого.

Не погоджується представник потерпілого і з:

-висновком суду про відмову у задоволенні відшкодування 5000 грн з обвинуваченого ОСОБА_9 за проведення експертизи для з`ясування вартості автомобілю та вартості відновлювального ремонту. Вважає, що звіт страхового агента, який прибув на місце ДТП, не є по суті висновком експерта, внесеного до Реєстру експертиз і не міг враховуватись судом;

-висновком суду про відмову у задоволенні позову про відшкодування 8510 грн витрат за евакуацію пошкодженого транспортного засобу;

-висновком суду про відмову у відшкодуванні компенсації недоотриманого доходу від середньомісячної заробітної плати 7500 грн та ігнорування доданої до позовної заяви довідки про доходи потерпілого;

-висновком суду про часткове задоволення позовної заяви у частині стягнення з ОСОБА_9 50000 грн моральної шкоди замість заявлених 150000 грн, які. На думку апелянта, відповідають понесеним потерпілим моральним та фізичним стражданням.

Захисник вважає, що призначене ОСОБА_9 покарання надто м`яке, адже, обвинувачений фактично не розкаявся, добровільно не здійснює заходи по відшкодуванню завданої ним матеріальної та моральної шкоди, вибачився перед ОСОБА_7 тільки у судовому засіданні під тиском доказів його провини.

Під час апеляційного перегляду:

-обвинувачений ОСОБА_9 підтримав свою апеляційну скаргу та висловився про те, що він погоджується і з апеляційною скаргою представника потерпілого;

-потерпілий ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу представника потерпілого та заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 ;

-прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення обох апеляційних скарг і просила залишити вирок суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження у межах поданих апеляційних скарг та обговоривши наведені у них доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Як убачається із змісту поданих апеляційних скарг, обвинувачений та представник потерпілого не оскаржують встановлених судом та викладених у вироку фактичних обставин справи, правильність визначеною судом юридичною кваліфікацією дій ОСОБА_9 за ч.1 ст.286 КК України, тому, апеляційний суд вирок у цій частині не переглядає.

Обговорюючи питання про розмір та вид призначеного ОСОБА_9 за ч.1 ст.286 КК України покарання, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до положень ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; з урахуванням ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушення.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Як убачається із змісту вироку, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, яке скоєне із необережності та є нетяжким, особу ОСОБА_9 , який є пенсіонером за віком.

Суд не встановив обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_9 , але, і обгрунтовано не визнав у якості пом`якшуючих покарання обставин щиросердне каяття ОСОБА_9 у скоєному, оскільки, поведінка обвинуваченого як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду матеріалів кримінального провадження не дає підстави вважати що у обвинуваченого дійсно сформувалось таке ставлення до вчиненого за відсутністю таких дій з його боку. Суд першої інстанції обгрунтовано визнав висловлення ОСОБА_9 формальними та такими, що продиктовані бажання пом`якшити персональну відповідальність за скоєне.

Крім того, суд врахував і позицію прокурора, потерпілого та представника потерпілого щодо необхідності призначення ОСОБА_9 покарання, пов`язаного із ізоляцією від суспільства, у вигляді арешту, та необхідності призначити додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_9 покарання у вигляді арешту строком на 4 місяці та позбавлення його права керування транспортними засобами строком на 2 роки відповідає принципам законності, справедливості та індивідуалізації, є достатнім та необхідним для виправлення ОСОБА_9 та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень.

Підстав для його пом`якшення відповідно до вимог ст.69 КК України або для обрання іншого виду покарання, як зазначає у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_9 , немає, як і для призначення ОСОБА_9 більш суворого покарання, про яке просить у апеляційній скарзі представник потерпілого.

Відповідно до вимог ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або матеріальної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної або юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.
Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Розглядаючи заявлений потерпілим ОСОБА_7 цивільний позов, суд першої інстанції, із посиланням на вимоги Закону України № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», проаналізував та виклав свої висновки щодо кожної заявленої у цивільному позові позиції, зокрема:

відсутності у висновку експерта №3802/22 від 21.02.2022, наданого потерпілим, вартості транспортного засобу Mercedes Benz Е200 CDI» р.н НОМЕР_4 після дорожньо-транспортної пригоди, як підставу у задоволенні позову ОСОБА_7 в частині відшкодування на його користь із відповідачів ОСОБА_9 в сумі 146 754.42 гривень та ТДВ СК «Кредо» в сумі 130 000.00 гривень;
наявності Звіту №24-01-22-1В складеного 01.04.2022, долученого представником відповідача ТДВ СК «Кредо» до відзиву на позов, вимоги ст. 34.2. Закону, ТДВ СК «Кредо» були виконані, як відсутності підстав у позивача ОСОБА_7 самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди, та, відповідно, підстав для задоволення позову і у цій частині (відшкодування вартості проведеної за ініціативою потерпілого експертизи).
наявність приписів ст. 22.1. Закону (у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи) як відмову у задоволенні позову ОСОБА_7 у відшкодуванні вартості евакуаціїї транспортного засобу із місця пригоди;

відсутність доказів щодо середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до ушкодження здоров`я та відповідних, документально підтверджених розрахунків такого розміру як підстава для відмови у задоволенні позову потерпілого ОСОБА_7 у цій частині вимог.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно становлено, що потерпілому ОСОБА_7 , злочинними діями обвинуваченого ОСОБА_9 заподіяно моральні страждання, які полягають в тому, що він не мав можливості пересуватися без допомоги милиць, він втратив автомобіль, що суттєво вплинуло на встановлений ритм його життя та його родини. На момент початку війни він не мав можливості вивезти свою сім`ю у безпечне місце, через що розвинулось почуття паніки, безпомічності та несправедливості.

Потерпілий дійсно переніс значний дискомфорт, він пережив сильний душевний стрес, що потягнуло за собою погіршення його психологічного здоров`я та інші негативні наслідки, а отже сума у 50 000.00 гривень відповідатиме понесеним потерпілим характеру і обсягу моральних страждань, та буде справедливою по відношенню до нього.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду та розміром призначеного відшкодування моральної шкоди, вважає, що висновки суду належним чином умотивовані, а таке рішення відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
Доводи апеляційної скарги представника потерпілого у цій частині не спростовують висновків суду першої інстанції і задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст.405,418,419 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 вересня 2022 року щодо ОСОБА_9 за ч.1 ст.286 КК України залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та представника потерпілого захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною, але, може бути оскаржена учасниками кримінального провадження у касаційному порядку, безпосередньо до Верховного Суду,

протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3