ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 688/2277/22

Провадження № 11-кп/4820/152/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

головуючої судді - ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Хмельницького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Шепетівка Хмельницької області, громадянки України, з середньою освітою, одруженої, не працюючої, що має на утриманні одну неповнолітню дитину, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

яку визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання із застосуванням ст..69 КК України у виді арешту на строк 6 місяців, -

ВСТАНОВИЛА:

Обвинуваченою ОСОБА_7 було скоєне кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_7 , 27 липня 2022 року, близько 23.00 години перебуваючи в середині автомобіля марки та моделі «MAN TGX 18.440» д.р.н НОМЕР_1 , який належить ТОВ «Золоте колосся 2017» та перебуває у користуванні потерпілого ОСОБА_8 , який знаходився по АДРЕСА_2 , виявила у потерпілого ОСОБА_8 гаманець з грошовими коштами, та вирішила ними заволодіти. В подальшому, ОСОБА_7 достовірно знаючи, що на всій території України Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» із змінами, внесеними Указом Президента України № 341/2022 від 17.05.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», введено воєнний стан, переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, керуючись корисливим мотивом, з метою особистого незаконного збагачення, умисно таємно дістала з гаманця потерпілого ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 5000 грн., які надалі передала своєму брату ОСОБА_9 , який не був обізнаний з її злочинними діями, розпорядившись таким чином викраденими коштами на власний розсуд.

У апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 прохає змінити вирок в частині призначеного покарання, застосувавши вимоги ст..75 КК України та звільнити її від відбування покарання з іспитовим строком.

У апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 прохає змінити вирок в частині призначеного покарання, застосувавши вимоги ст..75 КК України та звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком.

Заслухавши доповідача, обвинувачену ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 , які прохали задовольнити апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали судової справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про те, що вони підлягають частковому задоволенню, а вирок суду слід змінити в частині призначеного покарання, за таких підстав.

Фактичні обставини вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення апелянтами по суті не оскаржуються.

У відповідності до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Справу судом першої інстанції розглянуто в порядку, передбаченому ст. 349 КПК України, а тому відповідно до ст. ст.394,404 КПК України висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, які не оспорювалися і стосовно яких докази судом не досліджувалися, апеляційним судом не перевіряються.

Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні покарання, судом повинні враховуватись ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання у відповідності до вимог ст. ст. 66, 67 КК України.

Зазначених вимог закону, суд при винесенні вироку дотримався не в повній мірі.

Призначаючи покарання, суд зазначив, що врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України є тяжким злочином, особу винної, яка раніше неодноразово притягувалася до кримінальної відповідальності, не працює, не судима в силу ст..89 КК України, на утриманні має малолітню дитину, є матір`ю-одиначкою, за місцем мешкання характеризується задовільно, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку.

Згідно досудової доповіді Шепетівського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Хмельницькій області виправлення обвинуваченої без позбавлення або обмеження волі не певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.

Колегія суддів бере до уваги те, що обвинувачена в ході судового розгляду як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді повністю визнала свою провину, усвідомила протиправність своїх дій, щиро розкаялася, має на утриманні неповнолітню дитину, якою опікується.

Саме ці обставини, на думку колегії є підставою для прийняття рішення про призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст..69 КК України, у вигляді громадських робіт.

Наявність факту притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності, з огляду на вищезазначене не може бути основним фактором для призначення покарання у вигляді арешту.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що думка потерпілого щодо визначення винному розміру покарання враховується судом в сукупності з іншими обставинами.

Тому, враховуючи усі обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_7 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, дані, які характеризують її як особу та інші обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про можливість виправлення останньої без реального відбування покарання, та вважає можливим призначити покарання із застосуванням ст..69 КК України, у вигляді громадських робіт.

Прохання в апеляційних скаргах про застосування вимог ст..75 КК України при призначенні покарання у вигляді позбавлення волі, тобто яке погіршує становище обвинуваченої не береться до уваги, а колегія суддів враховує їх мотивувальну частину про пом`якшення покарання.

Крім того колегія суддів зазначає наступне.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо (постанова Верховного Суду від 01.02.2018 року по справі № 634/609/15-к).

Колегія суддів бере до уваги таку правову позицію, зазначену в постанові ВСУ від 14.04.2016 року. Україна є правовою державою (стаття 1 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у Рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі про призначення судом більш м`якого покарання. Так, у Рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.»

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч.3 ст.56 КК України громадські роботи не призначаються особам, визнаним особами з інвалідністю першої або другої групи, вагітним жінкам, особам, які досягли пенсійного віку, а також військовослужбовців строкової служби.

Саме таке покарання, на погляд колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 необхідно задовольнити частково, вирок суду в частині призначеного покарання змінити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2021 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначення покарання змінити.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК України із застосуванням ст..69 КК України у вигляді 240 годин громадських робіт.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: