Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/202/23 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1 ,
Категорія ст.307 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2023 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 лютого 2023 року, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, проживаючого по АДРЕСА_1 ,

продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 18.04.2023 року включно, без визначення розміру застави,

Також цією ухвалою відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 18.04.2023 року включно, без визначення розміру застави, однак судове рішення відносно них жодними учасниками не оскаржується,

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда перебувають матеріали кримінального провадження № 000082 по обвинуваченню ОСОБА_8 ,у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15 ч.3 ст.307, ч.3 ст.307, ч.2 ст.255-1 КК України, ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15 ч.3 ст.307, ч.3 ст.307 КК України, ОСОБА_9 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15 ч.3 ст.307, ч.3 ст.307 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовного обвинуваченого ОСОБА_9 , посилаючись на підстави і ризики, передбачені кримінальним процесуальним законом.

Крім того, прокурором заявлено клопотання про продовження строків запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 .

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 лютого 2023 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу, та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , без визначення розміру застави.

Своє рішення суддя мотивував тим, що оцінюючи суворість можливого покарання обвинувачених, тяжкість висунутих обвинувачень в умисних особо тяжких злочинах в складі організованої групи, відсутність у обвинувачених офіційних та законних доходів, суд приходить до висновків щодо існування ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, згідно з якими як обвинувачений ОСОБА_8 , так і обвинувачений ОСОБА_7 у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих, вчинити інше кримінальне правопорушення. Вищезазначені обставини є виправданими та необхідними елементами (ризиками), що визначають та виправдовують потребу в триманні обвинувачених під вартою. Такі ризики є достатніми та виправдовують застосування як обвинуваченого ОСОБА_8 , так і обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою змінити запобіжний захід її підзахисному, на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою визначивши заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб з покладенням на нього обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд ніяким чином не звернув уваги на особу обвинуваченого, а саме наявність сталих сімейних зв`язків. Також, суд у своїй ухвалі нічим не мотивував своє рішення про те, чому суд вирішив задовольнити клопотання прокурора та не вбачає підстав для задоволення клопотання обвинуваченого, а тим паче не мотивувавши своє рішення щодо не застосування застави.

Крім того, сама по собі підозра у вчиненні навіть особливо тяжкого злочину без урахування особи обвинуваченого, способу вчинення злочину, доказів, які підтверджують його винуватість та інших обставин, які мають відношення до справи, не може бути достатньою підставою для автоматичного продовження тримання під вартою.

Крім тяжкості злочину, під час розгляду клопотання не знайшли підтвердження в суді першої інстанції ризики передбачені п. 1, З, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Процесуальним прокурором та судом окрім посилання на тяжкість інкримінованого злочину, та усного посилання на інші ризики, тобто судом не в повній мірі дотримані вимоги ст. ст. 176,177 КПК України.

Слідчим суддею не враховано вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця проживання та родини, майновий стан обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали клопотання і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до частини п`ятої цієї статті слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування ба суду були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення злочину, підозра у якому йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Тобто, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_7 встановив наявність ризиків передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Твердження сторони захисту про відсутність у даному кримінальному провадженні доказів на вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень у вчиненні яких йому повідомлення про підозру, не заслуговують на увагу, оскільки, на переконання колегії суддів, обґрунтованість підозри доведена доданими до клопотання матеріалами, з яких вбачається, що об`єктивний неупереджений спостерігач міг би зробити висновок про можливе вчинення підозрюваним інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Крім того, всупереч положенням ч. 5 ст. 132 КПК України, стороною захисту не надано доказів на підтвердження зазначених обставин, з огляду на засади змагальності сторін, проте стороною обвинувачення обґрунтованість підозри доведена доданими до клопотання матеріалами.

Разом з тим, факт заперечення наявності обґрунтованої підозри не є визначеною законом підставою для її спростування. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України та є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України (ст.ст. 22, 26 КПК України).

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу підозрюваного, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим та прокурором у клопотанні ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. Таким чином відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_7 на свободу.

Доводи про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 колегією суддів не можу бити враховано.

Як вбачається з матеріалів клопотання ОСОБА_7 офіційно не працює, не має жодних заробітків, в складі організованої групи вчинив злочин, що в свою чергу свідчить про можливість впливу на інших співучасників злочину з метою ухилення від покарання та наявність ризику вчиняти нові кримінальні правопорушення.

Про наявність вказаного ризику також свідчить те, що раніше ОСОБА_7 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, на шлях виправлення не став та вчинив новий злочин..

Також, необхідно зазначити про те, що не визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення, тяжкість злочину у якому підозрюється ОСОБА_7 в сукупності з мірою покарання, яка загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування їх від суду.

Злочин у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 є особливо тяжким, покарання за нього передбачає позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Також, ОСОБА_7 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а саме укривати необхідну для встановлення істини у провадженні інформацію щодо всіх обставин злочину та своєї ролі у його вчиненні.

Що стосується тверджень захисника та обвинуваченого про те, що до

ОСОБА_7 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи захисника на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про обрання щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

Таким чином ризики, які мали місце на момент обрання стосовно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишаються і на момент продовження даного запобіжного заходу, а тому застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких, як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешту, застава неможливе.

А тому, належна поведінка ОСОБА_7 не може бути забезпечена шляхом застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, намагався переховуватися в іншій країні, незаконного впливу на свідків, вчинення нових кримінальних правопорушень, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінальних правопорушень а також, те, що ОСОБА_7 не працевлаштований, не має сталих джерел доходу та утриманців, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи обвинуваченого та його захисників про необхідність обрання запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

А тому, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Доводи захисника щодо відсутності у даному кримінальному провадженні ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваного містять лише посилання на незгоду з наданими стороною обвинувачення матеріалами, а тому їх слід визнати непереконливими та передчасними, оскільки не досліджені всі матеріали та докази надані стороною обвинуваченого.

Посилання в захисника на те, що суд першої інстанції формально вирішив питання про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 , порушив право на ретельний розгляд, судове рішення не мотивоване, в ухвалі суду відсутні обставини, які свідчать про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, - свого підтвердження не знаходять, адже, як убачається безпосередньо із ухвали суду, судом мотивоване постановлене рішення, як і зазначено про ризики, передбачені ст. 177 КПК України, що їх вважає наявними суд.

Враховуючи вищенаведене, слідчий суддя при розгляді даного клопотання повно та об`єктивно дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним інкримінованих кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, у зв`язку із чим посилання захисника на незаконність та необґрунтованість ухвали слідчого судді, порушення вимог Кримінального процесуального Закону при її винесенні, на переконання колегії суддів, є безпідставними.

Отже, колегія суддів вважає, що належна процесуальна поведінка обвинуваченого не може бути забезпечена застосуванням менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Також колегію суддів не можуть бути враховані доводи захисника про необхідність визначення обвинуваченому розміру застави, оскільки у відповідності до вимог п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженн і щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 лютого 2023 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 лютого 2023 року, якою ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 18.04.2023 року включно, без визначення розміру застави, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4