УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 752/3229/21

провадження № 51-3428 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_4,

суддів ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004729, щодо

ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), не судимого в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК),

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2022 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_1 від відбування призначеного основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

На підставі ст. 76 КК покладено на нього обов`язки протягом іспитового строку: не виїжджати за межі України без дозволу уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти зазначений орган про зміну місця проживання, роботи; працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну роботу.

Вирішено питання стосовно цивільних позовів та речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 31 жовтня 2020 року о 23:00, керуючи технічно справним автомобілем марки «SKODA SPАСЕВАСК», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на проїзній частини вул. Стратегічне шосе в м. Києві, наближаючись до регульованого перехрестя вул. Стратегічне шосе та просп. Науки, діючи з необережності, порушив вимоги пунктів 2.3, п.п. «б» 10.1 16.6 Правил дорожнього руху, а саме: проявив неуважність, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та, виконуючи маневр лівого повороту при зеленому сигналі основного світлофора, не дав дорогу скутеру марки «Yamaha», без реєстраційного номера, під керуванням водія ОСОБА_2 , що рухався в зустрічному напрямку, та здійснив з ним зіткнення.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій скутера «Yamaha» ОСОБА_2 та його пасажир ОСОБА_3 отримали тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Київський апеляційний суд ухвалою від 08 вересня 2022 року апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Голосіївської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 залишив без задоволення. У порядку, передбаченому ч. 2 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2022 року щодо ОСОБА_1 в частині призначеного покарання змінив. Призначив ОСОБА_1 покарання за ч. 1 ст. 286 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді обмеження волі на строк 3 роки, без позбавлення його права керувати транспортними засобами. У решті вирок суду залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. Свої доводи мотивує тим, що апеляційний суд безпідставно не застосував до засудженого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та застосував закон, який не підлягав застосуванню, а саме ст. 69 КК, що призвело до м`якості призначеного покарання. Також стверджує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи в касаційній скарзі прокурора та надану до неї копію судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Із матеріалів провадження за скаргою видно, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_1 здійснено відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, за обставин, зазначених у вироку, кваліфікація його дій та призначення покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки із звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України у касаційній скарзі прокурором не оспорюються.

Твердження прокурора, викладені в касаційній скарзі щодо незастосування до засудженого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, є безпідставними з огляду на таке.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані із суддівським розсудом.

Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду під час призначення покарання виступають: кримінально-правові, відносно - визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначення «інші обставини справи» або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Як убачається з матеріалів за скаргою, місцевий суд під час призначення ОСОБА_1 основного покарання і звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням та в ході вирішення питання щодо непризначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК є нетяжким злочином; дані про його особу, який під наркологічним чи психіатричним наглядом не перебуває, офіційно не працевлаштований, за останнім відомим місцем проживання в м. Києві характеризується позитивно, в силу ч. 1 ст. 89 КК є таким, що не має судимостей. Обставиною, що пом`якшує покарання засудженому, суд визнав часткове та добровільне відшкодування потерпілим завданої внаслідок його неправомірних дій шкоди, про що не заперечував у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_2 . Обставин, які обтяжують покарання, суд не встановив.

При цьому, вирішуючи питання про можливе незастосовування до ОСОБА_1 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд врахував його показання про те, що керування автомобілем є єдиним можливим джерелом його доходу. А тому за умови пред`явлення до засудженого вимог про відшкодування матеріальної шкоди, на думку суду, незастосування такого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами також буде відповідати інтересам потерпілих.

Урахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість непризначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Апеляційний суд ретельно перевірив доводи прокурора з приводу безпідставного незастосування до ОСОБА_1 такого додаткового покарання і в межах своїх повноважень у порядку, визначеному ч. 2 ст. 404 КПК, для спростування цих доводів навів у своїй ухвалі відповідні аргументи з дотриманням вимог ст. 419 КПК.

Зокрема, суд зазначив, що відповідно до санкції ч. 1 ст. 286 КК, за якою ОСОБА_1 визнано винним та засуджено, додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до 3 років є обов`язковим, а тому його незастосування може свідчити про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до вимог, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК, є однією з підстав для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції.

Разом з тим апеляційний суд не вбачав достатніх підстав для скасування вироку в частині призначеного ОСОБА_1 покарання та ухвалення в цій частині нового вироку через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 69 КК суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті, в цьому випадку - в санкції ч. 1 ст. 286 КК, як обов`язкового на підставах, передбачених у ч. 1 цієї статті, а саме за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного.

При цьому, як слушно зазначив апеляційний суд, місцевий суд у вироку формально навів мотиви непризначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами і послався на норму закону України про кримінальну відповідальність, помилково вказавши замість ст. 69 КК ст. 77 цього Кодексу, однак у резолютивній частині вироку не послався на норму матеріального права, яка дозволяла не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції ч. 1 ст. 286 КК як обов`язкове.

Таким чином, виходячи з вимог ч. 2 ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого, а тому колегія апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку про необхідність змінити вирок, ухвалений щодо ОСОБА_1 , у частині призначеного йому покарання та на підставі вимог ст. 69 КК не призначати йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 цього Кодексу, як обов`язкового, з урахуванням установлених під час апеляційного розгляду даних, а саме наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, зокрема визнання засудженим своєї вини, щирого каяття й добровільного відшкодування потерпілим завданої кримінальним правопорушенням шкоди, а також позитивних даних про його особу, які наведено у вироку суду першої інстанції.

Більш того, суд під час апеляційного розгляду встановив, що після ухвалення оскаржуваного вироку, ОСОБА_1 31 березня 2022 року було призвано до Збройних Сил України під час мобілізації і на цей час він проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 , де сумлінно виконує свої обов`язки у справі захисту суверенітету та незалежності України, що підтверджуються подякою від командування військової частини.

З огляду на це апеляційний суд дійшов висновку щодо зміни вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2022 року стосовно ОСОБА_1 в частині призначеного покарання в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 404 КПК.

З указаними висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів.

Покарання, призначене ОСОБА_1 , є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Переконливих доводів про необхідність призначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в касаційній скарзі прокурора не наведено.

Ухвала апеляційного суду належним чином обґрунтована та відповідає приписам статей 370, 419 КПК.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги прокурора немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_7, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року щодо ОСОБА_1 .

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6