Номер провадження: 11-кп/813/833/22
Справа № 513/878/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 листопада 2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Саратського районного суду Одеської області від 03 грудня 2021 року у кримінальному провадженні №0000655, внесеному до ЄРДР 20.06.2021 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Траповка, Татарбунарського району Одеської області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, який відповідно до ст. 89 КК України не має судимості,

-у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.
Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту затримання, тобто з 20 червня 2021 року.

До набрання вироком законної сили продовжено ОСОБА_8 застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат.

Відповідно до оскаржуваного вироку, 20 червня 2021 року, приблизно о 22:30 годин, ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в одній з кімнат будинку АДРЕСА_1 , в ході раптово виниклої сварки з ОСОБА_9 , з метою спричинення тілесних ушкоджень, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та те, що його дії спрямовані на спричинення шкоди здоров`ю потерпілому, використовуючи розкладний ніж, як знаряддя злочину, який заздалегідь взяв в іншій кімнаті за місцем свого мешкання за вищевказаною адресою, взявши правою рукою за рукоятку, умисно наніс потерпілому ОСОБА_9 5 ножових ударів в різні частини тіла, а саме: в область задньо-правої ділянки грудної клітини, в область попереку з лівої сторони, в область шиї зліва та в ліву половину грудної клітини, спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді: різаної рани лівої підщелепної ділянки; колото-різаної рани задньо-правої ділянки грудної клітки, проникаючої в праву плевральну порожнину, в проекції IX міжребір`я по задній пахвовій лінії з переломом X ребра та крововиливом в 9-10 сегменти правої легені; різаної рани грудної клітки зліва, в проекції V ребра по середньоключичній лінії; різаної рани лівої поперекової ділянки, в проекції остистого відростку III поперекового хребця по біляхребтовій лінії.

Ушкодження у вигляді колото-різаної рани задньо-правої ділянки грудної клітки, проникаючої в праву плевральну порожнину, з переломом X ребра та крововиливом 9-10 сегменти правої легені, що привело до небезпечного стану - гемотораксу (скупченню рідкої крові в плевральній порожнині) та геморрагічної анемії по критерію небезпеки для життя, згідно п. п. 2.1.2., 2.1.3 (й) Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Ушкодження у вигляді різаних ран не були небезпечними для життя, спричинили короткочасний розлад здоров`я строком понад 6 днів, але не більше 21 дня і за цим критерієм, згідно п. 2.3.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Не погоджуючись із вироком суду, обвинувачений ОСОБА_8 , не оспорюючи вини та правильності кваліфікації його дій, звернувшись до суду із апеляційною скаргою, зазначив, що при призначенні покарання суд першої інстанції залишив поза увагою те, що:

- власну провину у скоєному він визнав у повному обсязі, сприяв встановленню обставин у справі, на момент ухвалення вироку його судимості були святі та погашені, відповідно до закону;

- до закінчення судового розгляду він примирився з потерпілим, який просив не призначити покарання, пов`язане з позбавленням волі. Позовів щодо стягнення моральної чи матеріальної шкоди заявлено також не було через примирення;

- призначене покарання ґрунтується на упередженому ставлення судді до нього, а зазначена у вироку соціальна небезпечність засудженого необґрунтовано завищена.

На підставі наведеного ОСОБА_8 просить змінити оскаржуваний вирок та призначити йому більш м`яке покарання.

Не погоджуючись із вироком суду, захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи вини та правильності кваліфікації дій ОСОБА_8 , звернувшись до суду із апеляційною скаргою, зазначив, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню у частині призначеного обвинуваченому покарання, оскільки суд першої інстанції залишив поза увагою те, що обвинувачений не відмовлявсь від допомоги потерпілому, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину та вважається раніше не судимим.

На підставі наведеного захисник просить змінити оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання та призначити йому більш м`яке покарання.

Позиції учасників судового розгляду.
Захисник підтримав подані апеляційній скарги сторони захисту та просив їх задовольнити.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Інші учасники кримінального провадження про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Крім того, обвинувачений, який утримується під вартою, не заявляв клопотання про його доставку до апеляційного суду, тому з урахуванням ч. 4 ст. 405 КПК України, вказане не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржується, апеляційний суд, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

Що стосується доводів апеляційних скарг сторони захисту стосовно недотримання судом вимог закону в частині призначення покарання, то вони є необґрунтованими та фактично пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями суду).

За вимогами статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

У статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

При цьому, діючим законодавством передбачено й можливість призначення покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченої санкцією статті (частини статті) «Особливої частини» КК України, з урахуванням правил, визначених в ст. 69 КК України.

Так, за змістом ч. 1 ст. 69 КК, при вирішенні питання про можливість застосування більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті, суд повинен установити кілька обставин (не менш як дві), що пом`якшують покарання, та мотивувати, як саме вони істотно знижують ступінь тяжкості злочину.

Отже, підставою для застосування ст. 69 КК України є поєднання, по-перше, наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і, по-друге, врахування особи винного.

Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (постанова Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к та 07 квітня 2021 року).

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Так, ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, яке згідно з положеннями ст. 12 КК України, є тяжким кримінальним правопорушенням, санкція якого, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Обираючи обвинуваченому ОСОБА_8 захід примусу, суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, його підвищену суспільну небезпечність, конкретні обставини кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, а також обставину, що обтяжує покарання перебування у стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням викладеного місцевий суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_8 покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, з огляду на наступне.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Кримінальні правопорушення проти найцінніших людських благ життя та здоров`я особи становлять одну із найпоширеніших та визнаються одними з найнебезпечніших груп злочинних дій, які руйнують і спотворюють найцінніші блага, а також наражають на небезпеку заподіяння їм шкоди.

В цьому контексті важливе значення має правильне застосування кримінально-правових норм, що передбачають відповідальність за вчинення кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи, в інтересах стабільного надійного існування та життєдіяльності нації, збереження її фізичного і морального здоров`я.

Досліджуючи механізм конкретного кримінального правопорушення, колегією суддів було ретельно вивчено не лише особу обвинуваченого, а й особу потерпілого, оскільки переважна кількість кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи відбуваються через значний внесок жертви в те, що з нею сталося, тому кримінальне правопорушення можна вважати результатом дій обох - злочинця і жертви. Апеляційний суд вважає, що, з огляду на фактичні обставини справи, які встановлені судом першої інстанції та учасниками судового провадження не оспорювались, потерпілий ОСОБА_9 не мав до вчинення кримінального правопорушення поведінки, яка б була максимально провокативною для обвинуваченого.

Також, колегія суддів звернула увагу на характер та ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, його підвищену суспільну небезпечність, конкретні обставини кримінального правопорушення, а саме: використання знаряддя вчинення кримінального правопорушення ніж; кількість та локалізацію завданих потерпілому тілесних ушкоджень 5 ножових ударів у різні частини тіла, а саме: в область задньо-правої ділянки грудної клітини, в область попереку з лівої сторони, в область шиї зліва та в ліву половину грудної клітини, вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення у стані, викликаному вживанням алкоголю.

Крім того, колегією суддів було ретельно вивчено особу обвинуваченого, який на диспансерному обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований та суспільно-корисною працею не займається, постійного законного джерела прибутку не має, який відповідно до ст. 89 КК України не має судимості. Водночас слід зауважити, що відповідно наданої досудової доповіді відносно ОСОБА_8 , зроблено висновок про високий ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення та про дуже високий рівень ризику небезпеки для суспільства.

При цьому, беручи до увагу інформацію, що характеризує спосіб життя обвинуваченого, зокрема, схильність обвинуваченого до протиправної поведінки, свідчить про те, що обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім для реальної корекції соціальної поведінки обвинуваченого та запобігання новим кримінальним правопорушенням.

Надаючи оцінку твердженням обвинуваченого щодо необхідності врахування такої пом`якшуючих обставини, як щире каяття апеляційний суд зазначає, що з оскаржуваного рішення убачається, що зазначена обставина, вже було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання, на підставі якої суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання майже у мінімальних межах санкцій інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення.

Посилання сторони захисту про активне сприяння розкриттю злочину є формальною вказівкою, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, що свідчать про зазначене. При цьому, під час судового розгляду обвинувачений висилював іншу версію подій, а саме те, що потерпілий ОСОБА_9 його розбудив, йому це не сподобалось і виникла бійка, а потерпілий перший пішов за ножом.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, визначених положеннями КПК України, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку, що призначене покарання судом першої інстанції обвинуваченому в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого, оскільки встановлених обставини, що пом`якшують покарання, недостатньо для застосування вимог ст. 69 або 75 КК України при призначенні покарання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17 09 2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16 10 2008 року).

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційні скарги сторони захисту не містять у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Саратського районного суду Одеської області від 03 грудня 2021 року у кримінальному провадженні №0000655, внесеному до ЄРДР 20.06.2021 року, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3