Справа № 481/1259/22
Провадж.№ 1-кп/481/45/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2023 року Новобузький районний суд Миколаївської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Новий Буг Миколаївської області клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000374 від 31.08.2022 року відносно ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 286-1, ч. 1 ст. 135 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Новобузького районного суду перебуває кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000374 від 31.08.2022 року відносно ОСОБА_4 з правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 286-1, ч. 1 ст. 135 КК України.

14.03.2023 року прокурор ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням, в якому просив суд продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , оскільки вважає, що на даний час ризики, передбачені п. 1, 3, 5, ч.1 ст.177 КПК України (можливість переховуватись від суду, можливість незаконно впливати на свідків у вказаному кримінальному провадженні, можливість вчинити інше кримінальне правопорушення), які існували на час застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не зменшились та не перестали існувати. Прокурор, як на обставини наявності вказаних ризиків посилається на те, що ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено максимальне покарання у вигляді позбавлення волі на строк до десяти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до десяти років, може вжити заходів до переховування від суду, з метою уникнення від кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, здійснити виїзд на непідконтрольну Україні територію Луганської, Донецької областей чи АР Крим, або на окуповані території України. Будучі військовослужбовцем Збройних Сил України, здобуті знання під час проходження військової служби може використати з метою власного переховування від суду та, як наслідок, уникнути настання кримінальної відповідальності. Крім цього, ОСОБА_4 не має міцних соціальних зв`язків. Підтвердженням вказаного ризику свідчить те, що останній, вчинивши ДТП та, свідомо розуміючи, що потерпілому ОСОБА_8 необхідна кваліфікована медична допомога та те, що останній поставлений в небезпечний для життя стан, безпосередньо його діями, з метою уникнення відповідальності за даний злочин, умисно залишив місце пригоди та сховав автомобіль, яким було скоєно наїзд на велосипедиста, у межах лісосмуги. Крім того, розуміючи істотні протиріччя у власних показаннях та показаннях свідків, ОСОБА_4 може, перебуваючи на волі, незаконно впливати на свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які є його товаришами та які перебували під час вчинення ним ДТП в салоні автомобіля марки «ВАЗ 2105», реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом умовлянь, погроз, підкупу або в інший спосіб схилити їх до зміни показань на свою користь, чим перешкоджати встановленню істини у провадженні чи взагалі схиляти до відмови давати свідчення або дачі неправдивих показів, як і таких, які його виправдовують. Також, ОСОБА_4 , раніше неодноразово вчиняв кримінальні правопорушення (передбачені ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.186 КК України) з чого слідує, що він систематично вчинював тяжкі злочини, на шлях виправлення не став, та нехтуючи нормами закону, вчинив новий злочин, що призвів до тяжких наслідків у вигляді загибелі людини. Вказана протиправна поведінка ОСОБА_4 свідчить про те, що останній перебуваючи на волі, може вчинити інші злочини, тобто продовжити свою злочинну діяльність. Такі обгрунтування, на думку прокурора, вказують на ризик вчинення інших кримінальних правопорушень, незаконного впливу на свідків, та можливість ухилення від суду.

Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримала клопотання прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_4 проти задоволення клопотання прокурора заперечував, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що не збирається впливати на свідків та хоче працювати або служити для скорішого відшкодування шкоди потерпілій, яка на цьому наполягає.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 , адвокат ОСОБА_5 , проти задоволення клопотання прокурора також заперечував, наголосив на тому, що прокурором не доведено винуватість особи та наявність ризиків, на які він посилається в клопотанні. Крім того, просив розглянути клопотання крізь призму загальних засад кримінального судочинства, зокрема забезпечення права на захист, з урахуванням права обвинуваченого на збір доказів від пред`явленого обвинувачення, що унеможливлюється його перебуванням під вартою. Також вказав, що перебування обвинуваченого під вартою не дає змоги останньому відшкодувати матеріальну та моральну шкоду потерпілій , оскільки в умовах СІЗО ОСОБА_11 не працює та не отримує заробітну плату.

Прокурор ОСОБА_3 заперечував проти посилань захисника, вказавши, що перебування обвинуваченого під вартою не порушує його право на захист, оскільки він, через свого захисника , який наділений правами обвинуваченого, може збирати докази по кримінальному провадженню. Неможливість відшкодування шкоди в умовах СІЗО, потерпіла ОСОБА_6 спростовувала відсутністю певних строків для цього та ненаполяганням нею, на теперішній час та при обставинах, в яких перебуває обвинувачений, на таке відшкодування ним самостійно.

Суд, заслухавши обґрунтування прокурора ОСОБА_3 , позицію потерпілої ОСОБА_6 , заперечення обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 , вважає, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою слід задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 3 статті 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

За змістом ст.199 КПК України підставою для продовження строку тримання під вартою є обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» №12369/86 від 26 червня 1991 року вказав, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, що виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Така ж позиція відображена в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/97 від 26 липня 2001 року.

Як вбачається з клопотання, ОСОБА_4 затриманий 31.08.2022 року в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Ухвалою слідчого судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 02.09.2022 року відносно ОСОБА_4 обрано запобіжний західу вигляді тримання під вартою до 29.10.2022 року.

Ухвалою слідчого судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 25.10.2022 року відносно ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 01.12.2022 року.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 29.11.2022 року ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 27.01.2023 року включно.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 25.01.2023 року ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 25.03.2023 року включно.

Підставою для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що обвинувачений може ухилятися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків у вказаному кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення.

З моменту взяття обвинуваченого ОСОБА_4 під варту та до моменту вирішення вказаного клопотання не змінилися обставини, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого може забезпечити і більш м`який запобіжний захід, або його скасування.

Суд вважає, що наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та мотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання та продовження запобіжного заходу, на даний час, не змінилися.

Ризиками, які дають підстави суду продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою слід вважати: те, що обвинувачений може переховуватись від суду, оскільки, усвідомлюючи, що обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на той же строк, може залишити місце свого тимчасового проживання, а саме місце дислокації військової частини НОМЕР_2 , яке, також, не збігається з місцем його реєстрації ( АДРЕСА_1 ), з метою ухилитись від суду та виконання процесуальних рішень, може уникати кримінального переслідування, впливати на свідків даного кримінального провадження, які ще не допитані та може вчинити інший злочин, на що вказує наявність непогашеної судимості.

Оцінюючи тяжкість вчиненого злочину, який інкримінується обвинуваченому, суд враховує ступінь його суспільної небезпечності у конкретних умовах місця і часу та враховує, що до особи, яка обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, тримання під вартою, як запобіжний захід, може бути застосовано за мотивом однієї лише небезпечності злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Суд не вважає за доцільне на стадії судового розгляду отримувати та досліджувати докази винуватості обвинуваченого при вирішенні клопотання про продовження строку запобіжного заходу, оскільки, це хоча формально і передбачено вимогами ч.1 ст.194 КПК України, але наведене порушує принцип презумпції невинуватості та суперечить нормам кримінально-процесуального закону та ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно з якими рішення суду повинно бути викладено у формулюваннях, які забезпечують принцип невинуватості особи.

Посилання сторони захисту на те, що перебування обвинуваченого під вартою порушує його право на збирання доказів в розумінні ст.20 КПК України, як однієї з загальних засад кримінального провадження, суд вважає помилковим, оскільки таке право обвинуваченого не порушується та може бути реалізоване через захисника.

Крім того, твердження обвинуваченого про необхідність заміни запобіжного захисту для отримання можливості працювати та відшкодувати шкоду потерпілій, не переконує суд, оскільки інший, більш м`яких запобіжний захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини у справі (зокрема рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та у контексті даного кримінального провадження, не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_4 , з метою попередження ризику його переховування від суду, незаконного впливу на свідків та вчинення нового кримінального правопорушення, з урахуванням особи обвинуваченого та тяжкості інкримінованих йому діянь, віку та стану його здоров`я, відсутності жодних медичних документів, які б могли підтвердити неможливість утримання обвинуваченого в слідчому ізоляторі, суд вважає за необхідне продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому на два місяці( шістдесят днів), без визначення розміру застави на підставі ч.4 ст.183 КПК України.

Керуючись ст.ст. 131, 132, 177, 178, 183, 193, 199, 331, 376, 369-372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 , строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, задовольнити.

Обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити строк тримання під вартою на два місяці ( шістдесят днів) з 21 березня 2023 року до 19 травня 2023 року, включно.

Строк дії ухвали в частині продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 складає 2 місяці ( шістдесят днів).

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому, захиснику та скерувати начальнику Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» для відома та виконання.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її проголошення.

Відповідно до вимог ч.2 ст.376 КПК України повний текст ухвали проголошений о 14:10 год. 24.03.2022 р. в залі судових засідань в приміщенні Новобузького районного суду Миколаївської області.

Суддя ОСОБА_1 .