"28" грудня 2022 р. Справа № 363/4596/22
УХВАЛА

про призначення судового розгляду у кримінальному провадженні

28 грудня 2022 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ;

при секретарі ОСОБА_2 ;

за участю прокурора ОСОБА_3 ;

обвинуваченого ОСОБА_4 ;

розглянувши у підготовчому судового засіданні у залі суду в м. Вишгород обвинувальний акт у кримінальному провадженні за № 0000615, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.06.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

До провадження Вишгородського районного суду Київської області з Бориспільської окружної прокуратури надійшов обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000615 від 16.06.2022 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2022 року головуючим суддею по справі було визначено суддю ОСОБА_1 .

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 22 грудня 2022 року було призначено підготовче судове засідання у кримінальному провадженні.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні заявила клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 . Правовою підставою відповідного клопотання було наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а також існування ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити дії, які передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 також не заперечував проти розгляду і задоволення клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Отже, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право продовжити строк запобіжного заходу, що був обраний обвинуваченому. Розгляд зазначеного клопотання здійснюється з урахуванням загальних положень щодо розгляду та вирішення питання про обрання та продовження запобіжного заходу.

Ознайомившись з відповідним клопотанням прокурора, заслухавши учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду та задоволення клопотання про продовження строку тримання під вартою, суд доходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 176 КПК України запобіжні заходи є одним з різновидів заходів забезпечення кримінального провадження, що мають особливий порядок застосування в силу своїх негативних наслідків щодо сфери особистих прав та свобод підозрюваного чи обвинуваченого, яких вони можуть зазнати у разі застосування до них запобіжного заходу.

Порядок застосування запобіжних заходів визначається у ст. 194 КПК України, у ч. 1 якої зазначається, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Отже, ухвалення судом рішення про застосування запобіжного заходу щодо підозрюваного чи обвинуваченого є належним правовим результатом розгляду та вирішення відповідного клопотання тоді і лише тоді, коли судом на основі наданих доказів буде встановлено відповідну сукупність умов, а саме існування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один ризик, що передбачений у ст. 177 КПК України, а також неможливість або недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Не виконання хоча б однієї з вищезазначених умов призводить до іншого правового результату, ніж застосування запобіжного заходу у відповідності до заявленого клопотання.

На додаток до цього чинне кримінальне процесуальне законодавство визначає можливість та процедуру продовження строку обраного запобіжного заходу, у тому числі під час підготовчого судового засідання.

Так, відповідно до положень ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку запобіжного заходу має відповідати загальним вимогам, встановленим у ст. 184 КПК України щодо клопотання про обрання запобіжного заходу. Разом з тим з метою унеможливлення непропорційного втручання у право обвинуваченого на свободу та особисту недоторканість клопотання про продовження строку запобіжного заходу, у тому числі тримання під вартою, має також містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Отже, для задоволення клопотання про продовження строку запобіжного заходу, у тому числі тримання під вартою, суду необхідно встановити не тільки стандарту сукупність умов, наявність якої є необхідною для обрання запобіжного заходу, але і встановити той факт, що ризики, які стали причиною для застосування запобіжного заходу, продовжують існувати або з`явилися нові ризики, передбачені у ст. 177 КПК України.

Судом встановлено, що Ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04.10.2022 року до обвинуваченому ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб. У подальшому Ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30.11.2022 року строк тримання під вартою було продовжено на 30 діб. Строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 закінчується 29 грудня 2022 року. У зв`язку з цим та, зважаючи на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, продовження існування визначених ризиків, прокурор просила продовжити строк тримання під вартою.

Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу, що задоволення клопотання про продовження строку тримання під вартою може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено обґрунтовану підозру у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, продовження існування хоча б одного з ризиків, визначених у ст. 177 КПК України чи поява нових ризиків, неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

При цьому суд звертає увагу на ті обставини, що у справі «Баришевський проти України» та інших подібних справах ЄСПЛ неодноразово констатував порушення п. 3 ст. 5 Конвенції, коли суди України часто обґрунтовують продовження строку тримання заявника під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, якщо взагалі це роблять. А у справі «Темченко проти України» ЄСПЛ звернув увагу, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має бути переконливо продемонстроване органами влади, у тому числі судом.

У той же час, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, для забезпечення пропорційності втручання у сферу особистої свободи та недоторканності обвинуваченого суд має враховувати можливість зміни обвинуваченого з плином певного часу та можливість втрати ним суспільної небезпечності, що може обумовлювати необхідність застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, або може свідчити про відсутність необхідності застосування запобіжного заходу взагалі.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 , обвинувачується у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, поєднаного з проникненням в інше сховище, вчиненого в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. При цьому інкриміноване йому обвинувачення передбачає два окремі епізоди кримінально-протиправного діяння, пов?язаного з таємним викраденням чужого майна, поєднаного з проникненням в інше сховище.

Отже, судом встановлено факт обґрунтованості підозри обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. У зв`язку з цим суд також констатує наявність першої умови для продовження строку тримання під вартою.

Щодо продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, то суд вважає за доцільне звернути увагу на наступне.

Прокурор у клопотанні зазначила, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та були підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не змінилися та продовжують існувати в тому ж самому обсязі.

Отже, підставою для продовження строку тримання під вартою у даному випадку у відповідності до клопотання прокурора є наявність достатніх підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_4 : 1) буде переховуватися від суду; 2) буде незаконно впливати на свідка у кримінальному провадженні; 3) вчинить нове кримінальне правопорушення.

Щодо продовження існування ризику ухилення обвинуваченого ОСОБА_4 від суду.

Судом враховано, що на підставі Ухвали слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30.11.2022 року строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , закінчується 29 грудня 2022 року.

У відповідності до ч. 5 ст. 202 КПК України закінчення строку дії ухвали слідчого судді про обрання запобіжного заходу є беззаперечною підставою для звільнення особи з під варти за умови відсутності будь-яких інших правових підстав для тримання особи під вартою. Внаслідок цього у разі закінчення строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачений ОСОБА_4 має бути звільнений з під варти у зв`язку з відсутністю будь-яких інших правових підстав для продовження його утримання у місці попереднього ув`язнення.

Зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_4 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, вчиняв кримінальні правопорушення, маючи судимість за попередні кримінальні правопорушення, а також на те, що вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України має два кримінально-протиправні епізоди, обвинувачений є безробітним, веде антисоціальний спосіб життя, то посилання прокурора на те, що у зв`язку з закінченням строку тримання під вартою обвинувачений може ухилятися від суду є логічним та виправданим.

У той же час ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, можуть бути покладені в основу рішення суду про застосування чи продовження строку запобіжного заходу лише у випадку, коли такі ризики мають реальний та явний характер, існують або продовжують існувати в об`єктивній дійсності та на них вказують наявні у матеріалах справи докази. Сам по собі факт абстрактної можливості особи ухилятися від суду без будь-якого на те підтвердження, що ґрунтується лише на міркуваннях учасників судового провадження та являє собою лише підозру у можливих діях обвинуваченого, не може бути достатньою правовою підставою для висновків суду щодо того, що обвинувачений дійсно буде намагатися ухилятися від суду.

Крім того, прокурор посилалася на тяжкість кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим ОСОБА_4 , та тяжкість можливого покарання як обставину, що свідчить про можливість ухилення обвинуваченого ОСОБА_4 від суду.

У той же час суд звертає увагу на те, що сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа не може бути безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту (рішення ЄСПЛ у справі "Ніколова проти Болгарії"). Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі "Ноймайстер проти Австрії" позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Так само і подовження строку тримання під вартою не може застосовуватися через те, що вироком може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі (рішення у справі «Летельє проти Франції»; також див. справи «Панченко проти Росії», «Гораль проти Польщі», «Ілійков проти Болгарії»).

Отже, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , а також тяжкість покарання, що може бути призначено судом за вчинене кримінальне правопорушення, не є достатньою правовою підставою, що дає можливість прийняти суду рішення про продовження строку тримання під вартою, оскільки такі обставини жодним чином не пов`язані та не вказують на можливу негативну процесуальну поведінку обвинуваченого у вигляді ухилення від суду.

На додаток до цього на підтвердження існування ризику ухилення від суду прокурор просилалася на те, що обвинувачений є уродженцем м. Євпаторія АР Крим, що наразі належить до переліку тимчасово окупованих територій, а тому, зважаючи на тяжкість покарання, що йому може бути призначено, обвинувачений ОСОБА_4 може спробувати ухилитися від суду шляхом виїзду до місця свого народження, тобто на тимчасово окуповану територію України.

У той же час судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 дійсно народився у м. Євпаторія АР Крим. Одночасно з цим з 15.01.2016 року він був зареєстрований та фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, судом встановлено, що в період з 2016 по теперішній час обвинувачений ОСОБА_4 перебував на території України, а матеріали справи не містять жодного доказу щодо того, що обвинувачений намагався у будь-який спосіб покинути територію України, зокрема, виїхати до місця свого народження.

Крім того, суд звертає увагу на ті обставини, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан, що передбачає обмеження виїзду за кордон військовозобов?язаних чоловіків та посилання контролю за перетином кордону всіма особами, що певним чином знижує ризик можливості перетину обвинуваченим ОСОБА_4 кордону України та повернення до місця свого народження, зокрема, через територію російської федерації. На додаток до цього суд звертає увагу, що відповідна частина південної України, яка має сполучення з АР Крим наразі також є тимчасово окупованою територією, на якій проводяться активні бойові дії, що також унеможливлює повернення обвинуваченого ОСОБА_4 до місця свого народження.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що ризик щодо того, що обвинувачений ОСОБА_4 може ухилятися від суду, є недоведеним та не може бути підставою для продовження строку тримання під вартою.

Щодо продовження існування ризику незаконного впливу обвинуваченого ОСОБА_4 на свідків по кримінальному провадженню.

Обґрунтовуючи продовження існування зазначеного ризику, прокурор зазначила, що у даному кримінальному провадженні є свідок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким обвинувачений ОСОБА_4 начебто перебуває у дружніх стосунках. Тому, зважаючи на це, а також те, що обвинувачений ОСОБА_4 розуміє невідворотність покарання за вчинене кримінальне правопорушення, він може незаконно впливати на зазначеного свідка з метою зміни наданих останнім показань.

Суд в черговий раз звертає увагу, що тяжкість та вид покарання, що може бути призначено обвинуваченому, не може бути вирішальною підставою для обрання чи продовження строку запобіжного заходу, особливо у вигляді тримання під вартою.

Крім того, суд звертає увагу, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, повинні мати реальний, а не абстрактний характер, тобто повинна бути певна сукупність доказів та обставин, які свідчать про реальність відповідного ризику. Реальність ризику передбачає не обов`язково незворотність позапроцесуальної чи негативної процесуальної поведінки обвинуваченого, а вимагає, щоб був певний адекватний та розумний ступінь вірогідності того, що обвинувачений вдасться до відповідних дій, які можуть негативно вплинути на перебіг кримінального провадження.

Судом встановлено, що, дійсно, у межах даного кримінального провадження є свідок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Одночасно з цим суду не надано жодного доказу на підтвердження тих обставин, що існує певна адекватна та реальна вірогідність того, що обвинувачений ОСОБА_4 може незаконно впливати на зазначеного свідка чи вже здійснював такий вплив, зокрема, у будь-який спосіб контактував з ним, погрожував чи благав змінити показання тощо. Тим більше навіть за умови підтвердження дружніх стосунків між обвинуваченим та свідком це не дає можливості зробити безумовний висновок, що обвинувачений обов`язково буде у зв`язку з цим здійснювати незаконний вплив на свідка.

На додаток до цього суд звертає увагу, що під час досудового розслідування уповноважені особи, визначаючи в обвинувальному акті обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , встановили щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставину, що пом?якшує покарання обвинуваченого. Щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення йдуть всупереч можливій його позапроцесуальній поведінці щодо незаконного впливу на свідка.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що ризик щодо того, що обвинувачений ОСОБА_4 буде незаконно впливати на свідка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є недоведеним, а тому не може бути покладений як правова підстава в основу рішення суду про продовження строку тримання під вартою.

Щодо продовження існування ризику можливості вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 нового кримінального правопорушення, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Прокурор зазначила, що обвинувачений ОСОБА_4 неодноразово вчиняв кримінальні правопорушенння, при цьому деякі з них мали місце у період незнятої та непогашеної судимості, а сам обвинувачений характеризується антисоціальним способом життя, є безробітним та схильний до антисоціальної поведінки шляхом вчинення нових кримінальних правопорушень.

Судом встановлено, що Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 27.01.2022 року, який набрав законної сили 01.03.2022 року, обвинуваченого ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та звільнено від відбування покарання на основі ст. 75 КК України.

Крім того, Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 17.03.2022 року, який набрав законної сили 19.04.2022 року, обвинуваченого ОСОБА_4 також було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.

Отже, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 неодноразово вчиняв кримінальні правопорушення, при цьому маючи непогашену та незняту судимість, а також протягом іспитового строку, що був наданий йому для виправлення та інтеграції у суспільство як особи, що не характеризується схильністю до антисоціальної поведінки.

Судом також встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, що передбачене ч. 4 ст. 185 КК України та має два окремих епізоди кримінально-протиправних дій обвинуваченого.

На додаток до цього судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 ніде офіційно не працює та суспільно-корисною працею не займається.

У своїй сукупності зазначені обставини свідчать, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_4 є нестабільною та свідчить про його схильність до кримінально-караної діяльності та антисоціального способу життя, не бажання ставати на шлях виправлення та інтеграції у суспільство за правилами та нормами співжиття.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що існують достатні підстави вважати, що існує ризик (адекватна та розумна ймовірність) того, що обвинувачений ОСОБА_4 , який не має джерела прибутку, є судимим, зокрема, за кримінальні правопорушення проти власності, може вдатися до спроби вчинення нового кримінального правопорушення. Отже, ризик щодо того, що обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити нове кримінальне правопорушення, є доведеним та може бути покладений як правова підстава в основу рішення про продовження строку тримання під вартою.

Щодо неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Вирішуючи питання про справедливість та пропорційність виду запобіжного заходу, суд враховує положення ч. 3 ст. 176 КПК України, відповідно до якого тримання під вартою є найтяжчим видом запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України - тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України - запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за яке відповідно до санкції передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Отже, судом встановлено наявність виключної правової підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а відповідно і можливість продовження строку тримання під вартою за умови доведеності факту неможливості застосування більш м?якого запобіжного заходу, зокрема, домашнього арешту.

Вирішуючи питання про можливість застосування більш м?якого запобіжного заходу, суд враховує конкретні обставини злочину, його суспільну небезпечність та характер вчиненого злочину (2 епізоди), за яким обвинувачується ОСОБА_4 та який спрямований проти власності. Крім того, суд враховує ті обставини, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан та запроваджено заходи правового режиму воєнного стану, тобто обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення у період дії воєнного стану, що істотно підвищує ступінь та характер суспільної небезпеки його діяння. На це, зокрема, вказує те, що крадіжка в умовах воєнного стану становить особливо кваліфікуючий склад кримінального правопорушення, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України.

При цьому суд враховує спосіб вчинення злочину та поведінку обвинуваченого під час вчинення кримінального правопорушення, який з метою полегшення вчинення кримінального правопорушення використовує найбільш несприятливий для населення України час, надзвичайну обстановку, тяжкі обставини та умови, в яких опинилася України, для реалізації своєї протиправної мети та незаконних цілей.

На підставі вищевикладеного, враховуючи дані про особу обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, суспільно-корисною працею не займається, не має постійного джерела прибутку, а також наявність обґрунтованої підозри у вчиненні тяжкого злочину, з огляду на фактичні обставини за яких обвинуваченому інкримінується його вчинення, його підвищену суспільну небезпечність, суд доходить до висновку про доведеність ризику можливості вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 нового кримінального правопорушення. Достатніх стримуючих факторів, які б свідчили про протилежне, у матеріалах справи немає, учасниками судового провадження не було зазначено. Вірогідність настання вказаного ризику є досить реальною, адекватною та дуже високою.

Зазначений ризик та встановлені обставини також свідчать про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, оскільки саме останній запобіжний захід може забезпечити запобігання вчиненню обвинуваченим нового кримінального правопорушення. Жоден з більш м`яких запобіжних заходів на переконання суду не здатен в повній мірі запобігти ризику, що визначений у п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

У справі наявні реальні ознаки суспільного інтересу, який переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого. При цьому суд оцінює реальну небезпеку та можливість обвинуваченого вчинити нове кримінальне правопорушення у разі не продовження строку тримання під вартою.

Вищезазначені обставини є виправданими та необхідними елементами, що визначають та виправдовують потребу в продовженні строку тримання під вартою. Підстав для обрання більш м`якого запобіжного заходу немає.

З огляду на це, зважаючи на обставини вчинення кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, суд вважає допустимим продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 . Отже, клопотання прокурора підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, його характер та конкретну обстановку вчинення, особу обвинуваченого, наявність реального ризику вчинення обвинуваченим нового кримінального правопорушення, з огляду на задоволення клопотання прокурора, суд доходить до висновку, що строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 підлягає продовженню на строк 2 (два) місяці.

Вирішуючи питання про можливість призначення справи до судового розгляду враховує наступне.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні висловив думку про можливість призначення справи до розгляду у відкритому судовому засіданні, зазначив, що справа підсудна Вишгородському районному суду Київської області, підстав для її зупинення чи закриття немає, обвинувальний акт складений відповідно до вимог КПК України, підстав для повернення обвинувального акту не вбачається, тому просив призначити кримінальне провадження до судового розгляду у відкритому судовому засіданні, кримінальне провадження здійснювати суддею одноособово. Будь-яких інших заяв, клопотань не заявляв.

Обвинувачений ОСОБА_4 не заперечував проти призначення обвинувального акту до судового розгляду у відкритому судовому засіданні та підтримав думку прокурора. Будь-яких заяв, клопотань не заявляв.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, приходить до наступних висновків.

Провадження за обвинувальним актом підсудне Вишгородському районному суду Київської області.

Обвинувальний акт відносно обвинуваченого складений у відповідності з вимогами КПК України, порушення вимог КПК України, які б унеможливлювали призначення кримінального провадження до судового розгляду відсутні.

Отже, суд приходить до висновку про необхідність призначення кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, до судового розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КПК України суд здійснює судовий виклик учасників кримінального провадження, участь яких у судовому провадженні є обов`язковою. Внаслідок цього коло осіб, які беруть участь у судовому розгляді, визначити наступним: обвинувачений, прокурор, представники потерпілої сторони.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 314-316, 369 КПК України, суд:

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити у повному обсязі.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 2 (два) місяці до 01 березня 2023 року.

Утримувати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у державній установі «Київській слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Призначити до судового розгляду у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за № 0000615 від 16.06.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, на 28 грудня 2022 року о 16 год. 45 хв.

Викликати для участі у судовому засіданні обвинуваченого, прокурора, представників потерпілої строни.

Доставити обвинуваченого ОСОБА_4 , 04.09.1999 року з ДУ «Київський слідчий ізолятор» до Вишгородського районного суду Київської області в судове засідання на 16 год. 45 хв. 28 грудня 2022 року.

Ухвала підлягає оскарженню лише в частині продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Головуючий суддя ОСОБА_1