В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" грудня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі - Суд)
у складі головуючої судді ОСОБА_1 одноособово,
за участю:
секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
та його учасників
потерпілої ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.10.2022 за № 0003207 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця російської федерації, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, не працюючого, має 3 групу інвалідності, брав безпосередню участь в бойових діях щодо забезпечення проведення захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України з 14.05.2022 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 126-1 Кримінального кодексу (далі КК) України згідно із Законом № 2227-VIII від 06.12.2017 «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами»,

у с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_4 діючи в порушення вимог ст. 28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до його гідності, ст. 29 Конституції України, яка передбачає, що кожна людина має право на особисту недоторканість, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», на підґрунті конфліктних сімейних відносин, умисно, систематично вчиняв у відношенні своєї матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , психологічне насильство, що виражалось у словесних образах, погрозах, висловлюваннях в її адресу словами нецензурної лайки, приниженні та залякуванні та, як наслідок, призвело до психологічних страждань, емоційної залежності потерпілої, що викликало у неї в свою чергу погіршений психоемоційний стан, призвело до її вразливості, невпевненості в собі та розгубленості.

А саме, ОСОБА_4 21.11.2021 приблизно о 09 год. 00 хв. знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру, по відношенню до своєї матері ОСОБА_5 , внаслідок чого було викликано працівників поліції, які по приїзду припинили протиправні дії ОСОБА_4 та склали відносно нього протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) й за що 29.12.2021 постановою Дніпровського районного суду м. Києва його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП з призначенням покарання у виді штрафу.

Крім того, 22.02.2022 ОСОБА_4 приблизно о 23 год. 00 хв. знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру, по відношенню до своєї матері ОСОБА_5 , внаслідок чого було викликано працівників поліції, які по приїзду припинили протиправні дії ОСОБА_4 та склали відносно нього протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за що його 18.05.2022 постановою Дніпровського районного суду м. Києва притягнуто до адміністративної відповідальності й призначено покарання у виді штрафу.

Надалі, 30.08.2022 ОСОБА_4 приблизно о 21 год. 00 хв. знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру, по відношенню до своєї матері ОСОБА_5 , внаслідок чого було викликано працівників поліції, які по приїзду припинили протиправні дії ОСОБА_4 та склали відносно нього протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та за що його 04.10.2022 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва притягнуто до адміністративної відповідальності із призначенням покарання у виді штрафу.

Відповідно будучи особою, неодноразово притягнутою до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, ОСОБА_4 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , маючи прямий умисел на подальше систематичне вчинення домашнього насильства на ґрунті конфліктних побутових сімейних відносин, систематично продовжив вчиняти домашнє насильство щодо матері ОСОБА_5 , яке виразилось у психологічному насильстві та вчиненні наступних дій.

Так, 13.09.2022 ОСОБА_4 , у присутності доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (на час події неповнолітньої), вчинив домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до своєї матері ОСОБА_5 , в ході якого висловлювалася в її адресу нецензурною лайкою, голосно кричав, погрожував застосуванням фізичної сили, принижуючи останню.

Вказані дії з боку ОСОБА_4 в підсумку призвели до психологічних страждань потерпілої ОСОБА_5 та змусили останню звернутись за психологічною допомогою до Дніпровського районного в місті Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, й відповідно до довідки вказаного Центру № 103/42-812 від 17.10.2022 у ОСОБА_5 спостерігається знижений емоційний стан та тривожність, а ситуація домашнього насильства призвела до вразливості та розгубленості, відчуття страху за своє життя та безпорадність.

Вказаних висновків Суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст. 84 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову ККС ВС від 28.03.2019 у справі № 154/3213/16).
У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК).

Так, обвинувачений ОСОБА_4 будучи допитаним, у порядку ст. 351 КПК, дав покази, в яких вказав, що дійсно був неодноразово судом притягнутий до адмінстратвиної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП з огляду на вчинення домашнього насильства у відношенні матері, однак уважає такі рішення судів такими, що не грунтуются на дійсній картині подій в їх родині, де конфлікти між ним та потерпілою є буденними, та обумволюються розладами у спілкуванні між ним та матірю через побутові чвари та майнові питання.
Тим самим зауважив, що умовно всі конфлікти в родині наведені в акті дати можливо подіти на такі типи: 1. «Випадковий, або умовний, конфлікт» - залежить від обставин, що можуть змінюватися, але ці обставини не усвідомлюються конфліктуючими сторонами; 2. «Зміщений конфлікт» - реальний конфлікт, за яким приховується інший конфлікт, що є справжнім чинником конфліктної ситуації; 3. «Помилково дописаний конфлікт» - конфлікт, що помилково тлумачиться; 4. «Латентний конфлікт» - конфлікт, який має відбутися, але не виникає тому, що не усвідомлюється; 5. «Хибний конфлікт» - у цьому випадку реальних підстав для конфлікту не існує, об`єктивно його немає, але він виникає у свідомості конфліктуючих сторін через помилкове сприймання та розуміння ситуації.

Щодо подій 13.09.2022, то обвинувачений вказав, що того дня між ним та потерпілою мав місце черговий конфлікт. Вважає, що у справі є установленим сам факт того, що атмосфера взаєморозуміння у цій родині відсутня. Конфлікти для членів сум`ї є буденним явищем, однак не кожен конфлікт є домашнім насильством у розумінні норм Закону та ст. 126-1 КК.

Так, конфлікт (лат. conflictus - зіткнення, сутичка) - зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що призводить до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями.

Відповідно, конфлікт - ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони, а тмоу уважає, що у його діях відсутній склад кримінального правопорушення за ст. 126-1 КК.

Разом з тим судом установлено, що указані показання обвинуваченого не відповідають фактичним обставинам справи.
Так, будучи допитаною з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, пятою-чотирнадцятою статті 352 КПК України, у судовому засіданні та попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання потерпіла ОСОБА_5 надала суду показання в яких підтвердила обставини скоєння кримінального правопорушення відносно себе, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення.

Та власне в т.ч. указала, що обвинувачений є її сином та систематично на підґрунті конфліктних сімейних відносин, за її місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 вчиняє по відношенню до неї дії виражені у словесних образах, погрозах, висловлюваннях в її адресу словами нецензурної лайки, приниженні та залякуванні в т.ч. такі дії мали місце в наступні дати:

21.11.2021 приблизно о 09 год. 00 хв. вчинив домашнє насильство психологічного характеру, внаслідок чого було викликано працівників поліції, які по приїзду припинили протиправні дії ОСОБА_4 та склали відносно нього протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 29.12.2021 постановою суду його визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП;

22.02.2022 приблизно о 23 год. 00 хв. вчинив домашнє насильство психологічного характеру, внаслідок чого було викликано працівників поліції, які по приїзду припинили протиправні дії ОСОБА_4 та склали відносно нього протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 18.05.2022 року постановою суду його визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП;

30.08.2022 приблизно о 21 год. 00 хв. вчинив домашнє насильство психологічного характеру, внаслідок чого було викликано працівників поліції, які по приїзду припинили протиправні дії ОСОБА_4 та склали відносно нього протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. 04.10.2022 року постановою суду його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП;

13.09.2022 ОСОБА_4 , у присутності доньки ОСОБА_4 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру в ході якого висловлювалася в її адресу нецензурною лайкою, голосно кричав, погрожував застосуванням фізичної сили, принижуючи останню.

Вказані дії з боку ОСОБА_4 в підсумку призвели до психологічних страждань потерпілої ОСОБА_5 та змусили останню звернутись за психологічною допомогою до Дніпровського районного в місті Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, адже остійні погрози зі сторони сина призвели до того, що вона нездатна сама без допомоги медичних препаратів контролювати своє фізичне здоров`я.

Постійний надлишковий артеріальний тиск, поганий сон, мають відображення на погіршення життєво важливих функцій.

У підсумку вказала, що результатом дій її сина є її психологічна травма, яка має психосоматичні прояви у вигляді труднощів зі сном, головними болями та підвищеним тиском, а також розладом вегетативних функцій.

У неї розвинулося почуття провини та відчуття страху за своє життя.

Згідно свідотцва про народженння від 08.04.1976 р.н. серії НОМЕР_1 обвинувачений є сином потерпілої.

Як наслідок, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК, в їх сукупності, підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 того ж Кодексу, При цьому слід зауважити, що статтею 126-1 КК України передбачено кримінальну відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.
У п. «b» ст. 3 Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (далі - Стамбульська конвенція) визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 453/225/19).
Стаття 126-1 КК хоча і має назву «Домашнє насильство», однак вона передбачає відповідальність не за всі діяння, пов`язані з домашнім насильством у розумінні названого вище Закону № 2229-VIII, а лише за форми фізичного, психологічного або економічного домашнього насильства, що вчиняються систематично (див. постанову ВС від 10 березня 2020 року в справі № 531/270/19).
З урахуванням того, що об`єктивну сторону зазначеного кримінального правопорушення складають діяння, що виражаються в систематичному насильстві в формах фізичного, психологічного та економічного насильства. Сексуальне насильство виходить за межі цих форм і за наявності підстав кваліфікується за відповідними статтями КК України.
Шкода фізичному або психологічному здоров`ю потерпілої особи, передбачена 173-2 КУпАП, саме з метою відмежування від шкоди, визначеної ст. 126-1 КК України, не охоплюється поняттям «фізичні або психологічні страждання, втрата працездатності, емоційна залежність, погіршення якості життя потерпілої особи» (див. постанову Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 25 лютого 2021 року в справі № 583/3295/19).
В постанові ВС від 14 червня 2022 року в справі № 585/3184/20 зауважено, що ознакою об`єктивної сторони зазначеного кримінального правопорушення є систематичність фізичного, психологічного та економічного насильства, застосовуваного до подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.
Сама ж систематичність характеризується як кількісним критерієм (багаторазовість періодично здійснюваних дій), так і якісним, яким є взаємозв`язок, внутрішня єдність, що утворює наполегливу протиправну поведінку винуватої особи стосовно певного потерпілого чи потерпілих.
За вчинення одиничних діянь, які мають ознаки домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування, винувата особа може бути притягнута до відповідальності за ст. 173-2 КУпАП.
Іншими словами адміністративним проступком, відповідальність за який наступає за ст. 173-2 КУпАП, може визнаватися вчинення домашнього насильства, яке не є тривалим чи систематичним.
Натомість систематичність як ознака кримінально-караного діяння означає повторюваність тотожних чи схожих дій чи бездіяльності, кожне з яких само по собі може створювати враження незначного, але їх вчинення у своїй сукупності досягають того рівня якості, коли у цілому діяння набувають ознак кримінального правопорушення, призводячи до наслідків, визначених диспозицією ст. 126-1 КК (фізичні або психологічні страждання, розлади здоров`я, втрата працездатності, емоційна залежність або погіршення якості життя).
Тобто для кваліфікації дій винуватої особи важливо, що насильницькі дії вчиняються систематично, а систему може становити як неодноразово застосована одна із трьох форм насильства, зазначена у ст. 126-1 КК, так і різна варіативність поєднання як фізичного, так і психологічного та економічного насильства щодо однієї і тієї самої потерпілої особи чи осіб.
При цьому кількісний критерій систематичності як ознака домашнього насильства полягає в учиненні трьох і більше актів насильства, про що раніше зазначав Верховний Суд (справа №583/3295/19, провадження №51-6189 км 20).
Ця ознака кримінального правопорушення поряд з іншими, визначеними ч. 1 ст. 91 КПК, підлягає доказуванню в установленому законом порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого, прокурора.
Норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту домашнього насильства якимось певним видом доказів. Діяння та наслідки, зазначені у ст. 126-1 КК, підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК.
Тобто факт документування домашнього насильства має значення для доказування систематичності, але не більше ніж інші передбачені законом докази, тому не має значення, чи було відображено в адміністративному протоколі поліції, в обмежувальному приписі чи в іншому документі факти актів насильства.
Відповідно систематичність домашнього насильства, яке наполегливо продовжує вчиняти винувата особа, у тому числі, але не виключно, може бути підтверджена попереднім притягненням її до адміністративної відповідальності не менше двох разів за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 173-2 КУпАП.
Що власне і має місце в цій справі.
Так, згідно постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 29.12.2021 у справі № 755/19940/21 обвинуваченого визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення визначеного ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у відношенні потерпілої 21.11.2021 о 09 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , та накладено на кривдника адміністратвине стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн.
Відповідно до даних постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 18.05.2022 у справі № 755/3396/22 обвинуваченого визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення визначеного ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у відношенні потерпілої 22.02.2022 о 23 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , та накладено на кривдника адміністратвине стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн.
Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 04.10.2022 у справі № 755/8643/22 обвинуваченого визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення визначеного ч. 2 ст. 173-2 КУпАП у відношенні потерпілої 30.08.2022 приблизно о 21 год. 00 хв., за адресою: АДРЕСА_1 , та накладено на кривдника адміністратвине стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.
Тим самим, за наслідками розгляду епізоди за 21.11.21, 22.02.22, 30.08.22 є доведеними. При цьому, за таких обставин те, що особу раніше притягували до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, не виключає наявності в її діях складу кримінального правопорушення, якщо вона продовжує вчиняти домашнє насильство, кількість епізодів яких загалом не менше трьох і ці систематичні дії потягли наслідки, визначені ст. 126-1 КК, та що власне і має місце в цій справі ураховуючи показання потерпілої щодо епізоду від 13.09.22.
Тобто попереднє притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства за умови подальшої повторюваності вчинення протиправних дій щодо певної потерпілої особи чи осіб і настання конкретних наслідків, які визначені законодавцем як більш тяжкі, ніж ті, що зазначені в законодавстві України про адміністративні правопорушення, не свідчить про подвійне притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а підтверджує, в цій ситуації, систематичність дій винуватої особи.
Відповідно обов`язковою ознакою об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК, є також наслідки у вигляді фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.
А в цій ситуації установлено, що згідно даних Дніпровського районного в місті Києві центру соціальних служб № 103/42-812 від 17.10.2022 у ОСОБА_5 спостерігався знижений емоційний стан та тривожність.

Ситуація домашнього насильства призвела до вразливості та розгубленості, відчуття страху за своє життя та безпорадність.

З метою подолання проблем, пов`язаних з наслідками насильства та корекції психоемоційного стану, рекомендовано в подальшому консультації психолога.

З показань потерпілої установлено, що постійні погрози зі сторони призвели до того, що вона нездатна сама без допомоги медичних препаратів контролювати своє фізичне здоров`я. Постійний надлишковий артеріальний тиск, поганий сон, мають відображення на погіршення життєво важливих функцій.
Тим самим, можливо зробити висновок, що результатом дій її сина обвинуваченого та його агресивної поведінки, є психологічна травма потерпілої, яка має психосоматичні прояви у вигляді труднощів зі сном, головними болями та підвищеним тиском, а також розладом вегетативних функцій. Розвинулося почуття провини та відчуття страху за своє життя.
Як наслідок, є установленим факт шкоди визначений ст. 126-1 КК, а тому Суд відкидає доводи обвинуваченого, щодо того, що 13.09.22 мав місце побутовий конфлікт, адже за своїми критеріями описувана ситуація та її наслідками відповідала ознакам домашнього насильства психологічного характеру.
Суд враховує факт того, що кривдник та жертва проживають окремо. Обвинувачений кожного разу з указаних епізодів, котрі вище наведені судом, вчиняв домашнє насильство за місцем мешкання жертви, що вказує на те, що у кожен з наведених днів він цілеспрямовано прибув до місця її проживання, саме для досягнення свого умислу у відношенні останьої щодо домашнього насильства, в цьому ключі також аргументи щодо побутового конфлікту є неспроможними та беззмістовними.
При цьому шкода фізичному або психологічному здоров`ю потерпілої особи, яка могла бути чи завдана потерпілій особі, передбачена як наслідок адміністративного правопорушення, передбаченого 173-2 КУпАП, не охоплюється поняттям «фізичні або психологічні страждання, втрата працездатності, емоційна залежність, погіршення якості життя потерпілої особи», що є наслідком кримінально-караних діянь, визначених ст. 126-1 КК, на чому також раніше наголошував Верховний Суд (справа № 583/3295/19, провадження № 51-6189 км 20).
Одночасно за встановленими судом обставинами, обвинувачений перебуваючи за місцем проживання потерпілої вчиняв з потерпілою сварки, висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, внаслідок чого умисно завдав шкоди психологічному здоров`ю потерпілої, за що указаними постановами суду був притягнутий до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, з накладенням на нього адміністративних стягнень у виді штрафу в розмірі 170, 340 грн відповідно.
Однак, незважаючи на неодноразове притягнення до адміністративної відповідальності, обвинувачений належних висновків для себе не зробив та 13.09.22 продовжив систематично вчиняти домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до своєї матері.
Систематичні протиправні дії обвинуваченого призвели до психологічних страждань останньої та погіршення якості її життя, яке виразилося у формі втоми, фізичного дискомфорту, негативних переживань, втрати повноцінного сну, відпочинку, позитивних емоцій.
Відповідно до встановлених судом обставин, вчиняючи домашнє насильство щодо своєї матері обвинуваечний кожного разу завдавав шкоди її психологічному здоров`ю, проте він продовжив свої протиправні дії, знову вчиняв домашнє насильство, і систематичність застосованого до потерпілої психологічного насильства викликало у неї психічні страждання та погіршення якості її життя.
Що власне указує на доведеність у діях обвинуваченого ознак кримінального правопорушення за ст. 126-1 КК.

Також Суд аналізуючи дотримання в цілому порядку визначеного КПК, зауважує, що Верховний Суд колегією Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 20.03.2018 в справі № 753/11828/13-к указав, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.
У ракурсі того, що порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), - це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (див. Верховний суд України постанова від 16.03.2017 у справі № 671/463/15-к).
У цій справі порядок, встановлений КПК дотримано.
Так, підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, так як не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК.
При формуванні такого підходу Суд ураховує те, що постановою від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.
Та те, що у постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, указав, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті. … суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору статті 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим, але ці обставини у даній справі судом не установлені.
Так, порушень вимог ст. 87 КПК України не установлено.
Відповідно ж до статті 85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Згідно диспозиції статті 126-1 КК домашнім насильством є систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства. Таким чином, обов`язковою ознакою цього складу злочину є систематичність вчинення насильства, тобто повторюваність його епізодів протягом певного часу.
На стороні обвинувачення лежить обов`язок довести цю складову злочину, для чого вона може надати відповідні докази систематичності домашнього насильства, у тому числі, але не виключно, підтвердження притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 173-2 КУпАП.
Таким чином, будь-які попередні епізоди домашнього насильства входять до предмету доказування обвинувачення за статтею 126-1 КК і докази, що стосуються цих епізодів, є належними, оскільки стосуються обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Цього ж підходу при оцінці доказів, котрі надано на підвердження системності дійшов у постанові від 21 грудня 2021 року в справі № 236/2450/20 і Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду указавши, що будь-які попередні епізоди домашнього насильства і докази, що стосуються цих епізодів, є належними, оскільки стосуються обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
В цьому ж рішенні ВС указав, що повідомлення про новий епізод домашнього насильства, який стався 13 липня 2020 року після того, як 8 липня 2020 року вже розпочалося розслідування за статтею 126-1 КК, вимагало внесення в ЄРДР нового запису про кримінальне правопорушення. Враховуючи характер злочину, передбаченого статтею 126-1 КК, який за визначенням включає ознаку систематичності і повторюваності, окремі епізоди такого насильства можуть не утворювати окремого злочину, а становлять продовження домашнього насильства у значенні статті 126-1 КК.
В такому випадку нові епізоди такого насильства під час триваючого розслідування цього злочину не обов`язково вимагають внесення нового запису до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Очевидним є той факт, що діяння є тотожними та були об`єднані єдиним умислом, а отже не становлять двох окремих складів злочину, передбаченого 126-1 КК, а є епізодами одного триваючого кримінального правопорушення.

При кваліфікації дій обвинуваченого, Суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, Суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ст. 126-1 КК України, оскільки він вчинив домашнє насильства, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо своєї матері ОСОБА_5 , з якою перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань потерпілої.
Підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, Суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
З урахуванням того, що за частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим […].
Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .
Конституційний Суд України в рішенні від 15.06.2022 № 4-р(II)/2022 зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].
Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.
Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).
В цій ситуації, обставин, що пом`якшуюють покарання, відповідно до ст. 66 КК, не установлено.
Що стосується щирого каяття, то Суд зауважує, що воно характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к).
Цих обставин у справі не установлено.
Обставиною, що обтяжує покарання Суд визнає, згідно п. 6 ч. 1 ст. 67 КК вчинення кримінального правопорушення у присутності дитини, так як станом на 13.09.22 донька обвинуваченого була неповнолітньою, а згідно ст. 6 Сімейного Кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття , а неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Також, Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має місце проживання, стан здоров`я (див. дані свідоцтва про хворобу № 5601), спосіб життя (див. дані установочної частині цього рішення з урахуванням того, що останній брав безпосередню участь в бойових діях, забезпечення проведення захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України з 14.05.22 до 28.07.22 згдіно довідки в/ч НОМЕР_2 від 21.10.22 № 2462, витяг з Наказу № 30 від 24.02.22), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення та потерпілої щодо необхідної міри покарання (висловили думку про прийнятність покарання у виді громадських робіт); відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: класифікацію за ст. 12 КК, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 126-1 КК у виді громадських робіт, оскільки, Суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Крім того, Суд, керуючись вимогами ст. 91-1 КК України в редакції Закону № 2227-VIII від 06.12.2017, яка регламентує, що в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, […], суд може застосувати […], один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження програми для кривдників або пробаційної програми, та вважає за доцільне застосувати до обвинуваченого наведені обмежувальні заходи, а саме передбачені п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України, на строк 3 місяці (за потреби можуть бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців), з покладенням контролю, у порядку ч. 4 ст. 91-1 КК за поведінкою засудженого, до яких застосовано обмежувальні заходи, наорган пробації за місцем його проживання, адже зоборони визначені ч. 2 указаної статті відсутні.

Дане покарання із застосуванням обмежувальних заходів у порядку ст. 91-1 КК на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо Суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.
Таке покарання із застосуванням обмежувальних заходів у порядку ст. 91-1 КК перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18), що власне і має місце, в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом покарання щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення.
У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання, в цій ситуації, в ключі характеристик особи, вчинюваного кримінального правопорушення, поведінки після, Суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, сприймалося б як жорстоке поводження.
Також Суд, враховуючи принцип пропорційності дійшов висновку про те, що заходи визначені п. 4 ч. 1 ст. 91-1 КК в т.ч. щодо заборони комунікації з цією особою встановлюють справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає втручання в її право, тобто є пропорційними.

На підставі викладеного та керуючись ст. 91-1 КК України, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, Суд
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. 126-1 КК України згідно із Законом № 2227-VIII від 06.12.2017 «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» та призначити покарання у виді громадських робіт на строк 150 (сто п`ятдесят) годин.
Відповідно до ч. 1 ст. 56 КК України громадські роботи мають полягати у виконанні засудженим у вільний від роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких підлягає визначенню органами місцевого самоврядування.

На підставі п.п. 4, 5 ч. 1 та ч. 3 ст. 91-1 КК України в редакції згідно із Законом № 2227-VIII від 06.12.2017 «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» застосувати відносно ОСОБА_4 , декілька обмежувальних заходів, відповідно до яких на засудженого покласти строком на три місяці такі обов`язки:

заборонити листування, телефонні переговори з особою, яка постраждала від домашнього насильства, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , їх інші контакти через засоби зв`язку чи електронні комунікацї особисто або через третіх осіб;

направити до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, розташованої, за адресою м. Київ, Харківське шосе, 4А, для проходження програми для кривдників.

Контроль за поведінкою ОСОБА_4 , у частині застосованих обмежувальних заходів, відповдіно до ч. 4 ст. 91-1 КК України в редакції згідно із Законом № 2227-VIII від 06.12.2017 «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», здійснювати Дніпровському районному відділу філії Державної установи «Центр пробації» у місті Києві та Київській області.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я Оксана БІРСА