ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3184/22 Справа № 183/7351/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
Головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_6 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-
В С Т А Н О В И Л А :
В провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0003535 від 13 вересня 2014 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2, ч.3 ст.185 КК України.
За матеріалами кримінального провадження під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.10.2021 року відносно ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, дію якого було в подальшому неодноразово місцевим судом продовжено.
Під час судового засідання ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2022 року вчергове продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, тобто по 17 листопада 2022 року, включно.
Цим же рішенням суду відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування ухвали місцевого суду у зв`язку необґрунтованістю, порушенням норм процесуального права, а також неврахуванням всіх обставин, що мають істотне значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.

В обґрунтування посилаючись на положення ст.183 КПК України та практику ЄСПЛ зазначає, що судом не взято до уваги, що обвинувачений ОСОБА_7 перебуває під вартою в Дніпровській установі виконання покарань вже рік, а доводи сторони обвинувачення, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, крім тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, про наявність яких зазначається прокурором кожного разу, базуються на одних і тих же підставах. Натомість, відомостей, які б давали підстави вважати, що з`явилися нові ризики, немає.
Крім того зазначає, що обвинувачений не має на меті переховуватися від суду, має тісні соціальні зв`язки, двоє малолітніх дітей, мешкає у АДРЕСА_1 разом зі своїми літніми батьками, які є пенсіонерами, в силу свого віку мають проблеми зі здоров`ям та не можуть відвідувати сина в умовах його перебування в СІЗО. Окрім того, введений на території України воєнний стан також унеможливлює переховування обвинуваченого від правосуддя, оскільки він не зможе виїхати за кордон.
Водночас звертає увагу, що безпосередньо перед судовим засіданням 21.09.2022 року стороні захисту стало відомо, що обвинувачений має проблеми зі станом здоров`я, а саме болі у шлунку, підшлунковій залозі, гепатит С, висипи на тілі, у зв`язку з чим він звертався за медичною допомогою до медичної частини ДУ Дніпровська установа виконання покарань, проте призначене лікування не допомагає. У зв`язку з чим, нею були спрямовані запити до ДУ Дніпровська установа відбування покарань та Філії ДУ Центр охорони здоров`я у Дніпропетровській та Донецьких областях щодо стану здоров`я ОСОБА_7 та необхідності медичного догляду, проте станом на час апеляційної скарги відповідей ще не отримано.
Також зазначає, що всупереч вимогам ч.ч.2,3 ст.184 КПК України, прокурор не надав обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання його копію та матеріали, які його обґрунтовують, у зв`язку з чим, як стверджує сторона захисту, було допущено порушення права ОСОБА_7 на захист, яке проявилося у не наданні йому часу та можливостей, необхідних для підготовки до захисту.

Розгляд апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 здійснюється відповідно до ч.4 ст.422-1 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК) без участі сторін кримінального провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.
За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, один з яких згідно ст.12 КК є тяжким злочином (ч.3 ст.185 КК), та за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років, а також наявність передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК ризику того, що обвинувачений може переховуватися від суду, про існування якого свідчить як тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, так і дані про особу обвинуваченого, який не працює, раніше неодноразово судимий, обвинувачується у вчиненні декількох корисливих кримінальних правопорушень, після вчинення яких одразу став переховуватись від органів досудового розслідування.
Так, в ухвалі слідчого судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.10.2021 року якою ОСОБА_7 було обрано запобіжний заходу у вигляді тримання під вартою зазначено, 10.03.2015 року слідчим Новомосковського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області по кримінальному провадженню № 0003535 від 13.09.2014 року за ч. 2 ст. 185 КК України ОСОБА_7 було оголошено в розшук.
У провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувало ще одне кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, в рамках якого останнього було піддано приводу. Крім того, за клопотанням прокурора судом було надано дозвіл на затримання ОСОБА_7 з метою приводу для участі в розгляді клопотання про застосування йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та оголошено у розшук. Водночас згідно листа Новомосковського РВП ГУНП у Дніпропетровській області за інформацією ІПС «АРКАН» 27.10.2014 року ОСОБА_7 перетнув державний кордон через пункт пропуску перетину Куп`янськ та станом на 05.02.2021 року перебував на території Російської Федерації, за адресою: вул. Первомайська, 323, м. Новокубанськ Краснодарського краю. 25.03.2019 року був заарештований в м. Новокубанськ за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 228 ККРФ, деякий час знаходився у Центрі тимчасового тримання іноземних громадян МВС Росії, а також відбував покарання в місцях позбавлення волі.
Таким чином суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою, оскільки інший запобіжний захід, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження.
З такими висновками місцевого суду, які стали підставою для відмови у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, погоджується й суд апеляційної інстанції, а тому доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, у вигляді домашнього арешту, слід визнати безпідставними.
На переконання апеляційного суду, посилання сторони захисту на наявність у обвинуваченого болей у шлунку, підшлунковій залозі, гепатиту С, висипів на тілі, постійного місця проживання, двох малолітніх дітей та літніх батьків, які за станом свого віку мають проблеми зі здоров`ям, не можуть бути безумовними підставами, які виключають наявність або можуть бути достатніми запобіжниками встановленого судом ризику, та не спростовують висновки суду про необхідність подальшого тримання ОСОБА_7 під вартою на даному етапі кримінального провадження. Крім того матеріали контрольного кримінального провадження не містять об`єктивних медичних даних про те, що за станом свого здоров`я обвинувачений ОСОБА_7 не може продовжувати утримуватися в умовах СІЗО.
Водночас, твердження апелянта про порушення під час розгляду клопотання права обвинуваченого ОСОБА_7 на захист та справедливий суд також є неспроможними, оскільки вони бути дотримані шляхом участі в судовому засіданні його захисників.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.
Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)
Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).
Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).
Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а встановлений судом ризик не відпав і продовжує існувати.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Тому, на переконання апеляційного суду, подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд даного кримінального провадження триває, по справі ще не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою на даному етапі кримінального провадження.
З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, тобто по 17 листопада 2022 року, включно.
Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2022 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2022 року, якою продовжено строк тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, тобто по 17 листопада 2022 року, включно залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4