ВИРОК

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

з секретарем: ОСОБА_2

за участю: прокурора - ОСОБА_3 ,

потерпілого - ОСОБА_4 ,

представника потерпілого - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі матеріали кримінального провадження № 201/137/21 (пр. № 1-кп/201/24/2023), відомості про яке 03 квітня 2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000753, стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, студента, освіта повна загальна середня, неодруженого, раніше не судимого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення:

Обвинувачений ОСОБА_7 30 березня 2020 року приблизно о 10 годині 45 хвилин перебував у дворі будинку АДРЕСА_2 , де у останнього, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з потерпілим ОСОБА_4 , після словесного конфлікту, виник злочинний умисел, направлений на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому предметом ззовні схожим на дерев`яну палку, яку обвинувачений тримав у своїй руці.

Після цього ОСОБА_7 , діючи умисно, в повній мірі розуміючи та усвідомлюючи небезпечність свого злочинного діяння, маючи можливість піти з даного місця без настання тяжких наслідків, не скористався такою можливістю, і, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, знаходячись по відношенню до ОСОБА_4 обличчям, а той до нього лівою боковою частиною, наніс потерпілому один удар предметом ззовні схожим на дерев`яну палку в область голови, а саме в ліву лобну частину голови, чим спричинив потерпілому ОСОБА_4 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку 2 ступеня з внутрішньо-мозковою гематомою в корковій речовині лівої лобної та скроневої частках з численними мілкими вогнищами забою головного мозку, субдуральної гематоми в лобній та скроневій частках ліворуч, субарахноїдального крововиливу, лінійного перелому луски лівої скроневої кістки та стінки ґратчастої кістки ліворуч з явищами лівостороннього гемосинусу, контузії лівого ока, параорбітальної гематоми, часткової офтальмоплегії, посттравматичної нейропатії зорового нерву, забійної рани в проекції зовнішнього кута лівої брови, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Показання учасників кримінального провадження наданих суду:

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого злочину не визнав та пояснив, що 30 березня 2020 року приблизно о 10 годині 30 хвилин він пішов разом зі своїм батьком ОСОБА_8 до гаражу, який знаходиться біля будинку, де вони проживали ( АДРЕСА_2 ). Там на проїзній частині вони побачили брудні речі, які попрохав його прибрати батько. Надавши допомогу батькові при виїзді з гаражу, останній поїхав у своїх справах, а він знайшов неподалік гаража стару трухляву гілку від дерева для того щоб не торкатися сміття руками та з її допомогою прибрати його на узбіччя, де лежала купа іншого сміття. В той момент до нього підійшов ОСОБА_4 , який став вимагати щоб він прибрав сміття в інше місце, при цьому потерпілий знаходився з явними ознаками алкогольного сп`яніння та поводив себе агресивно і зухвало, виражаючись в його бік нецензурною лайкою. Він розгубився від такої поведінки ОСОБА_4 , який окрім того тримав у руці залізний предмет, на якому з одного боку було загострення. Цим предметом ОСОБА_4 став розмахувати, наблизившись до нього. Частину словесного конфлікту, під час якого вони лаялися між собою, він зафіксував на власний мобільний телефон та з цього відеозапису видно, що він відмовив потерпілому прибирати брудні речі, що розлютило останнього. Зрозумівши, що він не буду прибирати сміття, ОСОБА_4 перейшов від слів до активних дій та напав на нього, зокрема став раптово рухатися у його бік, вигукуючи нецензурну лайку, у зв`язку з чим йому довелося рухатися спиною назад, проте ОСОБА_4 все одно наздогнав його та наніс удар в район голови, який видався несильним, оскільки в динаміці йому вдалося відійти від потерпілого, який впав на землю, не маючи точки опору під ногами. Водночас, намагаючись закритись руками від удару ОСОБА_4 , у ньому з рук випав мобільний телефон, на який він записував цю подію, та гілка дерева, яку він умисно не застосовував та не наносив нею удар ОСОБА_4 . Також він хоче зауважити, що в місці, де впав ОСОБА_4 , було нерівне бетонне покриття, на кшталт бетонних плит, поряд яких він разом з матір`ю ОСОБА_9 знайшли залізний предмет, що був у руках ОСОБА_4 при нападі. Після падіння ОСОБА_4 , будучи у свідомості, підвівся та продовжив лаятися на нього, у зв`язку з чим він не став допомагати останньому.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 суду пояснив, що 30 березня 2020 року після 10 години ранку йому зателефонувала сусідка ОСОБА_10 , яка повідомила, що на території їх подвір`я розкидають сміття. Вибігши на подвір`я, він дійсно побачив як на дитячий майданчик розкидує сміття обвинувачений ОСОБА_7 , у якого він запитав навіщо той це робить та попрохав викинути усе у сміттєвий бак, який знаходився неподалік. Проте ОСОБА_7 став зухвало та неповажно відповідати йому, на кшталт «Хто ти такий!», а також повідомив, що сміття не його, хоча він бачив, як до цього обвинувачений переносив сміття за допомогою дерев`яної гілки, яка на вигляд була важкою. Знаходячись в обуреному емоційному стані, проте не підходячи близько до ОСОБА_7 , десь на відстані 1,5-2 м, він повідомив останньому, що той порушує закони України, у зв`язку з чим він буде вимушений викликати поліцію. Після чого він взяв у руки мобільний телефон та, знаходячись приблизно на відстані витягнутої руки до ОСОБА_7 , несподівано відчув удар і лише через деякий час, прийшовши до тями, зрозумів, що фактично не бачить на одно око і погано чує. В момент заподіяння йому тілесних ушкоджень, він знаходився боком, а не спиною до обвинуваченого, оскільки розвертався, намагаючись викликати поліцію, при цьому у нього у руках не було ніякого металевого предмета. Що відбувалося після удару він точно не пам`ятає, може лише сказати, що, повернувшись на подвір`я для того щоб забрати свій телефон, він побачив мати обвинуваченого - ОСОБА_9 . Після цього він повернувся додому, звідки його забрала швидка та відвезла до лікарні, де йому зашили рану.

Зі сторони обвинувачення:

Свідок ОСОБА_10 під час судового розгляду пояснила суду наступне, а саме, що 30 березня 2020 року приблизно о 10-11 годині з вікна своєї квартири, що розташована на 6 поверсі, вона побачила як ОСОБА_7 , перебуваючи біля гаражу, який розташований близько 200 метрів від її будинку, бере великою палицею сміття та кидає його на зібране листя, хоча сміттєвий бак був неподалік від нього. Обурившись від побаченого, вона зателефонувала знайомій, яка мешкала в їх будинку на першому поверсі, та повідомила, що на їхньому подвір`ї розкидають сміття, на що їй порадили зателефонувати ОСОБА_4 , який в їх будинку відповідає за господарські питання, оскільки є головою житлового кооперативу. Після чого вона зателефонувала ОСОБА_4 та розповіла про цю подію, а десь через три хвилини з вікна своєї квартири побачила як потерпілий вийшов з будинку та попрямував до ОСОБА_7 , щось йому говорячи. ОСОБА_4 зупинився за 2-3 кроки від обвинуваченого та між останніми розпочалася розмова, яку вона не чула, бо мешкає на шостому поверсі. Під час цієї розмови, яка тривала 2-3 хвилини, ОСОБА_7 стояв та тримав у руці велику, суху, дерев`яну палицю з нерівною поверхнею та сучками. Потім вона побачила як потерпілий, тримаючи мобільний телефон у правій руці, почав підносити його до вуха та розвертатися, а ОСОБА_7 замахнувся та наніс удар палицею в ліву частину обличчя ОСОБА_4 , від чого останній впав. Злякавшись, вона на мить перестала спостерігати за подією, однак, подивившись у вікно ще раз, побачила як потерпілий вже сидів на лавці, обхопивши голову руками, які були у крові. Після удару на місце події підійшов молодий хлопець зі спортивного майданчику, а трохи пізніше ще дві молоді жінки та донька ОСОБА_4 . Також в іншій частині подвір`я знаходився молодий чоловік з собакою, який ніяким чином не відреагував на цю подію. Крім того свідок ОСОБА_11 зазначила, що її оглядовості з вікна нічого не перешкоджало, оскільки в день події погодні умови були без опадів, а дерева, які розташовані перед її вікном, ще були без листя, а тому їй нічого не заважало спостерігати за тим, що відбувалося на подвір`ї будинку. Більш того свідок зауважила, що в подальшому, після настання цієї події, у дворі її будинку дійсно відбувалася вирубка дерев, однак зовсім інших, ніж тих, що розташовані навпроти її вікна. Також свідок звернула увагу, що під час події, яка відбувалася у дворі її будинку, у неї не було враження, що ОСОБА_4 якимось чином здійснював напад на ОСОБА_7 або якимось іншим чином йому загрожував.

Свідок ОСОБА_12 під час допиту у судовому засіданні суду пояснила, що 30 березня 2020 року, перебуваючи у своїй квартирі, яка розташована на сьомому поверсі за адресою: АДРЕСА_3 , вона почула на вулиці у дворі будинку голос ОСОБА_4 . З вікна вона побачила як потерпілий прямує від будинку через дитячий майданчик в бік ОСОБА_7 , який в той момент палицею перекидав сміття на дитячий майданчик. При цьому ОСОБА_4 , гукаючи обвинуваченого, запитував навіщо той це робить, що було достатньо голосно, оскільки ОСОБА_4 був досить далеко від ОСОБА_7 , який стояв поблизу гаража, розташованого близько 50 метрів від її будинку. Зупинившись приблизно у метрі або півтора від ОСОБА_7 , ОСОБА_4 підніс телефон до вуха та повернувся праворуч від обвинуваченого, таким чином опинившись напівбоком до нього, про що потім розмовляли останні вона вже не чула, бо відстань до них була велика. В цей момент ОСОБА_7 наніс ОСОБА_4 удар палицею, якою попередньо розкидавав сміття, від чого останній впав на коліна та лікоть, а іншою рукою тримався за голову, після чого звалившись на бік. Що відбувалося потім вона не бачила, тому що побігла на вулицю до потерпілого. Коли вона підійшла до ОСОБА_4 , то він вже сидів на лавці увесь у крові, а до ОСОБА_7 підійшов хлопець, який перебував до події на спортивного майданчику, та донька ОСОБА_4 - ОСОБА_13 , остання запитувала у ОСОБА_7 навіщо той вдарив її батька. Через деякий час на місце події підійшла мати ОСОБА_7 та почала сваритися з донькою ОСОБА_4 . Також у дворі будинку знаходився молодий чоловік з собакою, який ніяк не відреагував на цю подію, а вже після події до них підійшов хлопець, який не бачив, що трапилося та швидко покинув місце події, на якому більше нікого не було. Крім того свідок звернула увагу, що її оглядовості з вікна нічого не заважало, оскільки дерева, які розташовані перед її будинком на той момент ще були без листя, а тому їй було добре видно все, що відбувалося на подвір`ї, у тому числі і момент нанесення тілесних ушкоджень потерпілому. Також свідок повідомила, що набагато пізніше після події у їх дворі дійсно вирубували дерева, однак не ті, що розташовані перед її будинком. Водночас свідок підкреслила, що в момент події їй не здалося, що ОСОБА_4 здійснював напад на ОСОБА_7 або йому погрожував.

Свідок ОСОБА_14 під час допиту у судовому засіданні суду пояснив, що 30 березня 2020 року приблизно об 11 годині під час тренування на спортивному майданчику, який розташований у дворі буд. АДРЕСА_2 , він почув як ОСОБА_4 робить комусь зауваження щодо розкиданого сміття, яке просив викидати у сміттєвий бак. Обернувшись, він побачив як ОСОБА_4 , жестикулюючи, прямує до ОСОБА_7 , який знаходився біля гаражів та розкидав сміття. При цьому ОСОБА_4 у правій руці тримав мобільний телефон, а у лівій у нього нічого не було, водночас у ОСОБА_7 в руках було якесь сміття, однак що саме він точно не пам`ятає. Після того як потерпілий підійшов до обвинуваченого, між ними почалась розмова, але про що саме вони розмовляли він не чув, бо знаходився приблизно на відстані 100 метрів від них. При цьому сторонніх осіб у дворі він не бачив. Продовжуючи тренування, через мить він почув звук удару та, обернувшись, побачив як ОСОБА_4 лежить на землі на правому боці на лікті, а ОСОБА_7 починає тікати з місця події в бік будинку № 140, при цьому у того у руках вже нічого не було, як і у ОСОБА_4 . Він став наздоганяти обвинуваченого, щоб не дати йому залишити місце події, водночас потерпілий намагався самостійно піднятись. Наздогнавши ОСОБА_7 , він спитав навіщо останній це зробив, на що обвинувачений відповів, що ОСОБА_4 на нього напав та це була самооборона. При цьому видимих тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 він не побачив, як і ушкоджень одягу або його зовнішнього вигляду. Він попрохав обвинуваченого повернутися на місце події та зачекати доки не приїде поліція. Повернувшись до ОСОБА_4 , той вже підвівся, після чого до них підійшла ОСОБА_13 , яка запитала у ОСОБА_7 навіщо він вдарив її батька, який є особою з інвалідністю. На це обвинувачений відповів, що він не знав цього і вона буде наступною. Для запобігання подальшого конфлікту, він став між ОСОБА_13 та ОСОБА_7 , попрохавши обвинуваченого поводити себе адекватно. Потім хтось викликав поліцію, а він повернувся на спортивний майданчик. Крім того свідок зауважив, що його оглядовості з спортивного майданчику нічого не перешкоджало, а тому йому було добре видно місце події. Також свідок відзначив, що біля гаражів земельне покриття де-не-де вкрито плитами, однак саме на місці події, де впав потерпілий, покриття було схоже на пісок з щебнем, а плити розташовувалися в іншому місці.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснила, що 30 березня 2020 року приблизно о 10-11 годині вона знаходилася у своїй квартирі, що розташована на сьомому поверсі, та, підійшовши до вікна, почула на подвір`ї голос її батька ОСОБА_4 , чому вона здивувалася, оскільки вважала, що останній поїхав на за місто. Як їй після пригоди пояснив потерпілий, останньому зателефонувала співмешканка їх будинку - ОСОБА_10 , яка повідомила, що на їх подвір`ї розкидають сміття, у зв`язку з чим потерпілий вийшов на вулицю. Спостерігаючи за тим, що відбувається у дворі, вона побачила, як її батько, який є відповідальним за господарські питання у їх будинку (є головою кооперативу), звернувся до ОСОБА_7 з проханням не смітити та викидати сміття у сміттєвий бак поблизу, на що обвинувачений голосно виразився нецензурною лайкою в бік її батька. Батько обурився від цього та між ними розпочалася розмова на підвищених тонах. Як вона зрозуміла ОСОБА_7 не погодився прибрати сміття та продовжив виражатися в бік батька нецензурною лайкою. В той момент ОСОБА_7 стояв біля гаражу, що розташований близько 30-35 метрів від її будинку, тримаючи у лівій руці телефон, а у правій - довгу дерев`яну палицю з нерівною поверхнею, якою попередньо розкидав сміття. Батько стояв на відстані не більше 2 метрів від ОСОБА_7 та тримав у правій руці телефон. Через деякий час батько зробив жест рукою нібито телефонує і в цей момент вона відвернулась, щоб поставити чашку на стіл та, повернувшись, побачила як батько впав спочатку на правий лікоть, а потім обличчям на землю. В цей момент ОСОБА_7 почав тікати з місця події, однак свідок ОСОБА_14 , який в той момент перебував неподалік на спортивному майданчику, почав кричати та наздоганяти обвинуваченого, щоб не дати йому втекти. Через деяку мить вона вийшла на двір будинку, де відбувались події та побачила батька, який сидів на лавці, обхопивши голову руками. У нього на обличчі була розсічена рана над скронею з лівого боку, а все обличчя було у крові. Оглянувши батька, який повідомив їй, що його вдарили, вона підійшла до ОСОБА_7 , якому не дали покинути місце події, та спитала навіщо той вдарив її батька, який є особою з інвалідністю. На це обвинувачений відповів їй, що він не знав про те, що ОСОБА_4 є особою з інвалідністю. Також вона вирішила зафіксувати присутність ОСОБА_7 на місці події та сфотографувала його, у свою чергу останній демонстративно зробив жест рукою на камеру, начебто насміхаючись над нею. Потім на місце події також підійшла свідок ОСОБА_12 , яка спостерігала за подією з вікна своєї квартири, що розташована у сусідньому під`їзді на сьомому поверсі. Пізніше на місце події прийшла мати обвинуваченого - ОСОБА_9 , яка спочатку спитала у свого сина навіщо той це зроби, а потім стала себе поводити агресивно, намагаючись вихопити у неї мобільний телефон. В момент події на подвір`ї також був якийсь перехожий, молодого віку, який вигулював собаку, однак особисто вона його не знає, до того ж той ніяким чином не відреагував на подію, а окрім вищевказаних осіб вона більше нікого не бачила у дворі. Після цього вона викликала поліцію та очікувала її приїзду вдома, де з вікна побачила як ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , підібравши поблизу гаражів палицю, якою було нанесено удар її батьку, занесли її до під`їзду свого будинку. Викликаним на місце події поліцейським, вона повідомила очевидцем яких обставин вона стала, водночас ОСОБА_7 та його мати на місці події вже не було. Більш того свідок звернула увагу, що її оглядовості з вікна нічого не заважало, оскільки дерева, які розташовані перед її будинком на той момент ще були без листя, а тому їй було добре видно все, що відбувалося на подвір`ї. Також свідок повідомила, що набагато пізніше після події у їх дворі дійсно вирубували дерева, однак не ті, що розташовані перед її будинком. Крім того свідок відзначила, що біля деяких гаражів земля дійсно вкрита плитами, але не в тому місці де впав її батько, оскільки там було земельне покриття. Водночас свідок підкреслила, що в момент події їй не здалося, що її батько якимось чином погрожував ОСОБА_7 або здійснював на нього напад, бо обвинувачений поводився досить впевнено та агресивно.

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні пояснив, що він працює завідуючим клінічного відділення КНП «Міська клінічна лікарня № 16» ДМР і 30 березня 2020 року дійсно вносив запис у журнал № 11 обліку прийому хворих у стаціонар та відмов у госпіталізації, який було надано свідкові для огляду у судовому засіданні. При цьому свідок зазначив, що інформацію у запис він вносив як зі слів пацієнта, так і за результатами проведеного огляду. Водночас надана рекомендація щодо амбулаторного лікування не значить, що він не міг усно попередити оглянутого про можливу ймовірність також і стаціонарного лікування, оскільки підстави для госпіталізації можуть з`явитися пізніше, коли особа стане гірше себе почувати, бо при черепно-мозковій травмі з ушкодженнями, чи то з гематомами, чи то з переломами, симптоми можуть з`являтися з часом, на кшталт головний біль, втрата свідомості, судоми, блювота, що вже стане підставою для госпіталізації хворого. Такі рекомендації були надані ним лише на час огляду, тобто без рентген знімків, які надаються пізніше, після їх опису рентгенологом, а у нього немає відповідного фаху у цьому.

Допитана у судовому засіданні експерт ОСОБА_16 підтвердила надані нею висновки судово-медичної експертизи № 1527е від 15 червня 2020 року (т. 2, а.с. 131-137), додаткової судово-медичної експертизи № 1738е від 02 липня 2020 року (т. 2, а.с. 148-149) та додаткової судово-медичної експертизи № 3273е від 30 листопада 2020 року (т. 2, а.с. 218-219), при цьому повідомивши, що визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, завданих потерпілому ОСОБА_4 нею було здійснено на підставі сукупності даних та матеріалів, у тому числі з огляду на: особисто проведений нею огляд постраждалого під час надання за заявою останнього висновку спеціаліста судово-медичного експерта № 928 від 31 березня 2020 року (т. 2, а.с. 107-109); висновок спеціаліста судово-медичного експерта № 1320 від 25 травня 2020 року, наданий за заявою ОСОБА_4 , яким особисто були рознесені запити до медичних установ для отримання на його ім`я медичної документації, необхідної для цього, зокрема медична картка стаціонарного хворого № 1874/398, медична картка стаціонарного хворого № Е 2475, перевідний епікриз від 13 квітня 2020 року, рентгенограма кісток черепа від 30 березня 2020 року з описом від 05 квітня 2020 року № 4284, АКТ головного мозку № 20616 від 05 квітня 2020 року та диски з СКТ і МРТ дослідженнями; вихідні дані, надані слідчим при призначенні експертиз, за результатами дослідження яких у потерпілого ОСОБА_4 були встановлені тяжкі тілесні ушкоджень, як небезпечні для життя в момент заподіяння. Також для проведення дослідження за висновком спеціаліста судово-медичного експерта № 928 від 31 березня 2020 року (т. 2, а.с. 107-109) ОСОБА_4 надавав медичну довідку № 2730, яка була в оригіналі або у вигляді належним чином завіреної копії, проте з точністю вона цього не пам`ятає. Крім того експерт зауважила, що тілесні ушкодження, виявлені у потерпілого, не відображають на собі характерологічні особливості травмуючого предмета, можливо лише вказати, що вони могли утворитися від дії тупого твердого предмета, можливо з обмеженою контактуючою поверхнею, а отже точне встановлення предмета, яким в даному випадку наносилися тілесні ушкодження, виключається, оскільки характер та особливості виявлених тілесних ушкоджень не дозволяють це зробити. Разом з тим експерт повідомила, що навіть за зображенням предмета, зафіксованого на відеозаписі з камери мобільного телефона ОСОБА_7 , неможливо встановити чи є він предметом, яким завдавались відповідні тілесні ушкодження, оскільки це можна було б зробити лише оцінивши його конструктивні властивості, розмір, форму та вагу, що виключається за умов його відсутності. Водночас палка у даному випадку може відноситися до тупого травмуючого предмета, навіть з виступами на ній, проте лише тупими, оскільки у разі наявності на палці загострень, такий предмет вже не буде мати тупих властивостей. Щодо моменту отримання тілесних ушкоджень вона зазначила, що з впевненістю можливо лише сказати, що такі були спричинені незадовго до звернення потерпілого за медичною допомогою, тобто до доби. На запитання сторін процесу щодо вірогідності іншого механізму отримання тілесних ушкоджень, у тому числі внаслідок падіння з висоти власного зросту та впливу на тіло людини енергії з наданням йому прискоренню при падінні, експерт повідомила, що для відповіді на ці питання необхідно проводити новий слідчий експеримент з участю експерта, щоб показати за яких умов і як міг падати обстежений та на який предмет. Разом з тим на питання щодо можливості отримання потерпілим означених тілесних ушкоджень при падіння з висоти власного росту, тобто без впливу будь-яких явищ, вона давала відповідь у висновку додаткової судово-медичної експертизи № 3273е від 30 листопада 2020 року (т. 2, а.с. 218-219), у якому встановлено, що при самостійному падінні особа не може отримати такі тілесні ушкодження. При цьому експерт звернула увагу, що при отриманні тілесних ушкоджень має значення не сила тяжіння при падінні, а сила удару з яким він завдається, яка завжди є достатньою для утворення відповідних тілесних ушкоджень. Також ОСОБА_16 повідомила суду, що, будучи судовим експертом, вона приймала участь у цьому кримінальному провадженні в якості спеціаліста та надавала методичну допомогу при проведенні слідчого експерименту від 19 червня 2020 року (т. 2, а.с. 141-144), в ході якого відтворювалися дії, обстановка та обставини події за участі свідка ОСОБА_12 , яка демонструвала механізм нанесення тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_4 . При цьому вона зауважила, що, оскільки вона особисто приймала участь під час проведення слідчого експерименту, то у неї як у експерта не було зауважень щодо загального опису травмуючого предмета, який був описаний слідчим у протоколі. В ході даного слідчого експерименту було показано механізм завдання удару та локалізація його нанесення, тобто ділянка голови, куди він прийшовся, зокрема в область зовнішнього кута лівої брови, чого було достатньо для проведення судово-медичної експертизи, навіть за відсутності деталізованого опису щодо цього у відповідному протоколі. Тобто для надання експертного висновку не було значення яким саме чином наносився удар, його траєкторія та сила, достатньо було відомостей саме про локалізацію їх нанесення, зокрема у яку ділянку голови. Водночас слідчий експеримент проводився з розрахунку того, що предмет, яким наносився удар був довжиною приблизно 80 см і діаметром до 5 см. При цьому вага такого предмета не мала значення для експертизи, оскільки, як було зазначено вище, всі тілесні ушкодження наносяться з силою достатньою для їх утворення. Вона не пам`ятає чи демонструвався свідком окрім механізму нанесення тілесних ушкоджень також механізм падіння потерпілого після цього. Отже для проведення експертного дослідження вона брала до уваги як наданий протокол слідчого експерименту, так і те, що побачила особисто під час його проведення. Вказаний свідком ОСОБА_12 механізм потім був предметом її додаткового експертного дослідження № 1738е від 02 липня 2020 року (т. 2, а.с. 148-149), у якому вона відповіла, що локалізація та характер виявлених тілесних ушкоджень у потерпілого в області голови не суперечить механізму їх утворення, на який вказала цей свідок в ході проведення слідчого експерименту за її участю.

Зі сторони захисту:

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні пояснив, що 30 березня 2020 року приблизно об 11 годині він йшов у справах з боку вул. Далека, де проводив консультацію на станції технічного обслуговування, у напрямку буд. 12 по пр. Героїв, та вже фактично пройшов повз двір буд. АДРЕСА_2 , як почув гучний крик та нецензурну лайку. Обернувшись, він побачив зі спини потерпілого, який лаявся та рухався в бік обвинуваченого, який відповідно знаходився до нього обличчям. Коли ОСОБА_4 підійшов до ОСОБА_7 , останній зробив 2-3 кроки назад і в цей момент ОСОБА_4 впав, проте як саме той впав чи на яку частину тіла він не бачив, як і не бачив щоб хтось комусь наносив удари та, чи були якісь предмети у руках ОСОБА_7 та ОСОБА_4 . Також він не звернув увагу на те, чи хтось ще перебував у дворі в той момент, хоча за обставинами цієї події він спостерігав на відстані приблизно 70 метрів та його оглядовості нічого не перешкоджало, навіть багата кількість дерев, на яких, як йому здалося, вже з`явилося раннє листя. Після цього він пішов у справах та приблизно через місяць зустрів свого знайомого - ОСОБА_8 , з яким разом навчався в одній школі, розповівши останньому про подію, очевидцем якої він став. Також свідок зауважив, що точно не пам`ятає чи був з ним в той момент мобільний телефон, вірогідно, що був.

Свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні пояснив, що 30 березня 2020 року об 11 годині, прямуючи на зустріч, він проходив повз двір буд. АДРЕСА_2 , в якому почув голосну розмову двох чоловіків. Обернувшись, він побачив як потерпілий, голосно виражаючись нецензурною лайкою, прямує в бік обвинуваченого, який, тримаючи у руках гілку та телефон, стояв біля гаражів, що розташовані у дворі будинку у два ряди, при цьому слів ОСОБА_7 він не чув, бо той говорив дуже тихо. Зупинившись від ОСОБА_7 на відстані приблизно 1,5 м, ОСОБА_4 зі словами, що обвинуваченого давно не били, наніс удар правою рукою по обличчю останнього, а ОСОБА_7 , захищаючи обличчя, почав відходити назад, при цьому у нього з рук випали гілка та телефон, водночас у руках ОСОБА_4 , здається, нічого не було. Після чого ОСОБА_4 впав на землю, обличчям вперед, та, зробивши спробу піднятись, знову впав. В місці, де знаходились ОСОБА_4 та ОСОБА_19 , земля була покрита чимось на кшталт бетонних плит. Підвівшись, потерпілий попрямував в бік будинку, а обвинувачений, перебуваючи на місці події, підняв свій телефон з землі. При цьому з далеку він не побачив слідів тілесних ушкоджень у ОСОБА_4 , натомість, коли підійшов до ОСОБА_7 для того щоб залишити адресу свого місця проживання, то побачив у того легке почервоніння на обличчі. Крім того свідок зауважив, що його оглядовості з місця, де він перебував у дворі, нічого не перешкоджало, а тому йому було добре видно місце події, де він більше не бачив інших людей, хоча можливо, що хтось ще і був. Також свідок виразив свою думку з приводу того, що гілкою, яка була трохи товщою за лозину, ОСОБА_7 не міг нанести тілесні ушкодження.

Свідок ОСОБА_9 під час судового розгляду пояснила, що 30 березня 2020 року приблизно о 9-10 годині ранку її чоловікові ОСОБА_8 потрібно було поїхати у справах, та, враховуючи, що останній є людиною з обмеженими можливостями, ОСОБА_7 допомагав тому при виїзді з гаражу, поряд якого вона разом з сином та чоловіком побачили на проїзній частині сміття, а саме простирадло, подушки і щось ще, у зв`язку з чим ОСОБА_8 попрохав ОСОБА_7 прибрати ці речі на купу сміття, яке лежало неподалік від гаражів. Повернувшись додому, десь через 5-7 хвилин їй зателефонував ОСОБА_7 та повідомив, що на нього здійснив напад чоловік. Вийшовши на двір, вона побачила як біля її сина стоять ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які лаються на нього, знімаючи це на відео. Водночас на ОСОБА_7 також лаявся ОСОБА_4 , який міг самостійно пересувався та не мав слідів тілесних ушкоджень. Як їй після події пояснив обвинувачений ОСОБА_7 , коли він прибирав сміття у дворі, до нього підбіг ОСОБА_4 , який, тримаючи металевий предмет у руці, виражався в його бік нецензурною лайкою та погрожував нанесенням тілесних ушкоджень, водночас потерпілий знаходився з явними ознаками алкогольного сп`яніння. Оскільки ОСОБА_7 побоювався, що ОСОБА_4 спричинить йому тілесні ушкодження, обвинувачений почав відходити назад від потерпілого і в цей момент ОСОБА_4 вдарив ОСОБА_7 , від чого останній відскочив назад. Потім ОСОБА_4 намагався нанести другий удар, однак впав, а ОСОБА_7 пішов до свого під`їзду. Про обставини, які стали їй відомі зі слів ОСОБА_7 , згодом вони повідомили поліцію, куди звернулися із заявою про цю подію. Також ОСОБА_7 вказав їй на металевий предмет, яким ОСОБА_4 розмахував перед його обличчям, а тому вони забрали з місця події цей предмет та протерли, оскільки він був брудним та надали його згодом, приблизно через 5 місяців, захиснику для передачі слідчому, який до цього не ініціював це питання. На її думку, тілесні ушкодження неможливо нанести сухою і тонкою гілкою, яка лежала на місці події та якою ОСОБА_7 прибирав сміття, водночас як на гілці, так і на місці пригоди будь-яких слідів крові вона не бачила. Також свідок повідомила, що зі слів сина, після події до останнього підійшов ОСОБА_18 , який залишив свої дані як очевидець цієї події, проте цю особу вона особисто не бачила, колив вийшла на подвір`я.

Свідок ОСОБА_8 , будучи допитаним під час судового розгляду, суду пояснив, що 30 березня 2020 року о 10 годині 20 хвилин, так як він є людиною з обмеженими можливостями, попрохав свого сина ОСОБА_7 допомогти виїхати на автомобілі з гаражу. Підійшовши до свого гаражу, який знаходився у дворі їхнього буд. АДРЕСА_2 , вони побачили, що на проїзній частині поблизу лежало сміття, а саме простирадло, ганчірки, одяг та щось ще, а тому він попрохав ОСОБА_7 прибрати ці речі на купу сміття, яке знаходилося неподалік, однак щоб не прибирати сміття руками він знайшов суху гілку, довжиною приблизно 50 см, та віддав її сину. Після чого він поїхав у справах, а ОСОБА_7 залишився прибирати сміття. Через 30 хвилин йому зателефонувала дружина ОСОБА_9 та повідомила, що на ОСОБА_7 здійснили напад та вдарили, у зв`язку з чим він відразу поїхав додому. Повернувшись, він спитав у дружини чи викликала вона поліцію, на що остання повідомила, що поліцію ні вона, ні ОСОБА_7 не викликали, а тому вони вирішили поїхати до відділення поліції, щоб повідомити про сварку з ОСОБА_4 та нанесення їх сину тілесних ушкоджень, однак, звернувшись до поліції, уповноважені посадові особи ніяким чином не відреагували на це. При цьому вони не зверталися до судового експерта для зняття побоїв з ОСОБА_7 . Згодом вони дізналися, що проводиться досудове розслідування за фактом нападу, а тому клопотали про долучення відеозапису з телефона ОСОБА_7 , на якому зафіксовано ці обставини, проте відеозапис не долучили до матеріалів кримінального провадження. На його думку, з цього відеозапису зрозуміло, що саме ОСОБА_4 здійснив напад на ОСОБА_7 , а не навпаки. Також свідок повідомив, що гілка, якою його син переносив сміття, так і залишилася лежати у їх дворі, однак на ній не було слідів крові, як і на місці події, більш того він вважає, що такою палкою неможливо нанести тілесні ушкодження. Вони лише забрали додому металевий предмет, який був у руках ОСОБА_4 під час події та, протерли останній, оскільки він був брудний, після чого віддали захиснику для долучення до матеріалів справи, що відбулось лише через 5 місяців, оскільки до цього на будь-які їх ініціативи поліція відмовляла їм. Водночас свідок зауважив, що на ділянці місцевості біля гаражів прокладено плитку, а місцями, навіть, лежить каміння, крім того у дворі їхнього будинку був розташований цілий парк з деревами, яких було дуже багато, але на сьогодні більшу частину дерев зрубали. ОСОБА_7 йому також повідомив, що після пригоди до нього відразу підбіг хлопець зі спортивного майданчику, а потім підійшов чоловік, який залишив свій номер телефону, це був свідок ОСОБА_18 . Також пізніше він зустрів свого знайомого ОСОБА_17 , який повідомив, що бачив як напали на ОСОБА_7 . Після пригоди його син ОСОБА_7 був у шоковому стані, а коли дізнався, що звинувачують саме його, взагалі став дуже нервовим та почав збирати кошти для ОСОБА_4 , щоб відшкодувати шкоду, якщо його визнають винним у вчиненні злочину.

Мотиви суду:

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Частиною 3 ст. 26 КПК України встановлено, що суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Така загальна засада кримінального провадження як презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, передбачена ст. 17 КПК України і встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

На підставі ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 визначено, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки про винуватість лише доказами, що випливають із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).

У висновках Європейського суду з прав людини, висловлених у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» № 42310/04 від 21.04.2011 та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійснені правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її винуватості. За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Статтею 373 КПК України передбачено, що якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Частиною 3 статті 374 КПК України встановлено, що у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення , а також докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Таким чином, вирішуючи обвинувачення по суті на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, суд робить висновок про винуватість ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні з наступних мотивів.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів:

Журнал єдиного обліку заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події від 30 березня 2020 року № 10665, а також копія електронної картки «102» № 52730927 інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» (т. 1, а.с. 220-221, 231-233), якими підтверджується надходження об 11 годині 11 хвилин 30 березня 2020 року заяви про вчинення кримінального правопорушення від ОСОБА_13 , яка повідомила про цю подію та обставини нанесення потерпілому ОСОБА_4 тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_7 , водночас слід зазначити, що під час судового розгляду свідок ОСОБА_13 зауважила, що механізм спричинення тілесних ушкоджень на той момент їй був достовірно не відомий, оскільки вона не була безпосереднім очевидцем цьому і лише побачила потерпілого у дворі їх будинку з тілесними ушкодженнями в області голови, з крововиливами, після чого відразу повідомила про це поліцію, лише пізніше дізнавшись, шо обвинувачений вдарив ОСОБА_4 не ногою в спину, а палицею в область голови. Отже розбіжність зафіксованих обставин про механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_4 під час виклику поліції та обставин, наданих пізніше в ході досудового розслідування та судового розгляду свідком ОСОБА_13 в цілому не доводить недостовірність її показань, оскільки фактично даний свідок не сприймала особисто факт нанесення тілесних ушкоджень потерпілому та в момент виклику поліції очевидно діяла ситуативно, миттєво реагуючи на побачене, водночас даний свідок сприймала особисто обставини, що мали місце до цього та після цього, а отже її показання можуть бути використані для встановлення обставин, які мають значення для кримінального провадження, зокрема щодо обставин виникнення побутового конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, тобто обстановки, мотивів та мети вчинення злочину, а також фактів, які мали місце відразу після нанесення тілесних ушкоджень, у тому числі поведінки обвинуваченого.

Заява про вчинене кримінальне правопорушення, зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційної системі «Інформаційний портал Національної поліції України» 30 березня 2020 року за № 10665 (т. 2, а.с. 106), що надійшла від потерпілого ОСОБА_4 , який повідомив про обставини нанесення йому тілесних ушкоджень за допомогою дерев`яної палки обвинуваченим ОСОБА_7 . При цьому відомості про втрату свідомості потерпілим ОСОБА_4 не слід вважати не підтвердженими, оскільки під час безпосереднього допиту в суді свідок ОСОБА_14 , який першим з усіх очевидців наблизився до потерпілого, надаючи тому допомогу, повідомив, що, на його думку, потерпілий дійсно втратив свідомість на мить (на секунду). Водночас слід вважати, що такі обставини не виключаються ще й з огляду на характер та ступінь тілесних ушкоджень, отриманих ОСОБА_4 , що також у судовому засіданні підтвердив свідок ОСОБА_15 , який, будучи кваліфікованим лікарем-хірургом, повідомив, що втрата свідомості при подібних травмах є одним з симптомів черепно-мозкової травми. При цьому доводи сторони захисту щодо відсутності відомостей про втрату свідомості потерпілим ОСОБА_4 у журналі № 11 обліку прийому хворих у стаціонар та відмов у госпіталізації (т. 1, а.с. 247-250), заповненого при первинному огляді вказаним лікарем-хірургом ОСОБА_15 , не виглядають переконливо як підстава для визнання цих відомостей недостовірними, оскільки, як пояснив сам ОСОБА_15 , відповідні дані вносяться ним у журнал з огляду на повідомлені обставини та сприйняте ним особисто при огляді, водночас, якщо при огляді така особа не втрачала свідомості та у оглянутого не вбачалося помутніння розуму, то такий запис міг бути не внесеним, однак це не значить, що такий симптом не міг існувати раніше або з`явиться пізніше у постраждалого.

Відповідь на запит КНП «Міська клінічна лікарня № 16» ДМР від 30 жовтня 2020 року № 603 з додатками у вигляді витягу з журналу № 29 запису рентгенологічних досліджень, магнітнорезонансних томографій та витягу з журналу реєстрації листків непрацездатності (видача рентген знімків) (т. 2, а.с. 2-6), якими підтверджується факт звертання за медичною допомогою та медичного огляду в день пригоди, тобто 30 березня 2020 року, потерпілого ОСОБА_4 , діагноз при направленні якого був вказаний як - «закрита черепно-мозкова травма», у зв`язку з чим лікарем рентгенологом ОСОБА_20 було проведено рентгенологічне дослідження, за яким усі рентген знімки постраждалого з належним описом від 01 квітня 2020 року було отримано його донькою.

Висновок судово-медичної експертизи № 1527е від 15 червня 2020 року (т. 2, а.с. 131-137), відповідно до якого у потерпілого ОСОБА_4 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку 2 ступеня з внутрішньо-мозковою гематомою в корковій речовині лівої лобної та скроневої частках з численними мілкими вогнищами забою головного мозку, субдуральної гематоми в лобній та скроневій частках ліворуч, субарахноїдального крововиливу, лінійного перелому луски лівої скроневої кістки та стінки ґратчастої кістки ліворуч з явищами лівостороннього гемосинусу, контузії лівого ока, параорбітальної гематоми, часткової офтальмоплегії, посттравматичної нейропатії зорового нерву, забійної рани в проекції зовнішнього кута лівої брови, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння. Враховуючи характер, локалізацію та ступінь ознак загоєння виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень, дані медичної документації, можливо вказати, що вони могли утворитись незадовго до звернення за медичною допомогою, тобто можливо і в термін на який вказує обстежений та слідчий у постанові (30 березня 2020 року). Водночас виявлені тілесні ушкодження не відображають на собі характерологічні особливості травмуючого предмета, можливо лише вказати, що вони могли утворитися від дії тупого твердого предмета (предметів), можливо з обмеженою контактуючою поверхнею, частина яких при ударі об такий (такі).

Даний доказ суд оцінює як належний, оскільки ним прямо підтверджується існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та допустимий, оскільки він був отриманий у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством, без істотного порушення прав та свобод людини. Зокрема експертиза проводилася експертом за зверненням сторони обвинувачення за наявності підстав для її проведення, а саме для встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень, з наданням достатньої кількості даних та матеріалів, у тому числі від потерпілого ОСОБА_4 , що було підтверджено під час допиту у судовому засіданні експертом ОСОБА_16 , яка роз`яснила наданий нею висновок, повідомивши про достатність відомостей, на підставі яких вона дійшла такого висновку. Водночас експерт пояснила, що її висновок ґрунтувався на підставі: проведеного нею особисто огляду потерпілого під час надання за заявою останнього висновку спеціаліста судово-медичного експерта № 928 від 31 березня 2020 року (т. 2, а.с. 107-109); висновку спеціаліста судово-медичного експерта № 1320 від 25 травня 2020 року, наданого на заяву ОСОБА_4 , яким особисто були доставлені запити до медичних установ для отримання на його ім`я медичної документації, необхідної для цього, зокрема медичної довідки № 2730, медичної картки стаціонарного хворого № 1874/398, медичної картки стаціонарного хворого № Е 2475, перевідного епікризу від 13 квітня 2020 року, рентгенограми кісток черепа від 30 березня 2020 року з описом від 05 квітня 2020 року № 4284, АКТ головного мозку № 20616 від 05 квітня 2020 року та дисків з СКТ і МРТ дослідженнями; вихідних даних, наданих слідчим при призначенні експертизи. При цьому такі медичні документи вона обов`язково досліджувала або в оригіналі, або у вигляді належним чином завірених копій, що повністю відповідає принципам та методам експертної діяльності. Таким чином, з урахуванням відомих обставин справи, даних медичної документації, консультативних висновків рентгенологів вона дійшла висновку про те, що виявлені у потерпілого ОСОБА_4 тілесні ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Водночас відхиляючи доводи сторони захисту щодо неналежного способу долучення медичної документації стосовно потерпілого ОСОБА_4 слід враховувати практику Верховного Суду щодо застосування норм права, яка є обов`язковою відповідно до ч. 6 ст. 368 КПК України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Зокрема постановою Верховного Суду від 18 червня 2020 року по справі № 740/2536/17 (провадження № 51-634км19) було зроблено висновок щодо можливості отримання медичної документації в інший спосіб, також передбачений КПК України, а саме шляхом добровільного надана безпосередньо потерпілою особою або медичною установою на запит, і лише у випадку неможливості отримання документів у такий спосіб слідчому необхідно було б звернутися до слідчого судді з метою отримання дозволу на тимчасовий доступ до речей та документів. Верховний Суд зазначив, що у цьому кримінальному провадженні висновок експерта був складений на підставі постанови слідчого і для проведення цього висновку було надано медичну картку стаціонарного хворого - потерпілого. Будь-яких заперечень з приводу надання медичної документації для проведення експертизи потерпілий не висловлював. А тому твердження сторони захисту, що медична документація, покладена в основу висновку експерта, отримана з порушенням вимог КПК України, не ґрунтується на вимогах закону. Таким чином потерпілий наділений правом безпосередньо надавати медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди його здоров`ю, що згідно зі ст. 91 КПК України належить до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною карткою. Якщо потерпілий не згоден надати наявні в його розпорядженні необхідні документи, слідчий для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них звертається до суду за правилами глави 15 розділу ІІ КПК України.

У постанові від 28 травня 2020 року по справі № 487/5703/18 (провадження № 51-253км20) Верховний Суд зауважив, що доводи захисника про відсутність ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до медичних документів потерпілої особи та як наслідок отримання висновку експерта, який є недопустимим доказом, не заслуговують на увагу, оскільки такий доступ можливий у разі відмови такої особи добровільно надати їх для проведення експертного дослідження.

Крім того суд бере до уваги висновки, викладені в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 січня 2020 року по справі № 754/14281/17 (провадження № 51-218кмо19). Так, Верховний Суд зазначив, що в силу ч. 2 ст. 242 КПК України призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим. Якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, то саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК України. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 вказаного Кодексу, слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації. Таким чином, у наведеній ситуації, зважаючи на статті 22, 290, 412 КПК України у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону було би невідкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що могло потягнути за собою визнання його недопустимим доказом на підставі ст. 87 зазначеного Кодексу. Разом із цим, безспірно встановлена свідома добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання ст. 290 КПК України доступу до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновку цього експерта. Більше того, таке право може бути реалізовано під час судового чи апеляційного розгляду кримінального провадження, що не суперечить меті ст. 6 Конвенції про захист прав людини іосновоположних свобод. Як установлено в цій справі, при ознайомленні в порядку ст. 290 КПК з матеріалами досудового розслідування, в тому числі з даними проведеної експертизи, сторона захисту не порушувала питання про надання їй доступу до медичної документації, за результатами дослідження якої експертом було сформовано висновки.

В даному випадку під час кримінального провадження потерпілий ОСОБА_4 також не висловлював жодних заперечень з приводу дослідженої стосовно нього медичної документації, частина з якої була надана ним особисто ще під час надання за його заявами висновків спеціалістів судово-медичних експертів, а також долучена за запитами, які особисто ним були доставлені до медичних установ, у яких він проходив первинний огляд та наступне лікування, а отже такі процесуальні дії були здійснені в його інтересах, за його згодою та ініціативою, що відповідно не потребувало попереднього дозволу слідчого судді, суду. Між тим сторона захисту під час судового розгляду не заявляла клопотань про надання доступу до документів, які досліджував експерт, а також зазначена сторона відмовилась від свого клопотання про призначення судово-медичної експертизи (т. 3, а.с. 214).

Висновок додаткової судово-медичної експертизи № 3273е від 30 листопада 2020 року (т. 2, а.с. 218-219), яким була надана відповідь на додаткові вихідні дані щодо можливості отримання виявлених у потерпілого ОСОБА_4 тяжких тілесних ушкоджень в результаті падіння з висоти власного зросту. За результатами проведеного дослідження експерт дійшла висновку, що з урахуванням характеру, локалізації та кількості виявлених тілесних ушкоджень, можливо вказати, що вони не є характерними для спричинення їх при одномоментному падінні з висоти власного зросту. Водночас, роз`яснюючи даний висновок у суді, експерт повідомила, що при отриманні означених тілесних ушкоджень не має значення сила тяжіння, яка впливає на людину, що падає.

Протокол огляду від 16 жовтня 2020 року з фотографіями до нього (т. 2, а.с. 192-200), яким проведено фіксацію місцевості, на якій відбувся злочин. Так, слідчим за участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника було оглянуто двір буд. АДРЕСА_2 , де також розташований гараж № НОМЕР_1 , біля якого, зі слів обвинуваченого, знаходилось місце вчинення злочину. При цьому була оглянута ділянка місцевості поблизу гаража, що покрита бетонними плитами у кількості 44 штук, кожна розміром 75 х 75 см. Також слідчим були проведені вимірювання від ймовірного місця вчинення злочину, вказаного обвинуваченим (за версію сторони захисту), до місця розташування потерпілого та свідків, зокрема сусідів ОСОБА_4 - ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_14 , який в момент пригоди знаходився на спортивному майданчику, а також свідків зі сторони захисту ОСОБА_17 та ОСОБА_18 . Крім того при проведенні цієї слідчої дії захисником, у присутності якого здійснювався огляд, було зроблено заяву щодо того, що у дворі вказаного будинку було видалено 17 зелених насаджень (дерев), які, зі слів останнього, знаходилися в безпосередній близькості від місця вчинення злочину, а також неподалік від місця розташування під`їздів, у яких мешкали свідки.

При цьому відомості щодо видалення зелених насаджень у кількості 17 штук у дворі буд. АДРЕСА_2 у період з 30 березня 2020 року до 06 жовтня 2020 року дійсно підтверджуються відповіддю на запит КП «Міськзеленбуд» ДМР № 848 від 06 жовтня 2020 року (т. 1, а.с. 235), проте наданою інформацією не уточнюється конкретне місце розташування видалених дерев, у зв`язку з чим зауваження з боку захисника не підтверджують існування обставин, на які він вказував під час огляду місця події, зокрема щодо місця розташування таких дерев та відповідно обмеженої оглядовості у свідків події кримінального правопорушення. Водночас такі обставини прямо заперечувалися свідками, які проживають у дворі вказаного будинку, зокрема ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які у судовому засіданні пояснювали, що видалені дерева не знаходились біля під`їздів, у яких вони проживають, а отже з урахуванням недоведеності цих обставин суд не бере їх до уваги при ухваленні судового рішення. Крім того, спростовуючи доводи сторони захисту щодо обмеженої оглядовості у свідків кримінального правопорушення, суд враховує сукупність факторів, що характеризують видимість у напрямку місця події, зокрема пору року - весна, період доби - приблизно о 10 годині 45 хвилин, тобто у світлий час доби, атмосферні явища - ясна погода без опадів, відкриту територію, на якій відбувся злочин - двір, геометричні параметри якого не обмежували його оглядовість, а отже слід вважати, що очевидці події кримінального правопорушення мали об`єктивну можливість бачити подію злочину та її обстановку, а також знаходились на відстані, з якої можна було розпізнати місце вчинення злочину та розміщення обвинуваченого з потерпілим. Більш того, об`єктивність вказаних обставин також була підтверджена свідком з боку захисту - ОСОБА_17 , який, як і свідки з боку обвинувачення, пояснював, що мав необмежену оглядовість, навіть з урахуванням раннього листя на деревах.

Протокол пред`явлення особи для впізнання від 12 червня 2020 року з фотознімками до нього (т. 2, а.с. 121-125), яким встановлено, що свідок ОСОБА_12 , будучи очевидцем події цього кримінального правопорушення, серед осіб пред`явлених для впізнання - впізнала ОСОБА_7 , якого знала раніше як мешканця її будинку, водночас повідомивши, що бачила останнього 30 березня 2020 року приблизно о 10 годині 45 хвилин у дворі буд. АДРЕСА_2 під час нанесення за допомогою предмета, ззовні схожого на продовгувату палку, тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_4 .

Протокол пред`явлення особи для впізнання від 12 червня 2020 року з фотознімками до нього (т. 2, а.с. 116-120), яким встановлено, що свідок ОСОБА_13 , будучи очевидцем події цього кримінального правопорушення, серед осіб пред`явлених для впізнання - впізнала ОСОБА_7 за худорлявою формою статури, зростом та особливостями у зовнішності, а саме формою очей та носа, водночас повідомивши, що бачила останнього 30 березня 2020 року приблизно о 10 годині 45 хвилин у дворі буд. АДРЕСА_2 з предметом, ззовні схожим на продовгувату палку, у руках, після чого вона відволіклась на мить та повернувши свою увагу побачила потерпілого ОСОБА_4 вже на землі.

Протокол пред`явлення особи для впізнання від 12 червня 2020 року з фотознімками до нього (т. 2, а.с. 126-130), яким встановлено, що свідок ОСОБА_14 , будучи очевидцем події цього кримінального правопорушення, серед осіб пред`явлених для впізнання - впізнав ОСОБА_7 за худорлявою статурою та особливостями у зовнішності, а саме формою очей, брів, носа та губ, водночас повідомивши, що бачив останнього 30 березня 2020 року приблизно о 10 годині 45 хвилин у дворі буд. 134 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпрі з предметом, ззовні схожим на продовгувату палку, у руках, коли той стояв поруч потерпілого ОСОБА_4 , після чого він на мить відволікся та почув хльосткий звук удару, у зв`язку з чим розвернувся та побачив потерпілого вже на землі.

Протокол слідчого експерименту від 12 серпня 2020 року з доданими до нього фотографіями та відеозаписом ходу проведення слідчої дії (т. 2, а.с. 178-184), яким зафіксовано обставини перевірки і уточнення відомостей, повідомлених свідком ОСОБА_14 , яким під час фіксації вказаної слідчої дії за допомогою відеозаписувальних технічних засобів було відтворено та показано обставини події кримінального правопорушення, очевидцем яких він став. Зокрема свідок показав, що в день пригоди він знаходився на спортивному майданчику, що розташований неподалік від гаражів у дворі буд. АДРЕСА_2 (вказує на його місцезнаходження). Приблизно о 10 годині 30 хвилин 30 березня 2020 року він почув гучний звук, що доносився з одного з під`їздів вказаного будинку (вказує на під`їзд), звідки вийшов потерпілий ОСОБА_4 , який робив зауваження, наближаючись до обвинуваченого ОСОБА_7 , який стояв біля гаража № НОМЕР_2 (вказує на місцезнаходження обвинуваченого). Наблизившись на відстань приблизно витягнутої руки (2 м), потерпілий та обвинувачений стояли обличчями один перед одним (вказує на місцезнаходження зазначених осіб, розставляючи замість останніх статистів). В той момент свідок ОСОБА_14 продовжував знаходитись на спортивному майданчику та, відволікшись на мить від розмови між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , почув звук, що нагадував хлопок, у зв`язку з чим він подивився у бік останніх, та побачив потерпілого, який лежав на землі (вказує на місцезнаходження потерпілого на землі із ґрунтовим покриттям). Потім свідок побіг у напрямку гаражів, де відбувався конфлікт, побачивши як обвинувачений щось викидає з рук праворуч від гаражів та починає віддалятися в напрямку буд. 140 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпрі. Окликнувши обвинуваченого, він наздогнав того біля гаражів №№ НОМЕР_3 та НОМЕР_1 . Потім вони разом з ОСОБА_7 повернулись на місце вчинення злочину і в цей момент він побачив інших свідків, у тому числі ОСОБА_13 , яка йшла з боку під`їзду. Також свідок вказав на місце розташування лавки для сидіння, куди пішов потерпілий після того як підвівся на ноги, а також на місце, де розмовляли між собою ОСОБА_13 та ОСОБА_7 .

Слід зазначити, що під час проведення слідчого експерименту свідок ОСОБА_14 вказав як на місце розмови потерпілого з обвинуваченим, так і на місце падіння потерпілого, де дорога має земельне покриття, яка не вкрита бетонними плитами, що знаходились осторонь цих місць. Таким чином, відтворена обстановка та обставини даної події її безпосереднім очевидцем, який першим з усіх свідків наблизився до місця вчинення злочину, спростовує показання обвинуваченого з приводу того, що у місці падіння ОСОБА_4 знаходились бетонні плити, при ударі об які останній отримав відповідні тілесні ушкодження. Вказане обвинуваченим також не підтверджується долученим стороною захисту відеозаписом з камери мобільного телефону ОСОБА_7 , який фіксував початок виникнення конфліктної ситуації між ним та потерпілим ОСОБА_4 , який висував свої вимоги щодо розкиданого сміття, водночас обвинувачений відповідав зухвало, проявляючи особисту неприязнь та зневагу до особи похилого віку, після чого відеозапис переривається безпосередньо перед моментом зближення цих осіб між собою, вочевидь за яким відбувається заподіяння тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим даний доказ не доводить безпосередніх обставин події цього злочин, які підлягають доказуванню, як і не доводить фактів, на які посилається сторона захисту, не визнаючи твердження про обвинувачення. Так, з останніх фрагментів даного відеозапису вбачається, що обвинувачений рухається назад спиною, дійсно наступаючи на покриття із бетонних плит, які ззовні не мають значних виступів та різких кутів, водночас потерпілий рухається вперед за обвинуваченим, останні шаги якого вже мають місце на дорозі із земельним покриттям, а отже подальші ймовірні обставини вже мали місце на території, яка не покрита бетонними плитами, а має земельний покров, зокрема як вказував під час відтворення обстановки та обставин події свідок ОСОБА_14 , який негайно після злочину наблизився до місця його вчинення. Окрім того, механізм заподіяння тілесних ушкоджень при падінні з висоти власного зросту, повідомлений обвинуваченим, підлягав експертному дослідженню, у зв`язку з чим експерт надав висновок додаткової судово-медичної експертизи № 3273е від 30 листопада 2020 року (т. 2, а.с. 218-219), відповідно до якого виявлені у потерпілого тілесні ушкодження, з урахуванням їх характеру, локалізації та кількості, не є характерними для їх спричинення при одномоментному падінні з висоти власного зросту. Оцінюючи сукупність таких взаємопов`язаних та взаємодоповнюючих один одного доказів, суд доходить висновку про їх цілісність та допустимість для підтвердження винуватості обвинуваченого та, як наслідок, недостовірності його показань, які прямо спростовуються відповідними доказами, у зв`язку з чим у суду не залишається сумнівів в надуманості показань обвинуваченого.

Протокол проведення слідчого експерименту від 19 червня 2020 року (т. 2, а.с. 141-144), яким зафіксовано обставини перевірки і уточнення відомостей, повідомлених свідком ОСОБА_12 , якою було відтворено та показано обставини події кримінального правопорушення, очевидцем яких вона стала. Зокрема, за участі спеціаліста ОСОБА_16 (кваліфікованого судово-медичного експерта), свідок показала механізм заподіяння обвинуваченим ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_4 , коли останні стояли обличчями один перед одним на відстані витягнутої руки, при цьому ОСОБА_7 тримав у правій руці палку, довжиною приблизно 80 см та діаметром приблизно до 5 см, а ОСОБА_4 розвернувся лівим боком до обвинуваченого, який, тримаючи палку правою рукою, наніс один удар в область зовнішнього кута лівої брови потерпілого, після чого той впав на землю.

Висновок додаткової судово-медичної експертизи № 1738е від 02 липня 2020 року (т. 2, а.с. 148-149), відповідно до якого локалізація та характер тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого в область голови не суперечить механізму їх утворення, на який вказав свідок ОСОБА_12 під час проведення слідчого експерименту за її участі.

Допитана в суді експерт ОСОБА_16 підтвердила свою участь у проведенні слідчого експерименту від 19 червня 2020 року (т. 2, а.с. 141-144) та наданий на його підставі висновок додаткової судово-медичної експертизи № 1738е від 02 липня 2020 року (т. 2, а.с. 148-149). При цьому ОСОБА_16 зауважила, що нею, як спеціалістом, надавалась методична допомога в ході слідчого експерименту, за результатами проведення якого у неї не було ніяких заперечень як до ходу цієї слідчої дії, так і до складеного протоколу, оскільки вона особисто сприймала відтворення обставин події цього злочину свідком ОСОБА_12 , яка показала механізм завдання удару та локалізацію його нанесення, зокрема у ділянку голови в область зовнішнього кута лівої брови, чого було достатньо для проведення судово-медичного експертного дослідження, навіть за відсутності деталізованого опису щодо цього у відповідному протоколі, а також з урахуванням загального опису травмуючого предмета, вага якого не мала значення для проведення експертизи, оскільки всі тілесні ушкодження наносяться з силою достатньою для їх утворення. При цьому вона роз`яснила, що для надання експертного висновку не має значення яким саме чином наносився удар, його траєкторія та сила, достатньо було відомостей саме про локалізацію їх нанесення. Отже для проведення експертного дослідження вона брала до уваги як наданий протокол слідчого експерименту, так і те, що бачила особисто під час його проведення.

Таким чином, перевіряючи та оцінюючи у взаємозв`язку протокол слідчого експерименту від 19 червня 2020 року за участі свідка ОСОБА_12 (т. 2, а.с. 141-144) та проведене на його основі додаткове судово-медичне експертне дослідження № 1738е від 02 липня 2020 року (т. 2, а.с. 148-149), суд виходить з того, що кожний з цих доказів був зібраний у порядку, встановленому кримінально процесуальним законодавством та прямо підтверджує достовірність відомостей, наданих свідком ОСОБА_12 щодо механізму утворення тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_4 , що у своїй сукупності свідчить про достатність цих доказів та можливість їх використання для доказування події цього злочину.

Водночас для обґрунтування правової позиції щодо невинуватості ОСОБА_7 з боку захисту були надані докази на доведення цього. Зокрема, були допитані свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 .

Проте суд не може визнати належними показання свідка ОСОБА_17 , оскільки останні не підтверджують обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема про подію злочину, спосіб та знаряддя його вчинення, причинний зв`язок між дією та наслідками, що настали, водночас такі показання, як самі по собі, так і в сукупності з іншими доказами, не можуть бути використані для доведення винуватості або невинуватості обвинуваченого, а отже вони не мають суттєвого значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні. Так, свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні лише пояснив, що почув гучний крик та нецензурну лайку, коли проходив повз двір буд. АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим обернувся та побачив зі спини потерпілого ОСОБА_4 , який лаявся та рухався в бік обвинуваченого ОСОБА_7 , який відповідно знаходився до нього обличчям. Після чого ОСОБА_4 підійшов до ОСОБА_7 , який зробив 2-3 кроки назад і в той момент потерпілий впав, при цьому даний свідок не бачив як саме та на яку частину тіла впав ОСОБА_4 , як і не бачив щоб хтось комусь наносив удари та чи були якісь предмети у руках ОСОБА_7 та ОСОБА_4 . Значення таких показань, навіть за умов їх правдивості, не є суттєвим для з`ясування фактичних обставин кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_7 , оскільки ними підтверджується лише факт виникнення конфліктної ситуації на побутовому фоні між обвинуваченим та потерпілим, факт впізнання особи обвинуваченого, батька якого даний свідок знав раніше, факт отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , що навіть у своїй сукупності не впливає на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, у зв`язку з чим слід вважати такі показання неважливими для встановлення обставин у даному кримінальному провадженні.

Крім того, перевіряючи на відповідність вимог кримінально процесуального закону доказ, який є похідним від показань свідка ОСОБА_17 , зокрема протокол слідчого експерименту від 08 серпня 2020 року (т. 2, а.с. 173-177), проведений з метою перевірки і уточнення відомостей, повідомлених останнім, суд мусить визнати недопустимим такий доказ, оскільки він був отриманий не у порядку, встановленому КПК України, а отже протокол проведення відповідної слідчої дії на підставі ч. 2 ст. 86 КПК України не може бути використаний при прийнятті процесуального рішення та на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Зокрема пунктом 1 частини 2 статті 87 КПК України передбачено, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Відповідно до частини 7 статті 223 КПК України слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для пред`явлення особи, трупа чи речі для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, слідчого експерименту, освідування особи. Винятками є випадки застосування безперервного відеозапису ходу проведення відповідної слідчої (розшукової) дії.

З протоколу слідчого експерименту від 08 серпня 2020 року (т. 2, а.с. 173-177) вбачається, що під час його проведення застосовувалися технічні засоби фіксування (відеозапису) відповідної слідчої дії, проте носій інформації, на якому б зберігався такий відеозапис не був долучений до протоколу, у зв`язку з чим слід вважати проведення відповідної слідчої дії за відсутності двох незаінтересованих осіб (понятих) порушенням її суттєвих умов.

Показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які є батьками обвинуваченого ОСОБА_7 , суд не може визнати допустимим доказом, оскільки висловлювання, здійснені цими особами щодо події кримінального правопорушення, ґрунтуються на поясненнях обвинуваченого, показання якого суд визнав недостовірними. При цьому суд виходить з того, що такі особи не були безпосередніми очевидцями злочину та надавали свої показання лише з приводу обставин, які характеризують особу обвинуваченого та підтверджують його позицію, яка була визнана неправдивою. Щодо інших обставин, повідомлених цими свідками, слід зазначити, що останні висловлювали лише власну думку та висновки щодо властивостей травмуючого предмета, яким, на їх думку, неможливо було заподіяти тілесні ушкодження, оцінки відеозапису з мобільного телефона їх сина, можливість або неможливість спричинення тілесних ушкоджень при падінні на бетонні плити, водночас такі показання не підтверджуються іншими допустимими та належними доказами, у зв`язку з чим пояснення ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не підлягають спростуванню або доведенню їх правдивості, а отже не можуть визнаватися судом доказами у розумінні статей 84-86, 95 КПК України.

Також суд критично ставиться до показань свідка ОСОБА_18 , достовірність пояснень якого ставиться під сумнів з урахуванням того, що вказану особу не бачив ніхто з очевидців та свідків події кримінального правопорушення. Зокрема, як пояснив безпосередній очевидець цієї події - свідок ОСОБА_14 , який упродовж усієї події знаходився неподалік від місця вчинення злочину та першим направився до потерпілого з обвинуваченим, він не бачив сторонніх осіб в той момент і лише згодом на місце пригоди підійшла ОСОБА_13 , яка почала розпитувати ОСОБА_7 про причини вчиненого ним діяння. Водночас про відсутність на місці події свідка ОСОБА_18 також заявляли мешканці буд. АДРЕСА_2 , а саме свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , які спостерігали за подіями злочину з вікон своїх квартир, що розташовувалися у дворі вказаного будинку, де відповідно відбувався злочин. При цьому відразу після вчинення злочину на подвір`я вказаного будинку вийшли свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , перебування яких підтверджуються як взаємодоповнюючими показаннями цих осіб, так і показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_14 . Окрім того, навіть свідки з боку захисту - ОСОБА_17 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 особисто не бачили свідка ОСОБА_18 , про якого ОСОБА_9 та ОСОБА_8 стало відомо лише зі слів обвинуваченого, до якого начебто підійшов свідок ОСОБА_18 , залишивши свої контактні дані, а отже, якщо припустити, що останній наближався до обвинуваченого відразу після вчинення злочину і до моменту поки на подвір`я не вийшли інші свідки - ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , то останнього повинні були б побачили хоча б свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , які не надали відповідних відомостей, а отже це свідчить про неправдивість показань свідка ОСОБА_18 .

Крім того мотивом неврахування показань свідка ОСОБА_18 є доведеність тих обставин, що локалізація місцезнаходження абонентського номеру мобільного телефону, що належить ОСОБА_18 була встановлена та активована в мережі оператора мобільного зв`язку упродовж усього дня пригоди в м. Херсон, тобто на дуже значному віддаленні від місця вчинення злочину. Вказані обставини підтверджуються протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 18 грудня 2020 року (т. 2, а.с. 228-231), здійсненого на підставі ухвали слідчого судді (т. 2, а.с. 210), а також протоколом огляду речей і документів, до яких був наданий тимчасовий доступ від 21 грудня 2020 року (т. 2, а.с. 243-248), зокрема було оглянуто та зафіксовано інформацію, яка знаходилась в оператора телекомунікацій, про зв`язок, абонента, надання телекомунікаційних послуг, у тому числі отримання послуг, їх тривалості, маршрутів передавання. Водночас належність означеного абонентського номеру мобільного телефону саме свідкові ОСОБА_18 доказується протоколом огляду від 18 листопада 2020 року (т. 2, а.с. 204-206), яким зафіксовано огляд комп`ютерних даних, які містять інформацію з мобільного додатку інтернет-зв`язку (месенджера), а також відкритими під час судового розгляду потерпілою стороною документами (т. 2, а.с. 77-88), які містять комп`ютерні дані з мобільних додатків інтернет-зв`язку (месенджерів), соціальних мереж та веб-сайту пошуку роботи, де номер мобільного телефону, до якого надавався тимчасовий доступ, вказаний як контактний номер свідка ОСОБА_18 . Огляд зазначених комп`ютерних даних здійснено з дотриманням вимог КПК України, з фіксацією інформації, відображеної у вільному доступі в мережі Інтернет та в програмах інтернет-зв`язку без обмежень у доступі для огляду будь-якою особою, тобто поширено для перегляду невизначеною та необмеженою кількістю осіб. Разом з тим вказані комп`ютерні дані, окрім контактної інформації даного свідка, містять також його особисте зображення, яке повністю збігається із особою, встановленою в судовому засіданні під час її допиту як ОСОБА_18 . За сукупністю таких ідентифікаційних ознак можна унікально ідентифікувати означений абонентський номер мобільного телефону за свідком ОСОБА_18 .

Водночас достовірність таких відомостей не виникає сумнівів, оскільки така інформація не спростовувалась як самим свідком під час його допиту в суді, так і іншими фактичними даними, на які посилалась сторона захисту, як на мотиви недопустимості таких доказів.

Зокрема, статтею 93 КПК України правом на збирання доказів наділені не тільки сторони кримінального провадження, а також і потерпілий, представником якого, в даному випадку, було долучено відповідну інформацію, яка згодом була оглянута слідчим під час досудового розслідування та судом під час судового розгляду.

З урахуванням обґрунтованого вище слід вважати показання свідка ОСОБА_18 такими, що лише спрямовані на підтвердження позиції сторони процесу, за клопотанням якої він був допитаний, а не такими, що спрямовані на встановлення істини по справі, а отже такі показання не можуть бути використані та на них не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Наведені обставини в сукупності з даними про характер та локалізацію завданих тілесних ушкоджень потерпілому в область голови від дії тупого твердого предмета переконливо свідчать про те, що обвинувачений усвідомлював можливість настання негативних наслідків своїх дій, у тому числі й тих, що фактично настали, тобто його умисел був спрямований на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому. При цьому навіть за умови спрямованості умислу обвинуваченого на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю потерпілого, а не конкретно тяжкого тілесного ушкодження, кримінальна відповідальність настає за тілесне ушкодження, яке було фактично заподіяне.

При цьому слід підкреслити, що упродовж усього побутового конфлікту, який фіксувався обвинуваченим на власний мобільний телефон, саме ОСОБА_7 тримав у правій руці дерев`яну палку, яка не мала гострих виступів, а отже, з урахування роз`яснень, наданих експертом під час допиту в суді, наявність таких тупих властивостей у подібного предмета характерологічно відносить його до знаряддя злочину, тобто предмета, за допомогою якого наносилися тілесні ушкодження, виявлені у потерпілого.

Також заслуговує на увагу той факт, що конфліктна ситуація між обвинуваченим та потерпілим відбувалась у дворі, на відкритій території, де не було перешкод чи обмежень для вільного пересування, тому ОСОБА_7 дійсно мав можливість уникнути конфлікту, у тому числі враховуючи похилий вік та фізичний стан потерпілого ОСОБА_4 . Однак ОСОБА_7 продовжував зухвало відповідати на вимоги щодо прибирання сміття, проявляючи особисту неприязнь та зневагу до особи похилого віку, чим відповідно підбурював потерпілого до продовження конфлікту, в ході якого, знаходячись віч-на-віч, обвинувачений завдав удару дерев`яною палкою у ліву лобну частину голови потерпілого, від чого той впав на землю, а обвинувачений, вважаючи свої злочинні дії закінченими, став намагатись залишити місце події, однак був виявлений свідком ОСОБА_14 , який зупинив обвинуваченого, повернувши його на місце вчинення злочину. Відповідна поведінка обвинуваченого після вчинення злочину, як то намагання залишити місце пригоди без надання допомоги потерпілому, який впав на землю, так і подальша демонстративна зневага при скупченні свідків до оточуючих і того, що відбулося, що зафіксовано на фотографіях, долучених до матеріалів справи (т. 1, а.с. 90), безсумнівно свідчить про те, що такі дії ОСОБА_7 за своїми ознаками не становлять необхідної оборони (перевищення її меж), а були правильно кваліфіковані стороною обвинувачення за ч. 1 ст. 121 КК України.

Встановлені судом фактичні обставини свідчать про відсутність такого акту суспільно-небезпечного посягання зі сторони потерпілого, який би за своїми об`єктивними ознаками міг створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди обвинуваченому, що у свою чергу могло викликати в останнього невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому. При цьому передбачене законом про кримінальну відповідальність право на захист особи встановлене не від будь-якого протизаконного вчинку, а лише від суспільно-небезпечного посягання. Будь-яких доказів, які б свідчили, що потерпілий вчинив суспільно-небезпечне посягання щодо обвинуваченого, у зв`язку з чим останній міг перебувати у стані необхідної оборони, немає.

Зокрема до матеріалів даної справи долучено постанову про закриття кримінального провадження № 0000663 від 21.09.2020 з підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (т. 3, а.с. 240), тобто через встановлена відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України за фактом заяви ОСОБА_7 про вчинене кримінальне правопорушення стосовно нього 30 березня 2020 року приблизно об 11 годині 00 хвилин ОСОБА_4 . Таким чином в межах цього кримінального провадження органом досудового розслідування були перевірені факти, викладені в заяві ОСОБА_7 щодо вчинення стосовно нього суспільно-небезпечного посягання, що не знайшло свого підтвердження, у зв`язку з чим дане провадження було закрито. Отже в матеріалах даної справи немає доказів на підтвердження того, що потерпілий вчинив дії, які за своїм характером та об`єктивними проявами могли бути розцінені як такі, що досягли ступеня суспільної небезпечності, властивого злочину і викликали б у ОСОБА_7 стан необхідної оборони.

Також виглядають надумано доводи сторони захисту щодо погрози потерпілим ОСОБА_4 металевим предметом обвинуваченому ОСОБА_7 . Так, за результатами огляду долученого за клопотанням сторони захисту 03 серпня 2020 року металевого предмета (протокол від 04 серпня 2020 року - т. 2, а.с. 164; протокол від 29 вересня 2020 року - т. 2, а.с. 190-191), було встановлено відсутність на ньому будь-яких характерологічних особливостей та слідів причетності та важливості до цього кримінального провадження, а отже такий предмет не зберіг на собі слідів кримінального правопорушення та не містить інших відомостей, які б могли бути використані як доказ факту чи обставинам, що встановлюються під час кримінального провадження. З урахуванням того, що вказаний предмет не містить слідів кримінального правопорушення та був долучений стороною захисту до матеріалів кримінального провадження лише 03 серпня 2020 року, тобто через значний проміжок часу після вчинення інкримінованого злочину, водночас будь-якого предмета не було зафіксовано у руках потерпілого ОСОБА_4 на відеозаписі, здійсненого на власний мобільний телефон обвинуваченим ОСОБА_7 , в тому числі зі слів яких неможливо встановити подібного, то слід вважати не підтвердженою позицію сторони захисту про наявність у ОСОБА_4 під час вказаного конфлікту предмета, застосування якого могло б бути реальною загрозою для життя та здоров`я ОСОБА_7 .

За таких обставин можна прийти до висновку, що визначальним у поведінці обвинуваченого було не відвернення нападу або захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), а тому такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оброни, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах, тобто як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Отже, зібраними фактичними даними - доказами, як письмовими, так і показаннями учасників кримінального провадження, доводиться, що кримінально протиправне діяння було вчинено ОСОБА_7 в першу чергу не з мотивів самозахисту, тобто відвернення на нього суспільно небезпечного посягання, а на ґрунті побутового конфлікту, який виник між обвинуваченим та потерпілим. Обвинувачений не знаходився в обстановці захисту, оскільки діяння обвинуваченого не було викликане явною необхідністю заподіяння тяжкого тілесного ушкодження. Таким чином, враховуючи конкретні обставини справи, суд доходить висновку про відсутність акту суспільно-небезпечного посягання на обвинуваченого та відповідно акту захисту у даній ситуації, оскільки злочинні дії розпочалися та закінчилися лише з волі ОСОБА_7 , який вважаючи свої дії закінченими намагався залишити місце вчинення злочину.

Обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні цього вироку, на підставі ч. 6 ст. 368 КПК України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Зокрема правові висновки щодо відмежування стану необхідної оборони від неправомірних дій були викладені Верховним Судом у постановах від 20 червня 2019 року по справі № 712/11509/17, від 17 грудня 2019 року по справі № 707/2859/17, від 17 грудня 2019 року по справі № 707/2859/17, від 02 липня 2019 року по справі № 524/113/15-к, від 20 червня 2019 року по справі № 712/11509/17, згідно з яких визначено, що у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони носять протиправний характер і мають розцінюватись на загальних підставах.

Таким чином всі альтернативні пояснення представлених вище доказів надзвичайно малоймовірні, а отже можливо стверджувати, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 доведена поза розумним сумнівом.

Щодо клопотання захисника про визнання усіх доказів очевидно недопустимими внаслідок істотного порушення прав та свобод ОСОБА_7 слід зазначити наступне. Так, в обґрунтування даного клопотання захисник посилається на відсутність фіксування за допомогою звуко- та відеозаписувальних технічних засобів усіх процесуальних дій за участі ОСОБА_7 всупереч попередньо заявлених клопотань про це з боку захисту як органу досудового розслідування, так і прокурору.

Однак заявлення подібного абстрактного клопотання з метою фіксування усіх процесуальних дій, у яких буде брати участь у майбутньому певна особа не може вважатися належним способом захисту прав такої особи та несе під собою ознаки зловживання процесуальними правами цією стороною, оскільки особа не може знати наперед учасником яких саме процесуальних дій вона стане та чи буде взагалі, хто буде проводити відповідну процесуальну дію, де і коли.

Частиною 1 статті 107 КПК України встановлено, що за клопотанням учасників процесуальної дії рішення про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час досудового розслідування приймає особа, яка проводить відповідну процесуальну дію.

Статтею 111 КПК України передбачено, що повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд повідомляє певного учасника кримінального провадження про дату, час та місце проведення відповідної процесуальної дії або про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію (частина 1). Повідомлення учасників кримінального провадження з приводу вчинення процесуальних дій здійснюється у випадку, якщо участь цих осіб у таких діях не є обов`язковою (частина 2). Повідомлення у кримінальному провадженні здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу, за винятком положень щодо змісту повідомлення та наслідків неприбуття особи (частина 3).

У повідомленні повинно бути зазначено: 1) прізвище та посада слідчого, прокурора, слідчого судді, найменування суду, який здійснює повідомлення; 2) адреса установи, яка здійснює повідомлення, номер телефону чи інших засобів зв`язку; 3) ім`я (найменування) особи, яка повідомляється, та її адреса; 4) найменування (номер) кримінального провадження, в рамках якого здійснюється повідомлення; 5) процесуальний статус, в якому перебуває особа, що повідомляється; 6) дата, час та місце проведення процесуальної дії, про яку повідомляється особа; 7) інформація про процесуальну дію (дії), яка буде проведена, або про здійснену процесуальну дію чи прийняте процесуальне рішення, про які повідомляється особа; 8) вказівка щодо необов`язковості участі в процесуальній дії та її проведення без участі особи, яка повідомляється, в разі її неприбуття; 9) підпис слідчого, прокурора, слідчого судді, судді, який здійснив виклик (частина 1 статті 112 КПК України).

Водночас статтею 133 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор під час досудового розслідування має право викликати підозрюваного, свідка, потерпілого або іншого учасника кримінального провадження у встановлених цим Кодексом випадках для допиту чи участі в іншій процесуальній дії. Слідчий, прокурор під час досудового розслідування мають право викликати особу, якщо є достатні підстави вважати, що вона може дати показання, які мають значення для кримінального провадження, або її участь у процесуальній дії є обов`язковою.

Таким чином, з урахування положень вищевказаних статей, право заявляти клопотання про застосування технічних засобів фіксування виникає саме у учасника процесуальної дії, який запрошується до участі у такій процесуальній дії за повідомленням слідчого, прокурора під час досудового розслідування, при цьому у такому повідомленні (виклику) зазначається склад учасників відповідної процесуальної дії, конкретний вид та характер процесуальної дії, яка має кожного разу індивідуальні реквізити її проведення, як то час, місце, склад учасників, а тому суд не погоджується з обраним способом заявлення такого клопотання стороною захисту на стадії досудового розслідування. Водночас суд наголошує, що сторона захисту не позбавлялась процесуальної можливості та права кожного конкретного разу подавати відповідні клопотання як письмово, так і усно. При цьому в ході досудового розслідування сторона захисту не заперечувала проти здійснення процесуальних дій за умов, у яких вони були проведені, у тому числі при відкритті матеріалів досудового розслідування цій стороні (т. 3, а.с. 208-209).

Разом з тим стороною захисту під час судового розгляду не доведено яким саме чином вплинуло на проведення процесуальних дій відсутність фіксування технічними засобами, до яких порушень це призвело, які саме процесуальні права цієї сторони були порушені та як це вплинуло на об`єктивність і достовірність таких процесуальних дій. Не заявляючи відповідне клопотання кожного конкретного разу перед проведенням процесуальної дії, ця сторона діяла пасивно, а отже усвідомлено обирала відповідний спосіб своєї поведінки щодо цього питання під час проведення процесуальних дій за їх участі, таким чином не заперечуючи, що це не призводить до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність.

З цього питання також необхідно враховувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 31 серпня 2022 року по справі № 756/10060/17 (провадження № 13-3кс22). Так, ВП ВС зазначив, що невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного та обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію. В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду мають бути права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права. На користь такого висновку свідчить зміст ст. 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. ВП ВС констатувала, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України). У кожному із зазначених вище випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України. З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Крім того суд вважає неприйнятними доводи захисника про те, що постанова прокурора (т. 3, а.с. 211) про відмову у проведенні фіксування технічними засобами відкриття матеріалів кримінального провадження була винесена за межами строку досудового розслідування, а саме після ознайомлення з такими матеріалами, оскільки досудове розслідування в даному випадку закінчилося саме направленням до суду обвинувального акта, що відбулось пізніше 06 січня 2021 року. При цьому слід зазначити, що прокурор, який здійснює процесуальне керівництво та підтримання державного обвинувачення в суді все одно не позбавляється можливості у такому кримінальному провадження приймати процесуальні рішення, у тому числі виносити постанови з приводу заявлених перед ним клопотань.

Отже, дослідивши всі обставини кримінального правопорушення, оцінюючи надані суду докази та показання учасників кримінального провадження з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, суд вважає, що вони у своїй сукупності є взаємопов`язаними та достатніми для встановлення фактичних даних, на підставі яких суд робить висновок про визнання винуватим у пред`явленому обвинуваченні ОСОБА_7 .

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а саме в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння.

Мотиви призначення покарання:

При визначенні виду та розміру покарання, суд виходить зі ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення - тяжкого злочину та особи обвинуваченого, який є молодою особою, характеризується виключно позитивно, має постійне місце проживання, виховується у сім`ї в повному складі, навчається у вищому навчальному закладі, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, в реєстрі осіб з наркологічними захворюваннями не знаходиться, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, що суд відносить до пом`якшуючих його покарання обставин. При цьому, обтяжуючих покарання останнього обставин, судом не встановлено.

Крім того, вирішуючи питання про міру покарання, на підставі ст. 314-1 КПК України, суд враховує інформацію органу пробаціїї, що була зібрана уповноваженим представником у досудовій доповіді стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , яким, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як середній, а отже виправлення останнього можливе без ізоляції від суспільства.

З урахуванням викладеного, а також зважаючи на інформацію зібрану органом пробації щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , суд вважає, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі, однак зі звільненням останнього від відбування покарання з випробувальним терміном на три роки в порядку, передбаченому ст. 75 КК України та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, оскільки саме таке покарання, на думку суду, буде відповідати ступеню тяжкості кримінального правопорушення, конкретним обставинам та наслідкам його вчинення, даним про особу обвинуваченого, а також встановленим під час судового розгляду обставинам, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , що свідчить про недоцільність призначення останньому покарання, пов`язаного з реальним його відбуттям, у зв`язку з чим звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням буде достатнім для його виправлення та посприяє подальшому попередженню нових кримінальних правопорушень, тобто саме таке покарання буде домірним вчиненому злочину та перебуватиме у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного.

Підстави для вирішення цивільного позову:

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, враховуючи вимоги ст.ст. 22, 23, 1166-1168, 1177 ЦК України, суд вважає за необхідне задовольнити частково. Зокрема, на підставі вимог ч. 1 ст. 129 КПК України, суд вважає доведеним розмір позову в частині завдання матеріальної шкоди лише в сумі 11 701,90 грн, оскільки саме цей розмір підтверджується відповідними письмовими доказами в матеріалах кримінального провадження, а саме належними розрахунковими документами, які безпосередньо вказують на прямі витрати потерпілого, пов`язані саме з його лікування в результаті заподіяння йому тілесних ушкоджень, а не побічних витрат, як то їстівні батончики, дитяче мило, яблучне пюре, фіточай чи термометр, що відноситься до інших непов`язаних з цим витрати. Водночас, вирішуючи позов в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 840 000,00 грн, суд виходить з того, що потерпілому було завдану таку шкоду внаслідок заподіяння йому тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, як наслідок останній зазнав фізичного болю та моральних страждань, які виразилися у душевних стражданнях від протиправної поведінки щодо нього, у втраті душевного спокою та звичайного ритму життя, перебуванні в стресовому стані та здійсненні довготривалого лікування, а також наявності додаткових витрат, викликаних необхідністю відновлення стану здоров`я, у зв`язку з чим, дотримуючись вимог ст.ст. 23, 1167, 1168, ЦК України, а також, ґрунтуючись на засадах справедливості, розумності і достатності, суд вважає за необхідне зменшити суму заявленого відшкодування до 50 000,00 грн, оскільки саме такий розмір моральної шкоди буде відповідати характеру вчиненого злочину, глибині фізичних та душевних страждань потерпілого, а також ступеню вини обвинуваченого, який своїми діями завдав потерпілому моральну шкоду.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку:

Питання щодо речових доказів суд вважає за необхідне вирішити в порядку, передбаченому ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374-376 КПК України, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання, якщо він протягом трирічного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення, а також виконає покладені на нього обов`язки у виді: періодичного з`явлення для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомлення уповноваженого органу з питань пробації про зміну місця проживання, навчання та роботи, не виїзду за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Позовні вимоги потерпілого ОСОБА_4 - задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування майнової шкоди 11 701 грн (одинадцять тисяч сімсот одна гривня) 90 коп., а також в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн (п`ятдесят тисяч гривень) 00 коп.

Речові докази - CD-R диск Digital 52X 700 mb з відеозаписом обставин події, які мали місце 30 березня 2020 року (т. 2, а.с. 87, 165), DVD-R диск Porfeo 16x 4.7 GB з написом «Вх 27961 Вих 17993/3/КТ» (т. 2, а.с. 230-231), DVD-R диск Porfeo 16x 4.7 GB з написом «Вх 28607 Вих 17994/3/КТ» (т. 2, а.с. 236-237) - залишити у матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Речовий доказ (т. 2, а.с. 166) - металевий предмет, перепакований зі спеціального пакету № 1210437, що знаходиться в матеріалах кримінального провадження - т. 3, а.с. 12 - знищити.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду.

Головуючий - суддя: ОСОБА_1