ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/448/23 Справа № 201/2056/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000024 від 03 січня 2020 року, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2022 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, із повною середньою освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2022 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено кожному з них покарання у виді 4 років позбавлення волі.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за таких обставин.

03.01.2020 року приблизно о 22 години 00 хвилин ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, перебуваючи в парку ім. Тараса Шевченко, який розташований за адресою: площа Шевченко 1 у м. Дніпрі, побачили на лавці ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

У цей час у ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та особи, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження раптово виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілих, за попередньою змовою групою осіб.

При цьому, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, реалізуючи свій злочинний умисел, визначили майно, належне ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а саме мобільні телефони «Xiаomi Redmi Note 5» та «Nokia 5», об`єктами свого злочинного посягання.

Далі, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, знаходячись у вказаному місці та у вказаний час, реалізуючи свій злочинний намір, діючи спільно для досягнення визначеної злочинної мети, діяли наступним чином, зокрема, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підійшли до потерпілих і встали біля них, а особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, залишилась стояти на відстані приблизно 3х метрів, спостерігаючи за тим, щоб протиправні дії ОСОБА_8 та ОСОБА_7 залишились непомітними для оточуючих.

Після чого, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілих, діючи за попередньою змовою групою осіб, умисно, відкрито, з корисливих мотивів, ОСОБА_8 почав хаотично наносити удари кулаками по голові та тулубу потерпілого ОСОБА_13 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді синця на обличчі та на першому пальці лівої верхньої кінцівки, садна на обличчі, внутрішньо-шкіряного крововиливу на нижній губі, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки, водночас, у свою чергу, ОСОБА_7 почав хаотично наносити удари кулаками по голові та тулубу ОСОБА_12 , спричинивши тілесні ушкодження у вигляді 4-х саден в лобній області по центру праворуч та ліворуч, 1-го саден в проекції тіла нижньої щелепи ліворуч, 1-го синця на зовнішньо-задній поверхні лівого плеча в верхній третині, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Подавивши у результаті нанесення тілесних ушкоджень можливий опір потерпілих, доводячи свій злочинний умисел до кінця, ОСОБА_8 дістав з правої кишені одягнутих на потерпілому ОСОБА_13 штанів мобільний телефон «Nokia 5» imei: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , вартістю 3761, 00 гривень, ОСОБА_7 , в свою чергу, дістав з правої кишені одягнутих на потерпілому ОСОБА_12 , мобільний телефон «Xiаomi Redmi Note 5» imei: НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , вартістю 2640, 00 гривень.

Після чого, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, з викраденим майном з місця скоєння злочину зникли, розпорядившись цим майном на власний розсуд, чим спричинили потерпілим ОСОБА_13 матеріальну шкоду у розмірі 2640, 00 гривень та ОСОБА_12 матеріальну шкоду у розмірі 3761, 00 гривень.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_7 просить вирок змінити в частині призначення покарання та призначити останньому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, звільнивши від відбування призначеного судом покарання з випробуванням строком 2 роки та поклавши на обвинуваченого обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги прокурор посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину та його особі, внаслідок суворості. Захисник вважає, що суд не надав належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_7 є особою, яка раніше не судима, у скоєному щиро розкаюється, активно сприяв розкриттю злочину як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду провадження. Окрім цього, протягом 3 років кримінального переслідування обвинувачений не вчинив жодного протиправного вчинку, що на думку захисту свідчить про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, звільнивши обвинуваченого з-під варти негайно в залі суду.

Так, захисник вважає, що слідчі дії були проведені неуповноваженою на те особою, без дотримання встановленого кримінальним процесуальним законом порядку, що вказує на недопустимість доказів у кримінальному провадження. Адвокат зазначає, що після завершення досудового розслідування слідчий не надав постанови про призначення групи слідчих 02 та 03 січня 2020 року, а відсутність цих даних в реєстрі матеріалів досудового розслідування свідчить про те, що вони взагалі не приймались. Водночас, у реєстрі міститься посилання на постанову про доручення групі слідчих здійснювати досудове розслідування від 27 січня 2020 року, однак до матеріалів провадження вона не долучена. Аналогічними є доводи захисника й щодо призначення прокурора у кримінальному провадженні. З урахуванням наведених обставин, захисник вважає, що ОСОБА_8 не набув статусу підозрюваного. Окрім наведеного, адвокат зазначає, що майно, вилучене 03 січня 2020 року під час огляду місця події, було визнано речовим доказом лише 01 лютого 2020 року. При цьому, постанова містить дані про те, що обвинувачені під час затримання виклали біля себе речі, проте згідно протоколу огляду речей вони видали їх добровільно. Разом із цим, захисник зауважує, що протокол огляду не містить даних про ідентифікацію речей, що ставить під сумнів їх відповідність постанові про визнання речовими доказами. Захисник звертає увагу на те, що у висновку судово-товарознавчої експертизи, який було складено 11 січня 2020 року, зазначено про неможливість дослідження об`єктів через їх ненадання, в той час як вони зберігались у відділенні поліції. Що стосується висновку експерта № 197е від 04 січня 2019 року, то з позиції захисту його також слід вважати недопустимим, оскільки його було складено на підставі постанови від 04 січня 2019 року до внесення відомостей до ЄРДР. При цьому, на переконання захисника, помилка у роках не була допущена, оскільки вихідний номер 08 січня 2019 року, а експертиза розпочата 04 січня 2020 року. Окремо захисник зауважує, що доля речових доказів наразі є невідомою. Захисник зазначає, що прокурором надано незасвідчену копію квитанції про отримання на зберігання речових доказів, що була складена 02 квітня 2020 року, тобто вже під час судового слідства. Також захисник ставить під сумнів допустимість протоколів огляду. Адвокат зазначає, що протокол від 04.01.2020 не містить підпису спеціаліста, а в протокол від 03 січня 2020 року взагалі не підписано всіма учасниками слідчої дії. Окрім наведеного, захисник звертає увагу, що пояснення свідка ОСОБА_14 , який зазначив, що обвинувачені після наближення до них працівників поліції викинули якісь речі, суперечать даним протоколу огляду, в якому вказано про добровільність надання останніми цих речей. Серед іншого, адвокат вважає, що обвинувачений тримається під вартою в неналежних умовах, що істотно порушує його права та вказує на ознаки катування.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинувачених та захисників, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, встановлених судом та викладених у вироку суду, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та є обґрунтованим.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинувачених та на кваліфікацію їх дій, колегією суддів не встановлено.

Так, вина обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм злочину повністю підтверджується дослідженими в ході судового розгляду:

- показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 , який зазначив, що він разом з ОСОБА_7 та малознайомим хлопцем на ім`я ОСОБА_15 , побачили потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які розпивали спиртні напої у парку. Маючи намір заволодіти майном останніх, він із ОСОБА_7 підійшли до потерпілих та розпочали розмову, тоді як ОСОБА_15 залишився стояти неподалік. Далі він став наносити потерпілому ОСОБА_13 удари кулаками по голові та тулубу, від яких останній впав на землю та закривав обличчя руками. Перевіривши кармани потерпілого дістав з карману брюк мобільний телефон «Nokia 5». Водночас, ОСОБА_7 наносив удари потерпілому ОСОБА_12 , який теж від ударів впав на землю, та обшукував кармани останнього, в результаті чого, витягнув мобільний телефон «Xiаomi Redmi Note 5». Далі, вони покинули місце злочину та побігли в сторону вул. Січеславська Набережна у м. Дніпро, де по дорозі ОСОБА_16 віддали викрадений у потерпілого мобільний телефон «Xiаomi Redmi Note 5». В подальшому, в той же день вони з ОСОБА_8 були затримані працівниками поліції біля готелю «Дніпропетровськ», де під час огляду був вилучений мобільний телефон «Nokia 5», належний потерпілому ОСОБА_13 , який ОСОБА_7 , побачивши поліцейських, відразу ж викинув на землю;

- показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , який надав пояснення аналогічні за змістом тим, що надав ОСОБА_8 ;

- показаннями потерпілого ОСОБА_13 , який зазначив, що він разом з ОСОБА_12 вживав алкогольні напої у парку та до них підійшли троє чоловіків, двоє з яких обвинувачені - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , розпочавши розмову. Далі останні застосували балончик із сльозоточивим газом та повалили його та ОСОБА_12 на землю, де ОСОБА_8 став наносити йому хаотично удари в область голови та тулубу, а ОСОБА_7 в цей час наносив удари лежачому на землі ОСОБА_12 . Після нанесення ударів, ОСОБА_8 обшукав його та дістав у нього з кишені брюк мобільний телефон «Nokia 5», після чого злочинці втекли в сторону вул. Січеславська Набережна. Далі він з ОСОБА_12 , у якого також викрали мобільний телефон, зупинили перехожих та попросили викликати поліцію. Коли приїхали працівники поліції, вони описали зовнішність нападників і разом з ними почали шукати осіб, які їх побили та пограбували. Пізніше працівники поліції повідомили про те, що іншим патрулем затримано двох осіб, за описом схожих на нападників. Коли вони під`їхали до готелю «Дніпропетровськ», то поруч з працівниками поліції побачили нападників, які представилися, як ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які незадовго до цього спричинили їм тілесні ушкодження та викрали мобільні телефони. Поруч з тим місцем, де затримали обвинувачених, у клумбі знайшли його мобільний телефон «Nokia 5», який в подальшому йому повернув слідчий;

- показаннями потерпілого ОСОБА_12 , який надав пояснення аналогічні за змістом тим, що надав потерпілий ОСОБА_13 ;

- показаннями свідка ОСОБА_14 - командира полку поліції особливого призначення ГУНП України в Дніпропетровській області, який зазначив, що він ніс службу по охороні громадського порядку в Соборному районі м. Дніпра та до нього надійшло повідомлення про розбійний напад в парку ім. Т.Г. Шевченка. Перебуваючи на вул. Січеславська Набережна, він побачив двох чоловіків, схожих на тих, на яких було оголошено орієнтування. Коли вказані чоловіки побачили автомобіль поліції, вони почали викидати речі з кишень, у тому числі, газові балони, маски. Вказані особи були затримані та ними виявились ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , яких він впізнав в судовому засіданні. Далі він викликав слідчо-оперативну групу. При поверхневій перевірці затриманих були виявлені газові балончики, ножі, мобільні телефони, балаклави, вказані речі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 добровільно дістали із своїх кишень. Також зазначив, що бачив як хтось з обвинувачених викинув мобільний телефон темного кольору. Через деякий час до готелю «Дніпропетровськ» приїхали потерпілі разом із працівниками поліції. Додав, що слідчим на землю неподалік був виявлений та вилучений мобільний телефон «Nokia», який в подальшому був запакований до спец. пакету. Після чого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відвезли до Соборного ВП ГУНП в Дніпропетровській області;

- протоколом огляду від 03.01.2020, згідно з яким слідчим, в присутності понятих, за участю спеціаліста проведено огляд ділянки місцевості, яка розташована вздовж готелю «Дніпропетровськ» по вул. Січеславська Набережна, 33, де знаходилися ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . На місці огляду ОСОБА_8 добровільно видав працівникам поліції ніж розкладний, тканеві рукавиці, воротник з куртки, балаклаву чорну тканеву, мультимедійні навушники, часи наручні, гаманець з банківськими та дисконтними картками, мобільний телефон марки «Мейзу М3 НОТ» ІМЕІ: НОМЕР_5 (23192-ІМЕІ-2) та мобільний телефон «Xiаomi А2» ІМЕІ: НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , які були вилучені до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області.

ОСОБА_7 добровільно видав працівникам поліції рукавиці чорні тканеві зі слідами речовини бурого кольору, квитанцію з ломбарду, газовий балончик, гаманець з банківськими та дисконтними картками, грошові кошти в сумі 73 гривні, капу для захисту зубів, мобільний телефон «Xiаomi SE9» ІМЕІ: НОМЕР_8 , які в подальшому було вилучено.

За огорожею літньої площадки, навпроти «SMARTZON» виявлено мобільний телефон «Nokia» у вимкненому стані, корпус сріблястий, на екрані якого виявлено 6 папілярних узорів пальців рук, які відкопійовані на 2 липкі стрічки

- висновком судово-товарознавчої експертизи № 83-20, згідно з яким станом на 03.01.2020 ринкова вартість мобільного телефону «Xiаomi Redmi Note 5 64 gb» становить 3761 гривень. Станом на 03.01.2020 року ринкова вартість мобільного телефону «Nokia 5 8 gb» становить 2640 гривень;

- висновком судово-медичної експертизи № 197е від 16.01.2020, згідно з яким у потерпілого ОСОБА_13 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синця на обличчі та на першому пальці лівої верхньої кінцівки, садна на обличчі, внутрішньо-шкіряного крововиливу на нижній губі. Враховуючи характер та локалізацію виявлених тілесних ушкоджень можливо вказати, що вони спричинені від дії тупого (тупих) твердого (твердих) предмету (предметів) чи удару об такий (такі), індивідуальні особливості травмуючого предмету (предметів) на характері тілесних ушкоджень не відобразилися.

За своїм характером виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Враховуючи характер та локалізацію виявлених тілесних ушкоджень можливо вказати, що вони утворилися в строк менш ніж однієї доби, до моменту огляду обстеженого, тобто і строк на який вказує обстежений та який вказано слідчим в постанові 03.01.2020;

- висновком судово-медичної експертизи № 228е від 20.01.2020, згідно з яким у потерпілого ОСОБА_12 виявлені тілесні ушкодження у вигляді 4-х саден в лобній області по центру праворуч та ліворуч, 1-го синця на зовнішньо-задній поверхні лівого плеча в верхній третині.

Враховуючи характер та локалізацію, динаміку розвитку та ступінь загоєння виявлених тілесних ушкоджень (садна переривчастого характеру, невірно-овальної форми, з відносно чіткими межами, з буро-коричневою коринкою, яка знаходиться на рівні з оточуючою шкірою; синець блідо синюшно-фіолетового кольору, з відносно чіткими межами, з буро-коричневою коринкою, яка знаходиться на рівні з оточуючою шкірою; синець блідо синюшно-фіолетового кольору, з відносно чіткими межами, невірно-овальної форми) можливо вказати, що вони спричинені в строк біля однієї доби до моменту огляду обстеженого, тобто і строк на який вказує обстежений та який вказано слідчим в постанові 03.01.2020.

Враховуючи характер та локалізацію виявлених тілесних ушкоджень можливо вказати, що вони спричинені від дії тупого (тупих) твердого (твердих) предмету (предметів) чи удару об такий (такі), індивідуальні особливості травмуючого предмету (предметів) на характері тілесних ушкоджень не відобразилися.

За своїм характером виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Надаючи оцінку цим доказам у своїй сукупності, у колегії суддів відсутні сумніви у їх належності та допустимості. Ці докази суд вважає достатніми для доведеності винуватості обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їм злочину, а тому не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, обставину вчинення злочину визнано обвинуваченими, підтверджено показаннями потерпілих та свідка, а також й письмовими доказами, зокрема протоколом огляду місці події та висновками експертиз щодо вартості викраденого майна та тяжкості отриманих потерпілими тілесних ушкоджень.

При цьому, сукупність цих доказів беззаперечно доводить, що дії обвинувачених охоплювались єдиним злочинним наміром та були узгодженими між собою.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 про недопустимість доказів, покладених в основу оскаржуваного вироку, то вони свого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшли.

Так, в апеляційній скарзі захисник порушує питання про те, що після завершення досудового розслідування слідчим не було надано постанови про призначення групи слідчих, про доручення групі слідчих здійснювати досудове розслідування та про призначення групи прокурорів, що окрім порушень вимог ст. 290 КПК України, свідчить про здійснення досудового розслідування неуповноваженими особами, а також й про те, що ОСОБА_8 не набув статусу підозрюваного.

Надаючи оцінку цим доводам, колегія суддів звертає увагу на те, що наведені обставини були перевірені судом першої інстанції під час судового розгляду, про що зазначено у вироку.

Як вбачається з матеріалів провадження (т. 5, а.п. 84), прокурором під час судового розгляду було відкрито стороні захисту та долучено до матеріалів провадження: постанови від 04.01.2020 про доручення групі слідчих здійснювати досудове розслідування, про зміну групи слідчих, а також про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні та про зміну групи прокурорів.

На підставі цих даних судом встановлено, що здійснення досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 0000027, було доручено слідчим СВ Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області - ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , а процесуальне керівництво - прокурорам Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 - ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 .

Надалі, судом встановлено, що 24 січня 2020 року постановою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_22 визначено підслідність кримінального провадження за СВ Дніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області.

Постановою про доручення групі слідчих здійснювати досудове розслідування у кримінальному провадженні від 27.01.2020 здійснення досудового розслідування доручено групі слідчих у складі слідчого СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровської області ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 .

Постановою першого заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 про визначення групи прокурорів від 05.02.2020, визначено групу прокурорів у кримінальному провадженні у складі прокурорів Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 .

Постановою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_32 від 13.02.2020 року матеріали кримінального провадження № 0000027 від 03.01.2020 року були об`єднані в одне кримінальне провадження із матеріалами кримінального провадження № 0000024 від 03.01.2020 року, із присвоєнням єдиного номеру 0000024.

Надаючи оцінку наведеним процесуальним рішенням, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що повноваження слідчого та прокурора є належним чином підтвердженими.

Водночас, на переконання колегії суддів, суд об`єктивно визнав, що відкриття під час судового розгляду стороні захисту документів, якими визначено ці повноваження, не є порушенням вимог ст. 290 КПК України.

Колегія суддів погоджується з тим, що з огляду на положення ст.ст. 84, 99 КПК України, процесуальні документи не є самостійним джерелом доказів, а тому, відповідно, їх відкриття під час судового розгляду не є порушенням вимог ст. 290 КПК України.

Виходячи з правових висновків Верховного Суду, викладених станові об`єднаної палати Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 477/426/17 (провадження № 51-4963кмо20), постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами. Якщо в суді першої інстанції це питання не ставилось, а виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах.

Таким чином, враховуючи наведені вимоги кримінального процесуального закону, а також позицію Верховного Суду, у колегії суддів відсутні підстави вважати порушеними вимоги ст. 290 КПК України.

Що стосується доводів захисту про те, що вилучене 03 січня 2020 року під час огляду майно було визнано речовим доказом лише 01 лютого 2020 року, то вони не заслуговують на увагу, оскільки жодним чином висновків суду спростувати не можуть.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги, ОСОБА_8 хоча і вказує на ці обставини, проте жодних доводів стосовно того, як саме вони могли вплинути на хід досудового розслідування або на правильність висновків суду не наводить.

З наведених мотивів колегія суддів не може погодитись й з твердженням захисту про те, що постанова про визнання речових доказів не відповідає протоколу огляду в частині обставин, за яких їх було вилучено.

Доводи захисника про те, що у протоколі зазначено про добровільність надання речей, тоді як постанова містить відомості про те, що ці речі було викинуто, хоча і мають місце проте не є принциповими та не ставлять під сумнів допустимість доказів.

Щодо доводів захисту про те, що в протоколі огляду від 03.01.2020 не відображено ідентифікації вилучених речей, то вони також не заслуговують на увагу.

Колегією суддів встановлено, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не оспорювали факт проведення огляду, не заперечували їх присутності при цьому та вилучення у них зазначених у протоколі речей, а також виявлення та вилучення викраденого ними в результаті грабежу мобільного телефону «Nokia 5», належного потерпілому ОСОБА_13 , який ОСОБА_7 викинув на землю в той час, коли побачив поліцейських.

Що стосується доводів захисника про те, що судово-товарознавчу експертизу було проведено лише на підставі відомостей, які були зазначені у постанові слідчого, без надання експертові безпосередньо об`єктів дослідження мобільних телефонів, які були вилучені під час досудового розслідування, то їх суд розцінює критично, оскільки вихідні дані, надані експерту, були достатніми для проведення дослідження, про що свідчить відсутність заперечень останнього.

Не заслуговують на увагу й доводи захисту про суперечності при складанні висновку експерта № 197е від 16.01.2020.

Колегією суддів встановлено, що експертне дослідження було проведено після внесення відомостей до ЄРДР, на підставі постанови слідчого, а тому протиріччя у даті супровідного листа, яким цю постанову було направлено експерту, слід розцінювати виключно як технічну помилку.

Більш того, цим висновком визначено ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим ОСОБА_13 , обставину спричинення яких ОСОБА_8 під час судового розгляду не заперечував.

Щодо доводів захисника про те, що протокол огляду від 04.01.2020 не містить підпису спеціаліста, то їх колегія суддів не перевіряє, оскільки цей доказ судом визнано неналежним.

Що стосується протоколу огляду від 03.01.2020, який не підписано обвинуваченими, то ці обставини не є такими, що тягнуть за собою визнання доказу недопустимим, оскільки предмет злочину безпосередньо у обвинувачених не вилучався, а був знайдений за огорожею літнього майданчика та в подальшому визнаний речовим доказом.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги про неналежні умови тримання обвинуваченого під вартою, суд виходить з того, що це перебуває поза межами апеляційного перегляду оскаржуваного вироку та не є підставою для його скасування, тоді як суд в межах наданих йому повноважень позбавлений можливості констатувати у своєму рішенні цей факт, з огляду на існування спеціальної процедури його встановлення, зокрема в порядку ст. 206 КПК України слідчим суддею, за заявою особи, яка подається за місцем її утримання в установі виконання покарань.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного ним покарання ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину і особі останнього, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з вимогами ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_8 призначено відповідно до вищезазначених вимог.

Так, призначаючи ОСОБА_8 покарання суд врахував ступінь тяжкості скоєного ним злочину, який відноситься до категорії тяжких, а також особу обвинуваченого, який не одружений, офіційно не працевлаштований, на обліку в психоневрологічному та неврологічному диспансерах не перебуває, раніше в силу вимог ст. 89 КК України не судимий, за місцем проживання характеризується із позитивної сторони.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , суд визнав його щире каяття.

Надавши правову оцінку зазначеним судом відомостям та доказам на їх підтвердження, що містяться в матеріалах кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про те, що призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України і є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

З висновками суду першої інстанції про можливість виправлення останнього виключно в умовах ізоляції від суспільства протягом визначеного судом строку, колегія суддів погоджується та вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання за своїм видом та розміром слід вважати справедливим.

Що стосується покарання, призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 , то колегія суддів суддів вважає, що при його призначенні судом не враховано повною мірою положень ст.ст. 50, 65 КК України.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії тяжких, а також особу обвинуваченого, який не одружений, офіційно не працевлаштований, раніше не судимий, на обліку в психоневрологічному та неврологічному диспансерах не перебуває.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд визнав його щире каяття.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не вбачає підстав для сумнівів у достовірності встановлених судом відомостей. Водночас, оцінюючи їх у своїй сукупності, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

Відтак, на переконання колегії суддів, суд хоча і посилався у вироку, проте не врахував повною мірою щирого каяття обвинуваченого, який не заперечував свою винуватість ані під час судового, ані під час апеляційного провадження. Поза увагою суду залишилось й те, що ОСОБА_7 раніше не судимий.

Матеріалами провадження об`єктивно підтверджується, що ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності притягується вперше, на момент вчинення злочину йому виповнилось 18 років та останній визнав свою вину та щиро розкаявся.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на наведені вимоги закону, враховуючи встановлені під час апеляційного розгляду обставини, передбачені ст. 66 КК України, а також дані про особу ОСОБА_7 , колегія суддів вважає за можливе призначити обвинуваченому покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк та поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

На переконання суду апеляційної інстанції, таке покарання відповідатиме його меті, сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів.

Отже, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_7 підлягає задоволенню, а вирок суду зміні в частині призначеного останньому покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України,

колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, змінити в частині призначеного ОСОБА_7 покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України, зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4