ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 569/10900/15-к

провадження № 51-2268км22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

виправданого ОСОБА_7 (в режимі

відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000204 від 14 січня 2015 року, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого,

що судимості не має,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України,

за касаційною скаргою прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження у суді першої інстанції, на ухвалу Рівненського апеляційного суду

від 03 травня 2022 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада

2021 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 358 КК України та виправдано за недоведеністю,

що в його діянні є склад цього кримінального правопорушення.

Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 у тому,

що він 15 жовтня 2014 року, маючи умисел на використання завідомо підробленого документа з метою отримання групи інвалідності у зв`язку

із проходженням військової служби, перебуваючи у відділенні Рівненської міської медико - соціальної експертної комісії, що знаходиться на вул. Драгоманова, 7

у м. Рівне, надав працівникам вказаної комісії підроблене свідоцтво про хворобу

№ 137 від 01 жовтня 2013 року із завідомо неправдивими відомостями про те,

що воно видане Військово - лікарською комісією УМВС України в Рівненській області на його ім`я та посвідчує наявне у нього захворювання, пов`язане

із проходженням військової служби.

На підставі вказаного свідоцтва про хворобу № 137 від 01 жовтня 2013 року та інших медичних документів 16 грудня 2014 року ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 видано довідку до акту огляду медико - соціальною експертною комісією серії АВ № 0396031, відповідно до якої йому встановлена третя група інвалідності, причина інвалідності - захворювання, пов`язане із проходженням військової служби.

Такі дії ОСОБА_7 орган досудового розслідування кваліфікував як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 358 КК України, а саме використання завідомо підробленого документа.

У результаті розгляду кримінального провадження місцевий суд з урахуванням сукупності досліджених у судовому засіданні доказів дійшов висновку, що сторона обвинувачення не довела, що в діянні ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, а тому виправдав останнього на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Не погоджуючись із вироком суду, прокурор оскаржив його до апеляційного суду.

Рівненський апеляційний суд ухвалою від 03 травня 2022 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог

кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Суть доводів прокурора зводиться до того, що він не погоджується із судовим рішенням апеляційного суду про залишення апеляційної скарги сторони обвинувачення без задоволення і вважає, що цей суд не здійснив належної перевірки скарги та всупереч вимогам ст. 370, ч. 2 ст. 419 КПК України

не спростував викладених у ній доводів щодо наявності в діях

ОСОБА_7 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення. Зокрема, зазначає, що невмотивовано були відхилені апеляційним судом доводи прокурора щодо невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 та, відтак, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Стверджує, що відсутність відповідних направлень та обов`язкових обстежень особи, а також показання свідків

ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та наявність іншого свідоцтва про хворобу із такими ж реквізитами (реєстраційний номер, дата), виданого іншій особі, підтверджують те, що ОСОБА_7 достовірно знав, що свідоцтво про хворобу № 137 від 01 жовтня 2013 року отримано ним у незаконний спосіб. Вважає, що місцевий суд без належного обґрунтування поставив під сумнів показання свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 та надав їм неправильну оцінку, з чим необґрунтовано погодився і суд апеляційної інстанції.

Також стверджує, що апеляційний суд безпідставно погодився з висновками суду першої інстанції про визнання недопустимим доказом свідоцтва про хворобу

№ 137 від 01 жовтня 2013 року, як такого, що отримано у непроцесуальний спосіб, (оскільки вказаний документ не визнано речовим доказом та не приєднано

до матеріалів кримінального провадження), з огляду на що висновки почеркознавчої та технічної експертиз, як похідні від недопустимого доказу, визнані також недопустимими.

Крім того, суд апеляційної інстанції, на переконання прокурора, без наведення відповідних мотивів погодився і з висновками суду першої інстанції щодо визнання недопустимим доказом журналу «реєстрації працівників» № 470 від 05 листопада 2021 року, оскільки він був наданий слідчому свідком ОСОБА_13 під час допиту останнього.

Зазначає, що не можна зробити обґрунтований висновок про те, що дійсно оригінали свідоцтва про хворобу № 137 від 01 жовтня 2013 року Військово-лікарської комісії України в Рівненській області, виданого на ім`я

ОСОБА_7 , та свідоцтва про хворобу № 137 від 03 квітня 2013 року Військово-лікарської комісії України в Рівненській області, виданого на ім`я ОСОБА_15 , виготовлені за допомогою одного і того ж знакодрукуючого пристрою, оскільки для проведення судової технічної експертизи документів експерту надавалися лише копії свідоцтв, виданих на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_15 .

Наголошує, що апеляційний суд, погоджуючись з висновками міського суду

про недопустимість письмових доказів сторони обвинувачення, не розкрив суті зібраних у проваджені доказів, не проаналізував їх у контексті з конкретними доводами апеляційної скарги і не співставив їх як між собою, так і з наявними доказами у справі.

Крім того, вважає, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження доказів, чим обмежив його право на доступ до правосуддя та порушив вимоги ст. 22 КПК України щодо створення необхідних умов для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. В обґрунтування посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15 лютого

2018 року у справі за № 357/14462/14-к та від 05 липня 2018 року у справі

за № 164/1509/15-к.

Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції

Під час касаційного розгляду прокурор підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення та просила її задовольнити, ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Виправданий та його захисник, кожен окремо, заперечили проти задоволення касаційної скарги прокурора.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених

у касаційних скаргах.

При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено

в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з приписами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Як передбачено ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, встановлених цим Кодексом, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин,

які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Окрім додержання цих вимог, в судовому рішенні слід проаналізувати і зіставити

з наявними у провадженні матеріалами всі доводи, наведені в апеляції, і дати

на кожен із них вичерпну відповідь.

Згідно зі ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Як видно з ухвали апеляційного суду, зазначених вимог закону в цьому провадженні належним чином не було виконано.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що не погоджуючись

із вироком місцевого суду, прокурор оскаржив його в апеляційному порядку.

Відповідно до апеляційної скарги прокурор вважав, що оскаржуваний вирок

щодо ОСОБА_7 є незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зокрема, прокурор посилався

на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання допитаних під час судового розгляду свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 , та не навів

у вироку жодних аргументів, чому ж їх показання, які є послідовними та узгодженими між собою, не підтверджують наявності умислу на вчинення інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

При цьому прокурор у скарзі наголошував, що показання вище вказаних свідків підтверджують, що ОСОБА_7 не міг у законний спосіб отримати свідоцтво про хворобу № 137 від 01 жовтня 2013 року, оскільки таке свідоцтво

із такими ж реквізитами (реєстраційний номер, дата) видано іншій особі; при цьому ОСОБА_7 не отримував направлення та особисто не проходив медичне обстеження, тому отримати свідоцтво про хворобу Військово-лікарської комісії України у Рівненській області за жодних обставин не міг.

Також прокурор вказував на те, що судом безпідставно та необґрунтовано визнано письмові докази недопустимими. Зокрема, прокурор, посилаючись на положення ч. 1 ст. 84, ч. 2 ст. 91 КПК України та наголошуючи на тому, що постанова

про визнання речовим доказом преюдиційного значення не має, вказував на те, що оригінал свідоцтва про хворобу № 137 від 01 жовтня 2013 року Військово-лікарської комісії України у Рівненській області, виданий на ім`я

ОСОБА_7 , органом досудового розслідування було вилучено

з Рівненського обласного центру медико-соціальної експертизи у законному порядку, передбаченому КПК України, уповноваженою на те особою на підставі дозволу суду - ухвали слідчого судді. Крім того прокурор у скарзі, посилаючись,

у тому числі, на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду

від 08 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к, згідно якої принцип «плодів отруйного дерева» не застосовується, якщо первісні докази визнані недопустимими внаслідок неістотного порушення прав та свобод особи, стверджував, що висновки експертів №1.1-102 від 10 червня 2015 року та №1.1-103/15 від 11 червня 2015 року визнані недопустимими доказами судом незаконно та необґрунтовано. При цьому прокурор зазначав, що суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору ч. 1 ст. 87 КПК України має обґрунтовувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим. Крім того, прокурор наголошував на безпідставності визнання недопустимим доказом журналу №470 «реєстрації працівників» від 05 листопада 2012 року. При цьому посилався

на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 02 вересня

2021 року у справі № 653/1252/18, а також звертав увагу суду на повторне витребування у ході судового розгляду стороною обвинувачення у порядку

ст. 93 КПК України копії вказаного журналу та надання стороні захисту доступу

до нього у порядку ст. 290 КПК України. Крім того, прокурор, зазначаючи про те,

що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 358 КК України, вважається закінченим з моменту пред`явлення (надання) підробленого документу незалежно від того, чи вдалось досягнути винному поставленої мети, стверджував, що доводи сторони захисту щодо наявності наразі у ОСОБА_7 третьої групи інвалідності не мають значення для кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 358 КК України. Крім того прокурор, посилаючись на положення ч. 3 ст. 404 КПК України, просив провести часткове судове слідство та повторно допитати ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а також дослідити письмові докази

у кримінальному провадженні.

Проте, як убачається із матеріалів провадження, суд апеляційної інстанції

не перевірив зазначених доводів щодо їх узгодженості із положеннями вимог процесуального та матеріального законів, не надав на них відповідей

з посиланням на відповідні норми закону.

Як було встановлено в ході судового розгляду провадження, вини

ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, представниками державного обвинувачення не доведено,

в тому числі поза розумним сумнівом.

Місцевий суд установив, що під час судового розгляду ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, не визнав та пояснив, що свідоцтво

про хворобу № 137 від 01 жовтня 2013 року він дійсно отримав у Військово - лікарській комісії УМВСУ в Рівненській області, однак, хто конкретно йому видав

це свідоцтво не пам`ятає. Після отримання надав його працівникам Рівненської міської медико - соціальної експертної комісії з метою отримання групи інвалідності у зв`язку з проходженням військової служби. Думав, що використовує належний документ, в якому були зазначені необхідні відомості про існуючу

в нього хворобу. Про те, що вказане вище свідоцтво про хворобу підроблене,

він не знав, відповідно свідомо не використовував завідомо підробленого документа, як на то вказує сторона обвинувачення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в основу обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, органи досудового розслідування поклали показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 .

Суд першої інстанції, навівши у вироку свідчення вказаних свідків, допитаних

в судовому засіданні, зазначив, що вони не підтверджують вчинення

ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Крім того, показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 суд оцінив критично, незважаючи на їх узгодженість між собою, та зазначив, пославшись при цьому

на висновок експерта № 111 від 31 травня 2019 року, що їх свідчення

викликають сумнів у суду з приводу готування, видачі свідоцтва про хворобу

для ОСОБА_7 .

При цьому суд вказав на те, що висновок вище вказаної експертизи в певній мірі спростовує припущення сторони обвинувачення щодо незвернення обвинуваченого до Військово - лікарської комісії УМВС України в Рівненській області та те, що він міг знати про підроблений документ, адже дійсне свідоцтво про хворобу №137 від 3 квітня 2013 року, видане на ім`я ОСОБА_17 , та недійсне за версією сторони обвинувачення були виготовлені з використанням одного і того ж знакодрукуючого пристрою, який за свідченням цих свідків перебуває у розпорядженні (володінні, користуванні) Військово - лікарської комісії УМВС України в Рівненській області.

Крім того, суд першої інстанції визнав недопустимим доказом оригінал свідоцтва про хворобу № 137 від 01 жовтня 2013 року, виданого на ім`я ОСОБА_7 , 1984 року народження, зазначивши, що цей документ після його вилучення не був оглянутий слідчим, не визнавався речовим доказом та

не долучався до матеріалів кримінального провадження як речовий доказ,

не визначалось місце його зберігання.

Також суд, зважаючи на те, що у висновках експерта, наданих стороною обвинувачення, - технічної експертизи документів №1.1-102 від 10 червня

2015 року, почеркознавчої експертизи №1.1-103/15 від 11 червня 2015 року досліджувався об`єкт - свідоцтво про хворобу № 137 від 01 жовтня 2013 року, видане на ім`я ОСОБА_7 , яке долучене до провадження з грубим порушенням кримінально процесуального закону, визнав недопустимими доказами вказані висновки експертиз, оскільки вони є похідним від недопустимого доказу.

Крім того, суд визнав недопустимим доказом копію журналу № 470 «реєстрації працівників» від 05 листопада 2012 року, вказавши на те, що цей журнал був наданий слідчому свідком ОСОБА_13 під час допиту останнього, тобто

в непроцесуальний спосіб.

Таким чином, місцевий суд відповідно до положень статей 7, 23 КПК України, дослідивши вказані докази, оцінивши їх у сукупності та кожен окремо

з точки зору допустимості й достатності, витлумачивши всі сумніви

на користь обвинуваченого, дійшов висновку, що вони не доводять вчинення

ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4

ст. 358 КК України.

Підсумовуючи суд зазначив, що ні під час досудового слідства, ні під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_7 чітко усвідомлював й достовірно знав, що документ, який він використовує у відділенні Рівненської МСЕК, а саме свідоцтво про хворобу №137 від 01 жовтня 2013 року, для отримання групи інвалідності,

є підробленим.

Колегія суддів апеляційного суду, переглянувши вказаний вирок за апеляційною скаргою прокурора, ствердила про правильність рішення суду першої інстанції.

При цьому апеляційний суд зазначив про свою згоду з висновками суду першої інстанції про те, що свідчення допитаних в судовому засіданні свідків не підтверджують вчинення інкримінованого кримінального правопорушення ОСОБА_7 , а також з критичною оцінкою судом показань свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , незважаючи на їх узгодження між собою, оскільки їх свідчення, викликають сумнів у суду з приводу готування, видачі свідоцтва про хворобу для ОСОБА_7 .

Крім того, апеляційний суд вказав на те, що суд першої інстанції дійшов переконливих висновків щодо визнання недопустимими доказами наявне

у матеріалах кримінального провадження свідоцтво про хворобу №137

від 01 жовтня 2013 року, видане на ім`я ОСОБА_7 , та висновки технічної експертизи документів №1.1 -102 від 10 червня 2015 року і почеркознавчої експертизи №1.1 -103/15 від 11 червня 2015 року, а також копію журналу №470 «реєстрації працівників» від 05 листопада 2012 року та не прийняття до уваги інших, наданих стороною обвинувачення письмових доказів з наведенням відповідного обґрунтування у вироку суду.

Разом з тим, апеляційним судом з дотриманням вимог ст. 419 КПК України

не спростовано доводів прокурора про те, що показання допитаних під час судового розгляду свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 підтверджують, що ОСОБА_7 не міг у законний спосіб отримати свідоцтво про хворобу

№ 137 від 01 жовтня 2013 року, оскільки таке свідоцтво із такими ж реквізитами (реєстраційний номер, дата) видано іншій особі; при цьому ОСОБА_7 не отримував направлення та особисто не проходив медичне обстеження, тому отримати свідоцтво про хворобу Військово-лікарської комісії України у Рівненській області за жодних обставин не міг.

Доводи прокурора з приводу того, чому суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги та не навів у вироку жодних аргументів, чому ж показання вищевказаних осіб, які є послідовними та узгодженими між собою, не підтверджують наявності умислу на вчинення інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, апеляційний суд взагалі залишив без відповідей.

Слушними є також доводи касаційної скарги прокурора про те, що апеляційний суд необґрунтовано погодився з позицією місцевого суду, який без належного обґрунтування поставив під сумнів показання свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 .

Крім того, прокурор в апеляційній скарзі зазначав про безпідставність визнання судом першої інстанції недопустимим доказом свідоцтва про хворобу № 137

від 01 жовтня 2013 року як такого, що отримано у непроцесуальний спосіб, (оскільки вказаний документ не визнано речовим доказом та не приєднано

до матеріалів кримінального провадження).

Відповідно до ухвали слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2015 року задоволено клопотання старшого слідчого

СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області про надання тимчасового доступу до документів Рівненського обласного центру медико - соціальної експертизи, а саме медико-експертної справи ОСОБА_7 , оригіналу свідоцтва про хворобу ОСОБА_7 №137 від 01 жовтня 2013 року

з можливістю їх вилучення.

Цього ж дня за результатом проведення слідчої дії - тимчасового доступу до речей і документів старшим оперуповноваженим з ОВС відділу власної безпеки ГУ ДФС

у Рівненській області було складено відповідний протокол, згідно якого, керуючись положеннями статей 103-106, ст. 165 КПК України, у присутності ОСОБА_12 , якій роз`яснені вимоги ч. 3 ст. 66 та ст. 222 КПК України, на підставі вище вказаної ухвали слідчого судді старший оперуповноважений з ОВС ознайомився

з документами, що знаходяться в медико-експертній справі № 8867 ОСОБА_7 , та згідно опису, що додається, були вилучені документи, що мають значення для справи, в тому числі і свідоцтво про хворобу ОСОБА_7 № 137 від 01 жовтня 2013 року, про що також було зазначено у протоколі. Відповідно до доручення слідчого вказані документи були передані до матеріалів кримінального провадження.

Погоджуючись із стороною захисту та визнаючи свідоцтво про хворобу ОСОБА_7 № 137 від 01 жовтня 2013 року недопустимим доказом,

суд першої інстанції послався на розділ 1 Огляду судової практики касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду щодо визнання доказів недопустимими, зокрема, на ту частину, де наведено положення про таку слідчу дію, як огляд речей та документів, а також про складений на підставі проведення вказаної слідчої дії протокол, наголосивши, що оригінал вказаного свідоцтва

про хворобу після його вилучення не був оглянутий слідчим, не визнавався речовим доказом та не прилучався до матеріалів кримінального провадження

як речовий доказ, не визначалось місце його зберігання.

Разом із тим, апеляційний суд, погодившись із наведеною позицією суду першої інстанції, жодних відповідей на доводи апеляційної скарги прокурора про те,

що оригінал вказаного свідоцтва органом досудового розслідування було вилучено з Рівненського обласного центру медико-соціальної експертизи

у законному порядку, передбаченому КПК України, уповноваженою на те особою на підставі дозволу суду - ухвали слідчого судді, а постанова про визнання речовим доказом преюдиційного значення не має, адже КПК України не містить імперативної норми щодо визнання документів речовими доказами, що співвідноситься із ч. 1 ст. 84, ч. 2 ст. 91 цього Кодексу, не надав.

Крім того, прокурор в апеляційній скарзі наводив доводи щодо безпідставного визнання недопустимими доказами висновків експертів №1.1-102 від 10 червня 2015 року та №1.1-103/15 від 11 червня 2015 року, посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року

у справі № 639/8329/14-к, згідно якої принцип «плодів отруйного дерева»

не застосовується, якщо первісні докази визнані недопустимими внаслідок неістотного порушення прав та свобод особи.

Однак, як видно із тексту ухвали, апеляційний суд також залишив наведені доводи прокурора поза увагою.

Крім того, прокурор в апеляційній скарзі вказував на безпідставність визнання недопустимим доказом журналу №470 «реєстрації працівників» від 05 листопада 2012 року, оскільки він був наданий слідчому свідком ОСОБА_13 під час допиту останнього.

При цьому прокурор зазначав, що у вказаному журналі містяться відомості про те, що під № 13 видано свідоцтво ОСОБА_15 , а не ОСОБА_7 ,

та що відповідно спростовує одержання останнім документу про проходження ним Військово-лікарської комісії, а саме свідоцтва про хворобу №137 від 01 жовтня 2013 року.

Також прокурор наголошував, що Касаційним кримінальним судом Верховного Суду у постанові від 02 вересня 2021 року у справі № 653/1252/18 сформовано правову позицію, у якій зазначено, що сторона обвинувачення з огляду

на положення ст. 93 КПК України здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених КПК України. Зазначеними нормами КПК України не забороняється самостійно надавати органу досудового розслідування, суду документ, що містить доказову інформацію та не зобов`язує сторони отримувати у слідчого судді ухвалу про тимчасовий доступ до відповідних документів.

Крім того, на що прокурор також звертав увагу суду, у ході судового розгляду стороною обвинувачення у порядку ст. 93 КПК України було повторно витребувано копію журналу № 470 «реєстрації працівників» від 05 листопада 2021 року та

у порядку ст. 290 КПК України надано доступ до нього стороні захисту.

Наведені положення кримінального процесуального законодавства, як зазначав прокурор, спростовують позицію суду щодо недопустимості вищевказаного доказу.

Вказане твердження прокурора апеляційним судом не спростовано та будь-яких обґрунтувань з приводу наведеної прокурором позиції оскаржене судове рішення не містить.

З урахуванням викладеного колегія суддів касаційного суду дійшла висновку,

що ухвала апеляційного суду не містить належного обґрунтованого аналізу

з відповідними висновками щодо доведеності чи недоведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Таким чином, рішення апеляційного суду через порушення вимог ст. 419 КПК України не можна вважати законним та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суд повинен урахувати наведене в цій постанові, перевірити всі доводи, зазначені в поданій прокурором апеляційній скарзі, оцінити кожний доказ із точки зору узгодженості та взаємозв`язку, належності, допустимості, та на підставі сукупності таких доказів ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення відповідно до вимог процесуального та матеріального законів.

За таких обставин касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження у суді першої інстанції, задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 03 травня 2022 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд

в суді апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення,

є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3