Справа № 204/6283/22
Провадження № 1-кп/204/332/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження № 0000188 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 серпня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисників: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб. В обґрунтування свого клопотання зазначив, що Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком до 28 січня 2023 року. Необхідність продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обумовлюється наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також тим, що інший, більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти вищевказаним ризикам. Щодо наявність ризику переховування від суду обґрунтовується тим, що обвинувачений має проросійські погляди, не визнає діючої влади в Україні. Таким чином, ОСОБА_3 , розуміючи тяжкість та строки покарання, яке йому може бути призначено, в разі визнання його винним у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення та, очевидно, в разі обрання більш м`якого виду запобіжного заходу, може виїхати до неконтрольованої території Збройними Силами України. Наявність ризику незаконного впливу на свідків, експертів у цьому кримінальному провадженні обґрунтовується тим, що після оголошення підозри та ознайомлення з матеріалами кримінального провадження у порядку ст. 290 КПК України ОСОБА_3 обізнаний про можливий факт свідчення проти нього його оточення, наявність в матеріалах кримінального провадження підстав для призначення судових експертиз. Враховуючи ці обставини, обвинувачений, з метою уникнення кримінальної відповідальності, може впливати позапроцесуальним шляхом на свідка, експертів та на інших осіб. Наявність ризику продовжувати кримінальне правопорушення чи вчинити інше кримінальне правопорушення обґрунтовується фактом того, що обвинувачений має стійкі та сформовані проросійські погляди, не підтримує діючу владу на території України. Продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_3 відповідає суспільному інтересу, оскільки кримінальне правопорушення створило в очах громадян негативне враження безладдя, безкарності за вчинене особливо тяжкого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки, особливо у період дії воєнного стану на території України. Все вищезазначене дає стороні обвинувачення достатньо підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_3 при застосуванні більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, у подальшому може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні та перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні та продовжувати вчиняти кримінальне правопорушення, чи скоїти інше.

В судовому засіданні захисники: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , заперечували проти задоволення клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В обґрунтування свого заперечення зазначили, що 12 жовтня 2022 року прокурором відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 до суду було подано клопотання про продовження строку обраного відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, яке було задоволено судом. 02 грудня 2022 року прокурором відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 знов було подано клопотання про продовження строку обраного відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб без визначення розміру застави, яке було абсолютно ідентичним клопотанню від 12 жовтня 2022 року, та яке знов було задоволено судом. 17 січня 2023 року прокурор відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_4 знов звертається до суду із клопотанням про продовження строку обраного відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб без визначення розміру застави, яке є майже ідентичним попереднім клопотанням. Вважали, що підстави для задоволення клопотання прокурора відсутні з огляду на наступне. Внаслідок очевидно незаконного застосування до ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про продовження якого подане клопотання прокурора. За загальним правилом, встановленим нормами КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до підозрюваної особи виключно на підставі ухвали слідчого судді. Як вбачається з клопотання, прокурор черговий раз просить продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосованого до підозрюваного ОСОБА_3 на підставі постанови прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 . По суті, продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 відбувається після свавільного (незаконного) його взяття під варту всупереч вимогам діючого законодавства України прокурором 01 березня 2022 року без подальшої оцінки судами законності прийнятого прокурором рішення. Вважають, що матеріали клопотання не містять матеріалів, що підтверджують твердження сторони обвинувачення про наявність «розумної підозри» в тому, що він причетний до вчинення «правопорушення» в розумінні ст. 5 § 1 (с) Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі, вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення. Згідно мотивувальної частини клопотання, підстави обвинувачувати ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України, підтверджується зібраними доказами, а саме: протоколом обшуку за місцем мешкання ОСОБА_3 від 27 лютого 2022 року; протоколом огляду вилучених під час обшуку предметів від 28 лютого 2022 року; висновком судової вибухо-технічної експертизи № СЕ-19/104-22/12629- ВТХ від 06 червня 2022 року Дніпропетровського НДЕКЦ МВС; висновком судової експертизи № 90 від 04 серпня 2022 року ЗЕС ІСТЕ СБУ в УСБУ у Дніпропетровській області; протоколом огляду від 05 серпня 2022 року; показаннями свідків, а також іншими матеріалами кримінального провадження у сукупності, які відкриті стороні обвинувачення у порядку ст. 290 КПК України. Зі змісту повідомленої ОСОБА_3 підозри взагалі не зрозуміло, які саме протиправні дії, передбачені в статті 111 КК України, він здійснював. Згідно клопотання: ОСОБА_3 обвинувачується у тому, у період з 26 березня 2019 року по 23 квітня 2019 року, точної дати в ході слідства становити не виявилось можливим, за власною ініціативою, бажаючи настання негативних наслідків встановив контакт з діючим співробітником 9 управління департаменту оперативної інформації 5 служби ФСБ РФ - ОСОБА_10 та запропонував останньому співпрацю на конфіденційній основі з метою надання оперативно- важливої інформації по Дніпропетровському регіону України для використання її співробітниками ФСБ РФ на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України та проведенні підривної діяльності проти України. У подальшому, в період з 15 вересня 2021 року по 23 жовтня 2021 року у ОСОБА_3 , перебуваючи на території Російської Федерації, точної дати та адреси в ході досудового слідства встановити не видалось можливим, відбулась зустріч зі співробітником 9 управління департаменту оперативної інформації 5 служби ФСБ РФ ОСОБА_10 , в ході якої останній повідомив, що в подальшому замість ного з ОСОБА_3 буде підтримувати контакт його колега - співробітник 9 управління департаменту оперативної інформації 5 служби ФСБ РФ ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який використовує номери телефонів: НОМЕР_1 (на месенджері «WhatsApp») та НОМЕР_2 (на месенджері «Viber»). Отже, в клопотанні чітко визначені анкетні дані ОСОБА_10 та ОСОБА_12 і приналежність їх до 9 управління департаменту оперативної інформації 5 служби ФСБ РФ. Однак, жодних достовірних даних, отриманих з офіційних джерел відносно приналежності вказаних осіб до спецслужб РФ в матеріалах кримінального провадження немає. Відомості, які отримані на сайті «Миротворець», на які посилається орган досудового розслідування, є очевидно неналежними, у зв`язку з тим, що вказаний сайт не належить до українського сегменту мережі Інтернет, реєстратор доменного імені холдинг провайдер є іноземним суб`єктом. Відсутність сайту « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в українському сегменті, а отже неможливість використання даних вказаного сайту в якості доказів визнано Постановою Верховного Суду від 15 листопада 2021 року справа № 756/3653/19, провадження № 61-8117св20. У зв`язку з тим, що під час вирішення питання про надання дозволу на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_3 прокурор ОСОБА_9 також прийняв процесуальне рішення на підставі ст. 615 КПК України, в той час, коли слідчі судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська працювали та здійснювали правосуддя, також ставить під сумнів посилання на протокол обшуку та вилучені під час обшуку предметів від 28 лютого 2022 року, і висновки експертизи, у зв`язку з тим, що ці докази є очевидно недопустимими в світлі ст. 87 КПК України, тому що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Окрім цього, по даному кримінальному провадженню допитані як свідки співробітники поліції Дніпропетровської області не знайомі з ОСОБА_3 та їм не відомі обставини справи. Допитані як свідки поняті. Згідно довідки, яка значиться як додаток до протоколу, анкетні дані понятих змінені на підставі постанови слідчого відділу УСБУ у Дніпропетровській області лейтенанта юстиції ОСОБА_13 від 27 лютого 2022 року, однак даної постанови в матеріалах кримінального провадження немає, що свідчить про незаконність змінення цих даних. Законом України № 389-VII не встановлено будь-яких повноважень співробітникам правоохоронних органів для засекречування відомостей про осіб, які приймають участь в слідчих діях. Отже, допити осіб, анкетні дані яких незаконно змінено, що унеможливлює перевірку їх свідчень в суді, є очевидно недопустимі докази по справі. В клопотанні прокурора ОСОБА_4 зазначено про наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. При цьому, згідно ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2022 року було встановлено наявність лише 3-х ризиків - п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та у клопотанні прокурора взагалі не наведено жодних обставин, які б свідчили про появу після постановления попередньої ухвали суду нового ризику, визначеного п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК. В істотне порушення вимог ст. 199 КПК України у клопотанні прокурора не зазначено обставин, що свідчать про те, що раніше встановлені ризики не зменшилися. В наданому до суду клопотанні про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 25 листопада 2022 року викладені загальні абстрактні фрази, щодо наявності ризиків, які зазначалися ще з моменту затримання ОСОБА_3 01 березня 2022 року та не змінювалися, тим більш не наводилося обставин, які свідчать що заявлені раніше ризики не зменшилися. Крім того, необхідно звернути увагу, що при обґрунтуванні ризиків прокурор наводить фрази в стверджувальній формі: «має проросійські погляди, не визнає діючої влади в Україні», без визначення джерела отримання вказаної інформації і доказів. Ризик переховування від суду прокурором обґрунтовується тим, що обвинувачений має проросійські погляди, не визнає діючої влади в Україні. Однак, жодних об`єктивних та достовірних даних про наявність поглядів та невизнання діючої влади в клопотанні немає. Згідно словника української мови та культури значення слова проросійський - це такий, який підтримує інтереси росії, росіян. Виходячи з законодавства України про кримінальну відповідальність, фраза «підтримки рішень та/або дій держави-агресора» зазначена в ст. 111-1 КК України - Колабораційна діяльність, але склад злочину існує лише при наявності «публічності» дій. Державою-агресором визнана Російська Федерація, тому проросійські погляди це саме підтримка дій Російської Федерації. Отже, прокурором зазначається доведеним факт підтримки держави - агресора, але не містить посилання на матеріали, щодо способу вчинення ОСОБА_3 вказаних дій та підтверджують такі твердження прокурора. Сторона обвинувачення виходить лише з того, що ОСОБА_3 неодноразово їздив до Російської Федерації до свого батька, однак факт провідування своїх батьків не може свідчити про наявність проросійських поглядів. Батько ОСОБА_3 . ОСОБА_14 , 1943 року народження в 2019-2021 роках знаходився на стаціонарному лікуванні за місцем свого мешкання в Російській Федерації. Той факт, що його навідував рідний син та допомагав, ніяким чином не може свідчити про наявність проросійських поглядів. Відносно невизнання діючої влади - взагалі незрозуміло у зв`язку з чим стороною обвинувачення застосовується вказаний термін. Невизнання діючої влади може бути лише в скоєнні будь-яких активних дій: висловлювань, закликів, тощо. Однак, навіть якщо взяти до уваги зазначені в клопотанні прокурора дані з особистого листування ОСОБА_3 в месенджері «Viber», жодного словосполучення відносно незадоволення діючої влади немає. Вказане свідчить про очевидне надання даних, які не відповідають дійсності. Напроти, ОСОБА_3 є пенсіонером поліції, під час проходження служби проходив перевірки та атестації, які визнавали його придатним до служби та відповідним займаним посадам. Жодних даних про наявність у нього проросійських поглядів в матеріалах особової справи, яка додана стороною обвинувачення до матеріалів кримінального провадження немає. Отже, вказане твердження є хибним та не може свідчити про наявність ризика. Що стосується тяжкості можливого покарання, - як неодноразово зазначав Європейський Суд з прав людини в своїх рішеннях, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового вироку; це слід робити з урахуванням низки інших відповідних фактів, які можуть або підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. ОСОБА_3 тримається під вартою вже майже одинадцять місяців. Раніше наявність ризику втечі обґрунтовувалася тими ж обставинами, що й зазначені у клопотанні. Отже, є очевидним, що раніше встановлений слідчим суддею, суддею ризик втечі зменшився зі збігом часу, проведеного ОСОБА_3 під вартою. А за відсутності нових обставин, - гіпотетична наявність ризику втечі вже не може виправдовувати тримання ОСОБА_3 під вартою. Крім того, із урахуванням введення в Україні воєнного стану, ОСОБА_3 як громадянин України призовного віку, не має можливості виїхати за межі України. Отже, доводи прокурора про наявність на теперішній час такого ризику, який на думку прокурора не зменшився, є нічим не обґрунтованим припущенням. Ризику незаконного впливу на свідків та експертів у кримінальному провадженні також раніше встановлено не було, та у клопотанні не наведено обставин, що свідчать про його виникнення після постановления попередньої ухвали слідчого судді. Клопотання прокурора не містить посилання на жодні конкретні обставини, які б свідчили на користь того, що ОСОБА_3 вчиняв чи буде вчиняти такі дії. ОСОБА_3 навіть не знайомий зі свідками, тим більш, що до співробітників поліції, які зазначені як свідки немає вільного доступу, анкетні дані понятих змінено, а експертизу вже проведено, тому впливати на експертів немає навіть гіпотетичної можливості. Крім того, необхідно звернути увагу, що у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, доступ до відділків поліції суворо обмежений, а тому навіть не існує гіпотетичної можливості у ОСОБА_3 фізично зустрітися зі свідками. Посилання на безпосередність отримання показів від свідків, як підставу для наявності вказаного ризику, при обґрунтування його наявності в попередній ухвалі від 12 жовтня 2022 року про продовження запобіжного заходу, також є припущенням, у зв`язку з тим, що свідки по справі - робітники поліції займають відповідальні посади, не знайомі з ОСОБА_3 , а отже і не мають можливості змінити свої покази, тому що їх покази по суті зводяться до їх необізнаності в можливих протиправних діях невідомої їм особи. Відносно можливості впливу на експерта, з урахуванням вже проведених експертиз, на яких експерти засвідчили своїми підписами свої висновки, також є лише припущенням. Тим більш, на даній стадії ще не розглядалося питання щодо необхідності їх допиту в судовому засіданні. Тобто, наявність цього ризику є суто нічим необгрунтованим припущенням сторони обвинувачення. Ризик продовжувати кримінальне правопорушення чи вчинити інше кримінальне правопорушення. Що ж стосується посилання прокурора в цій частині на невизнання ОСОБА_3 своєї вини та його позицію, - то це є абсолютним правом обвинуваченого захищатись від пред`явленого обвинувачення та не визнавати свою вину, і тільки у прокурора є обов`язок довести винуватість особи. Та такі мотиви необхідності тривалого тримання ОСОБА_3 , під вартою свідчать про те, що продовження цього запобіжного заходу не викликано процесуальною необхідністю, а є лише протиправним способом примусити обвинуваченого визнати свою вину та відмовитися від свого захисту. Обов`язковою умовою під час обрання (продовження) запобіжного заходу, згідно п. 1 ч. 3 ст. 184 КПК України є надання копії матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання. Однак, не дивлячись на те, що до суду надійшов лише обвинувальний акт і реєстр, прокурор не надав до клопотання жодних матеріалів, якими він обґрунтовує своє клопотання. Відносно неможливості застосування альтернативного запобіжного заходу в вигляді застави. В клопотанні прокурор посилається на вимоги абз. 4 ч. 4 ст. 183 КПК України. Однак, в даній статті йдеться про право, а не обов`язок судді не визначати розмір застави. Автоматичне ж застосування положень абз. 4 ч. 4 ст. 183 КПК України буде суперечити ст. 29 Конституції України в контексті рішення Конституційного Суду України № 7-р від 25 червня 2019 року. Виходячи з того, що ОСОБА_3 має на утриманні двох неповнолітніх дітей та жінку і отримує лише пенсію в розмірі 12 392,95 грн., розмір застави необхідно визначити в мінімальному розмірі, передбаченому діючим законодавством, а саме: прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2600 грн. х 80 = 208 000 (двісті вісім тисяч) гривень. Крім того, виходячи з того, що ОСОБА_3 є особою призивного віку, а тому не має реальної можливості переховуватися від суду, шляхом виїзду до неконтрольованої території Збройними Силами України, як в своєму клопотанні зазначив прокурор. Перш за все, на виїздах та в`їздах в області знаходяться блок-пости, на яких-перевіряються документи, і чим ближче знаходяться блок-пости до активних бойових дій, тим ретельніше проводиться перевірка, а перетин на непідконтрольну територію наприклад пішки - взагалі неможливий у зв`язку з проведенням активних бойових дій. Відносно гіпотетичної можливості впливати позапроцесуальним шляхом, на свідка, експертів та на інших осіб, як зазначено в клопотання прокурора від 12 жовтня 2022 року та 25 листопада 2022 року та доступу обвинуваченого до технічних засобів, безпосередніх соціальних контактів з іншими особами, що може завадити виконанню завдань кримінального провадження, як зазначено в ухвалі від 12 жовтня 2022 року, зазначають наступне. Позапроцесуальний шлях в тому числі і з застосуванням технічних засобів, можливий лише з залишенням слідів використанням ір-адрес, номерів мобільних телефонів, тощо. А тому, вказана підстава сама по собі лише свідчить про припущення здійснення вказаних дій обвинуваченим, а не на реальність їх здійснення. Отже, навіть обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту із забороною залишати приміщення у певний (нічний) період доби відносно ОСОБА_3 було б цілком достатньо для запобігання ризику втечі. Окрім цього, у ОСОБА_3 хвора дружина, двоє дітей, одна донька неповнолітня, друга малолітня. Сім`я не може отримувати його пенсію, оскільки пенсійний фонд вимагає, щоб ОСОБА_15 звернувся до Пенсійного фонду, що є неможливим. Враховуючи репутацію обвинуваченого, сімейний стан та характеристики які були раніше надані, просили відмовити в задоволенні клопотання прокурора та обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід не пов`язаний з тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_16 пояснив, що сторона обвинувачення займається катуванням ОСОБА_3 з моменту першої процесуальної дії. Докази до сьогодняшнього дня є фантазіями. Прокурор не надав докази, на які він посилається. Прокурор повинен додатково надати витяг щодо кримінального провадження відповідно до якого розглядається клопотання. На обвинуваченого тиснули, намагалися з ним домовитися без участі захисника. Просили визнати ст. 263 КК України. Коли змінили підозру та додали ст. 111 КК України, почали формувати докази того, що ОСОБА_3 зрадник на підставі експертного дослідження. Маніпуляції з мобільним телефоном, весь час проведення обшуку співробітники СБУ проводили технічні дії. В матеріалах кримінальнго провадження також відсутні дані про свідків, понятих, інших учасників. Намагання отримати зізнання заборонено КПК України. Вважає за можливе застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю.

Захисник ОСОБА_6 пояснила, що якість клопотання, поданого прокурором, говорить про те, що прокурор не переймається, що напише, оскільки знає, що суд все одно продовжить запобіжний захід. Прокурор каже всі абстрактні фрази, не доводячи ніякими доказами, заявами свідків, що на них впливали чи погрожували. Суду вже наведено достатньо підстав про незаконність дій під час досудового розслідування. ОСОБА_3 утримується у слідчому ізоляторі, тобто на подадтки громадян, якщо там стане на одну особу менше, яка взагалі не скоювала даного кримінального правопорушення. Просила відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав думку своїх захисників. Просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надані суду клопотання, матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2022 року продовжено обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 28 січня 2023 року.

Дніпровським апеляційним судом неодноразово переглядались ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська щодо продовження строку дії запобіжного заходу обраного відносно обвинуваченого за апеляційними скаргами сторони захисту. Під час перегляду вказаних ухвал суду судом апеляційної інстанції було встановлено продовження існування, встановлених слідчими суддями та судом ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України та надано їм відповідну правову оцінку.

Відповідно до пункту 9 листа Верховного Суду «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану» № 1/0/2-22 від 03 березня 2022 року, вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу, суд може зважати на попередню оцінку окремих фактичних обставин, здійснену ним при вирішенні попередніх клопотань у цьому кримінальному провадженні на підставі відповідних матеріалів, і не здійснювати надмірного витребування матеріалів у сторін кримінального провадження.

З огляду на це, суд здійснюватиме оцінку обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, у тому числі з урахуванням попередньої оцінки, здійсненої при постановленні ухвал суду про продовження дії запобіжного заходу обвинуваченому, з урахуванням раніше наданих прокурором та стороною захисту відповідних матеріалів.

Надаючи оцінку доводам прокурора, суд виходить з наступного.

Вирішуючи питання щодо продовження запобіжного заходу в даному судовому засіданні, суд керується відповідними нормами КПК України, що регламентують порядок розгляду клопотання про зміну, скасування, обрання, продовження запобіжного заходу на стадії судового розгляду кримінального провадження.

Так, відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

У відповідності до п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження є запобіжні заходи.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам (ч. 1 ст. 177 КПК України).

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Зі змісту частин 3, 4 та 5 ст. 199 КПК України вбачається, що суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Окремо суд зазначає, що ч. 6 ст. 176 КПК України встановлено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Застосування даного виду запобіжного заходу є безальтернативним але за умови наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, що є відповідним запобіжником.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, знищити, сховати або спотворити будь-які із речей та документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Обставини, що враховуються при застосуванні запобіжного заходу, передбачені ст. 178 КПК України, відповідно до якої, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

За змістом положень ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

При цьому, суд не вдається до оцінки доведення або не доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України на цій стадії процесу.

Окрім цього, слід зазначити, що при розгляді клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , судом оцінюються усі ризики зазначені прокурором у своїх клопотаннях у сукупності.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певний ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» у справі від 23 січня 2012 року № 30671/04 наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Між тим, суд виходить з вірогідності причетності обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень.

Оцінюючи ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає, що обвинувачений може переховуватися від суду, окрім цього існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого кримінального правоопрушення може вдатися до відповідних дій.

Не зважаючи на те, що ОСОБА_3 не працює, оскільки є пенсіонером, і живе за рахунок державного пенсійного забезпечення, має на утриманні двох неповнолітніх дітей та дружину, яка має захворювання, на користь реального існування вказаного ризику слід віднести те, що останній обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, за яке законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, що вже саме по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватись від суду.

Окрім цього, на користь існування вказаного ризику судом також береться до уваги те, що батько обвинуваченого ОСОБА_3 постійно проживає на території Російської Федерації, а також те, що частина території України є тимчасово окупованою військами країни агресора та є не підконтрольними Україні, а тому є велика ймовірність того, що бажаючи уникнути відповідальності за вчинені кримінальні правопорушення ОСОБА_3 може здійснити дії щодо виїзду через непідконтрольні території до Російської Федерації.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан що дає підстави вважати, що, в умовах, які існують в Україні, викликаних безпрецедентною військовою та нелюдською агресією російської федерації проти України, у ОСОБА_3 збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином виконувати органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, що в свою чергу погіршує можливість здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого.

При цьому, відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів.

Як вже було зазначено вище, відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За своєю суттю процедура вирішення питання обрання, продовження строку діючого запобіжного заходу на стадії підготовчого судового засідання містить в собі усі ознаки, притаманні аналогічній процедурі, якої дотримується слідчий суддя на стадії досудового розслідування.

Тобто, вже суддя на стадії судового провадження фактично обирає (продовжує, змінює, обираючи інший) запобіжний захід, оцініючи ризики, на які посилається прокурор в своєму клопотанні, як й при можливому обрані, продовженні запобіжного заходу на стадії досудового розслідування.

При цьому, в обох випадках таке рішення є предметом апеляційного перегляду.

Слід зазначити, що суду під час розгляду зазначених питань доводиться робити певний вибір з урахуванням вагомості ризиків, передбаченх ст. 177 КПК України, при їх наявності, безпеки суспільств в ціломи та баланусу між безпекою існування Держави та правами обвинуваченого.

Та суд має приймати рішення з принципу, при якому відвернена шкода має бути більш значною ніж заподіяна шкода.

Так, дійсно, з часом ризики мають зменшуватися, зменщується їх як кількість так і якість.

Але це відбувається в процесі досудового розслідування та судового провадження.

Між тим, існують ризики, які не зменшуються та не зникають з часом, аж доки судом, внаслідок дослідження усіх доказів по справі, обставин справи, не буде прийнято остаточне рішення, яке в повній мірі виправдовує обвинуваченого.

Тим більш, якщо інкриміновані події, досудове розслідування та судове провадження відбуваються в умовах жорстокої військової агресії іншої держави (війни), а інкриміноване кримінальне правопорушення напряму з цим пов`язане.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Мамедов проти Росії» від 01 червня 2006 року, зазначено, що «суди, перевіряючи законність та обґрунтованість запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, незмінно посилались на тяжкість обвинувачень, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що заявник переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини. Однак Суд неодноразово відзначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з виняткового абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину».

Відповідно до конвенції та практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України», «Лабіта проти Італії» та «Ігнатов проти України», обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення. Це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення.

Оцінюючи вищевказані обставини, суд також приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, зокрема, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Перевіряючи наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме впливу ОСОБА_3 на свідків та експерта у цьому ж кримінальному провадженні, суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК України). Водночас, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманими у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто якщо свідки допитувалися на стадії досудового розслідування слідчим суддею.

Ризик впливу на свідків та експерта, існує не лише під час зібрання доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання показань від свідків та експерта та дослідження їх судом.

Оскільки, хоча судовий розгляд по справі вже розпочато, однак відповідно до встановленого порядку дослідження доказів по справі на даний час триває стадія дослідження письмових матеріалів кримінального провадження, і як наслідок свідки та експерт ще не допитані судом, враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 є пенсіонером МВС, та в минулому був співробітником поліції, займав посаду заступника начальника Управління внутрішньої безпеки в Дніпропетровській області Департаменту внутррішноьї безпеки МВС України (!), мав доступ до державної таємниці, що оброблялася в системах МВС та є обізнаним про специфіку заходів та методів проведення оперативної діяльності, а також те, що останній має велику кількість друзів, знайомих в правоохоронних органах, сам здійснював контроль та нагляд за їх діяльністю, існує ймовірний ризик того, що внаслідок впливу обвинуваченого ОСОБА_3 на свідків та експерта, вони можуть надавати неправдиві свідчення або ж відмовитись від їх надання, а тому існує ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Слід окремо зазначити, що для здійснення тиску на свідків та експерта достатньо того, що особа, якій загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна, може вчинити дії, покликані на примушення свідків та експерта до надання неправдивих показань або ж відмову від їх надання.

На користь існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчить суть пред`явленого обвинувачення ОСОБА_3 та те, що останній на протязі тривалого часу міг спілкуватися за допомогою програм «Viber» та «WhatsApp» з представником іноземної держави та надсилати йому відповідні відомості щодо працівників правоохоронних органів. Та, будучи на волі може продовжити вчиняти незаконні дії щодо продовження, або ж вчинення нового кримінального правопорушення.

Суд звертає також увагу й на суть обвинувачення (обгрунтованість підозри) та конкретні, інкриміновані ОСОБА_3 діяння, зміст інформації, яку останній згідно обвинувального акту передава співробітникам ФСБ РФ та заходи, які останні планували застосувати за наслідками отримання такої інформації.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом ризиків, існування яких знаходить своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважає доцільним продовження саме такого виду запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Оцінюючи можливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд у першу чергу враховує те, що ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що більше трьох років спілкувався з представником іноземної держави та передавав йому відповідні відомості, а тому з великою ймовірністю може вчиняти такі дії в подальшому, враховує, що така оцінка стосується перспективних фактів, тому суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти визначеним ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Більш того, такий запобіжний захід, як домашній арешт, з урахуванням обставин вчинення кримінального правопорушення, його способу (передача інформації за допомогою месенджерів «Viber», «WhatsApp»), в якому обвинувачується ОСОБА_3 , не зможе запобігти такому ризику, як продовження вчинення кримінального правопорушення, оскільки такий запобіжний захід не забезпечить неможливість доступу до систем електронних комунікацій та інтернет зв`язку в умовах місця проживання обвинуваченого.

Що ж стосується можливого визначення розміру застави, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу.

Оцінючи обсяг обвинувачення та його зміст, особоу обвинуваченого, суд вважає, що запобіжний захід у вигляді застави не забезпечить запобіганню встановлених ризиків, а в умовах війни у осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності з великою ймовірністю збільшуються можливості на порушення таких обовязків та суду слід оцінювати можливі наслідки невиконання таких обовязків для суспільства та Держави в цілому.

Щодо посилання сторони захисту на не можливість отримання сім`єю ОСОБА_3 його пенсії, оскільки ОСОБА_3 повинен самостійно звернутись до районного відділу Пенсійного фонду України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 245 ЦК України довіреність особи, яка тримається в установі виконання покарань чи слідчому ізоляторі, може бути посвідчена начальником установи виконання покарань чи слідчого ізолятора. Довіреності, посвідчені зазначеними посадовими особами, прирівнюються до нотаріально посвідчених.

Згідно з п. 3 розділу 2 Закону України «Про нотаріат» до нотаріально посвідчених довіреностей прирівнюються довіреності осіб, які тримаються в установах виконання покарань чи слідчих ізоляторах, посвідчені начальниками таких установ чи слідчих ізоляторів.

В судовому засіданні стороною захисту не було надано суду підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_3 звертався до начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань № 4» задля засвідчення довіреності, яка б дала можливість довіреній особі від його імені відвідати відділ Пенсійного фонду задля вирішення питань щодо отримання пенсії, а тому посилання сторони захисту на неможливість отримання сім`єю обвинуваченого його пенсії, як на підставу необхідності зміни запобіжного заходу, судом не береться до уваги.

Інші питання, які були вказані захисниками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в своїх запереченнях на клопотання прокурора, були неодноразовим предметом розгляду суду, частина ж з них не стосується суті питання продовження строку дії або зміни запобіжного заходу. Окрім цього, суд зазначає, що вказані питання були вже предметом розгляду суду під час розгляду питання щодо можливості призначення обвинувального акту до судового розгляду, та їм була нада відповідна правова оцінка, в тому числі було враховано й той факт, що з 2014 року Україна фактично знаходиться у стані війни, а на її території ведуться бойові дії, законодавець встановив можливість та наділів повноваженнями прокурора в певних випадках здійснювати повноваження непритаманні органам прокуратури.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 615 КПК України в редакції, що діяла на момент обрання прокурором обвинуваченому ОСОБА_3 , а саме 01 березня 2022 року, на місцевості (адміністративній території), на якій діє правовий режим воєнного, надзвичайного стану, проведення антитерористичної операції чи заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, у разі неможливості виконання у встановлені законом строки слідчим суддею повноважень, передбачених статтями 163, 164, 234, 235, 247 та 248 цього Кодексу, а також повноважень щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк до 30 діб до осіб, які підозрюються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260-263-1, 294, 348, 349, 377-379, 437-444 Кримінального кодексу України, ці повноваження виконує відповідний прокурор.

24 лютого 2022 року розпочалася повномасштабна військова агресія Російської Федерації проти України.

З 24 лютого 2022 року по теперішній час Україна знаходиться під постійним масованим ракетним обстрілом ВС РФ та на території України ведуться активні бойові дії.

Швидкість, з якою російські війська здійснювали наступ, інтенсивність бойових дій, ракетні обстріли у тому числі й м. Дніпро вимагали прийняття відповідних процесуальних рішень в умовах воєнного стану на всій території України.

Враховуючи зазначені обставини, постановою про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 01 березня 2022 року прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та Державної прикордонної служби Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_17 за наслідками розгляду клопотання старшого слідчого з ОВС СВ УСБУ у Дніпропетровській області ОСОБА_18 у кримінальному провадженні № 0000092 за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а також за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, на підставі ст. 615 КПК України до підозрюваного ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Таким чином, дії прокурора підлягають оцінці з урахуванням обставин, за яких останнім було прийнято рішення про застосування відповідного запобіжного заходу.

Ухвалою слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2022 року було задоволено клопотання слідчого про продовження строку дії даного запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 до 27 квітня 2022 року.

Вирішуючи питання необхідності продовження запобіжного заходу, слідчим суддею було враховано позицію сторони захисту щодо незаконності дій прокурора при обранні запобіжного заходу, перевірено їх законність та надано відповідну правову оцінку.

В подальшому питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу неодноразово вирішувалося слідчими суддями Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська та було предметом розгляду судом апеляційної інстанції, яка підтвердили правильність висновків слідчих суддів, щодо продовження запобіжного заходу обвинуваченому.

Згідно з ч. 1 ст. 615 КПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України» та Закону України «Про попереднє ув`язнення» від 03 березня 2022 року, визначено порядок досудового розслідування та продовження строків тримання під вартою під час судового провадження в умовах воєнного, надзвичайного стану або у районі проведення антитерористичної операції, чи з заходів із забезпечення національної безпеки і оборони.

Частиною 4 ст. 615 КПК України було передбачено можливість подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність прокурора, прийняті або вчинені на виконання повноважень, визначених частиною першою цієї статті, розглядаються судом, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення, після забезпечення його функціонування в іншій місцевості або найбільш територіально наближеним до нього судом.

01 травня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення порядку здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану» № 2201-ІХ, відповідно до якого були внесені зміни до ч. 4 ст. 615 КПК України та викладені в наступній редакції: Скарги на рішення, дії чи бездіяльність керівника органу прокуратури, прийняті або вчинені на виконання повноважень, визначених частиною першою цієї статті, розглядаються слідчим суддею того суду, в межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування, а в разі неможливості з об`єктивних причин здійснювати відповідним судом правосуддя - найбільш територіально наближеного до нього суду, що може здійснювати правосуддя, або іншого cуду, визначеного в порядку, передбаченому законодавством.

Таким чином, ч. 4 ст. 615 КПК України законодавець закріпив право оскаржити дії прокурора, у тому числі в частині обрання запобіжного заходу, слідчому судді відповідного суду.

Крім того, відповідно до ст. 206 КПК України кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Між тим, стороною захисту не було оскаржено рішення, дії чи бездіяльність прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та Державної прикордонної служби Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_17 .

Перевірка ж законності затримання підозрюваної особи та перебування її під вартою на стадії досудового розслідування знаходиться у виключній компетенції слідчого судді.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що обраний та продовжений відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

При цьому застосований до обвинуваченого запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості інкримінованих діянь, а встановлені ризики є дійсними та триваючими, а тому на даний час виключається можливість зміни міри запобіжного заходу на більш м`який.

Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Свобода є одним з найвищіх прав людини, але й воно підлягає обмеженню в передбачених законом випадкам.

Між тим, Держава забезпечує відшкодування шкоди, спричиненої громадянинові, в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого суд на даному етапі не встановив.

За таких обставин суд приходить до висновку, що підстави для продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою не відпали, альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати його належну поведінку, а тому дію обраного запобіжного заходу слід продовжити на 60 днів.

Тому, беручи до уваги доведеність обґрунтованості підозри, ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, а також серйозність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винним у вчиненні злочину, суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу відносно обвинуваченого з тримання під вартою на домашній арешт або ж інші не пов`язані з триманням під вартою, тому у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт або ж інший не пов`язаний з триманням під вартою слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 110, 176-178, 183, 369, 371, 372, 376 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 17 березня 2023 року включно, без визначення розміру застави.

В задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на інший не пов`язаний з триманням під вартою відмовити.

Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань № 4», для виконання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1