УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 березня 2023 року

м. Київ

справа № 461/830/20

провадження № 51-1272ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора,який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, з наступними змінами до неї на ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Галицький районний суд м. Львова від 27 липня 2022 року засудив

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із застосуванням ст. 69 КК.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.

Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 29 листопада 2022 року зазначений вирок залишив без змін.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він маючи умисел на незаконне збагачення шляхом придбання, зберігання з метою збуту та незаконний збут психотропних речовин, за невстановлених слідством обставин вступив у злочинну змову з невстановленими особами, з якими спілкувався за допомогою інтернет-месенджеру «Telegram» через канал « ІНФОРМАЦІЯ_2 », при цьому, вказані особи організовували йому постачання психотропних речовин, а

ОСОБА_4 їх отримував, фасував у формі «закладок» та збував шляхом закладання у різних місцях м. Львова, після чого фотографував місце знаходження вказаних наркотичних засобів та психотропних речовин і відправляв ці фотографії разом з координатами місця закладання невстановленим особам для повідомлення покупців, за що отримував грошову винагороду.

21 жовтня 2019 року, ОСОБА_4 перебуваючи у м. Львові в парку «Стрийський парк» на вул. І. Франка навпроти буд. № 151, умисно, за попередньою змовою групою осіб, не встановлених органом досудового розслідування, незаконно придбав невстановлену кількість наркотичного засобу - канабіс, який зберігав при собі з метою подальшого незаконного збуту.

Продовжуючи свої злочинні дії, 22 жовтня 2019 року ОСОБА_4 у невстановлений досудовим розслідуванням час, перебуваючи в м. Львові в парку «Високий замок», поблизу будинку № 9-Б на вул. Високий Замок, незаконно збув шляхом закладання на землю під сміття поліетиленового згортку з подрібненою речовиною рослинного походження зеленого кольору, яка згідно з висновком експерта являє собою особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, канабіс, загальна маса якого становить 0,77 г.

Цього ж дня о 16:18 ОСОБА_4 , за попередньою змовою групою осіб, не встановлених органом досудового розслідування, незаконно зберігав при собі з метою збуту 4 згортки полімерних пакетів з пазовим замком з фрагментами речовини рослинного проходження зеленого кольору, яка згідно з висновком експерта являє собою особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, канабіс, загальна маса якої 2,88 г.

Прокурор, у поданій касаційній скарзі зі змінами, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду. Не погоджується із застосуванням до засудженого положень статей 69 та 75 КК. Зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК в частині його обґрунтованості та вмотивованості. Вказує також на недотримання апеляційним судом вимог

ст. 419 КПК, оскільки при залишені без задоволення апеляційної скарги прокурора, рішення апеляційного суду є немотивованим.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, зважаючи на таке.

Як убачається з матеріалів за скаргою, судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 здійснено відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК. Фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 307 КК та правильність кваліфікації його дій, прокурор в касаційній скарзі не оскаржує, як і не оскаржував в суді апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги сторони обвинувачення про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 65 КК при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з ст. 69 КК за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може за особливо тяжкий, тяжкий злочин або злочин середньої тяжкості призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин.

Так, призначаючи ОСОБА_4 покарання судом першої інстанції повною мірою враховано тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким, дані про особу засудженого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, з дитинства хворіє на бронхіальну астму 3-го ступеня. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Також, судом було враховано і те, що засуджений активно займається волонтерською діяльністю, бере участь у забезпеченні охорони громадського порядку на території Львівської територіальної громади, сприяє діяльності правоохоронних органів, є учасником Добровольчого формування Залізничного району Львівської територіальної громади «Левандівка», виконує волонтерські функції та поточні доручення керівництва штабу в інтересах забезпечення функціонування та життєдіяльності ДФ Залізничного району та інших підрозділів Збройних Сил України, за що має відповідну подяку.

Обставин, які обтяжують покарання, не встановлено.

Врахувавши наведене та взявши до уваги сукупність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 та істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення, місцевий суд дійшов висновку про можливість призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК.

Доводи касаційної скарги прокурора про те, що призначене ОСОБА_4 покарання є занадто м`яким внаслідок безпідставного застосування до нього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком відповідно до ст. 75 КК, також колегія суддів вважає не обґрунтованими з огляду на наступне.

За змістом ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд першої інстанції призначаючи ОСОБА_4 покарання дотримався зазначених вимог закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є тяжким, дані про особу засудженого в сукупності, його характеристику за місцем проживання, міцні соціальні зв`язки та репутацію.

Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, місцевий суд також врахував ставлення останнього до вчиненого, який щиро розкаявся у скоєному та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

З урахуванням неведеного, суд дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та обґрунтовано звільнив від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Не погодившись з вироком місцевого суду прокурор оскаржив його до суду апеляційної інстанції.

Відмовляючи у задоволенні скарги прокурора, апеляційний суд в ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення та підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, спростувавши доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зазначивши при цьому, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суди можуть призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті на підставі ст. 69 КК та звільнити від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК .

Судом апеляційної інстанції встановлено, що призначаючи ОСОБА_4 покарання місцевий суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, конкретні обставини справи, дані про особу винного. Також, суд узяв до уваги, наявність обставин, що пом`якшують покарання і відсутність обставин, які обтяжують покарання, та дійшов висновку про можливість призначення засудженому покарання із застосуванням статей 69 та 75 КК.

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципам індивідуалізації, справедливості та співмірності, є необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість за доводами, викладеними в касаційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, а доводи прокурора про порушення судом апеляційної інстанції положень ст. 419 КПК, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки при перевірці ухвали апеляційного суду порушень вимог вказаної статті встановлено не було.

З огляду на викладене суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора з наведених у ній мотивів немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, з наступними змінами до неї на ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3