Провадження № 1-кп/522/1526/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.11.2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні за №0003476 від 03.07.2019 р. відносно:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки Одеської області, Фрунзівського району, с. Леніне, громадянки України, українки за національністю, не заміжньої, офіційно не працюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2
обвинуваченої у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 186 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
обвинуваченої - ОСОБА_3 ,

встановив:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0003476 від 03.07.2019 р. за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.
В підготовчому судовому засіданні судом поставлено питання про можливість призначення обвинувального акту у кримінальному провадженні до судового розгляду.

Прокурор, обвинувачена та її захисник підтримали призначення обвинувального акту до судового розгляду.

Обвинувальний акт підсудний Приморському районному суду м. Одеси.
Підстав для повернення обвинувального акту прокурору для продовження досудового розслідування у порядку, передбаченому ст.ст. 468-475 КПК України, закриття кримінального провадження у порядку, передбаченому ст. 284 КПК України немає. Обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України.
За таких обставин суд вважає, що існують достатні підстави для призначення обвинувального акту до судового розгляду.

Крім того, прокурором подане клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_3 .
В обґрунтування заявленого клопотання прокурор зазначив, що існують ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які підтверджуються тим, що обвинувачена неодноразово не з`являється у судові засідання, непрацевлаштована, в зв`язку з чим до обвинуваченої неможливо застосування більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою.

Заслухавши прокурора, який підтримав клопотання, обвинувачену та захисника, які заперечували проти задоволення клопотання прокурора та вважали за доцільне обрати запобіжний захід відносно обвинуваченої у вигляді домашнього арешту, дослідивши клопотання та його доводи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
За змістом ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст. 29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.
Згідно п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0003476 від 03.07.2019 р. за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.
Згідно п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення.
Приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду робити висновки щодо наявності, або відсутності обґрунтованості обвинувачення.
Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.
Тобто, суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання про обрання або продовження строку тримання під вартою (у разі його наявності), не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.
Окрім того, відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_3 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли останній перебував у процесуальному статусі підозрюваного.
За таких обставин суд не переглядає обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 186 КК України при розгляді клопотання про обрання чи продовженні строку запобіжного заходу.
Надаючи оцінку доводам клопотання щодо наявності ризиків та неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, суд враховує наступне.
В клопотанні прокурор посилається на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Однак, суд вважає, що прокурором доведено тільки наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України жодним чином не підтверджується та у клопотанні належним чином не обґрунтовано.
Зокрема, ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України підтверджується тим, що обвинувачена неодноразово не з`являється у судові засідання та була оголошена у розшук.
Також, наявність зазначеного ризику підтверджується тим, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч. 2 ст. 186 КК України, за вчинення якого, в разі доведеності її вини, передбачене покарання у виді позбавлення волі строком від 4 до 6 років, наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризик того, що обвинувачена враховуючи тяжкість покарання, що їй загрожує у разі встановлення її вини, може вдатися спроб переховуватися від суду.
При цьому, суд враховує, що ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений (підозрюваний) може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Таким чином, ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України прокурором доведений.
Однак, суд вважає, про відсутність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що підтверджується ти, що обвинувачена протягом тривалого часу з часу вчинення інкримінованого злочину нових правопорушень не вчиняла.
В клопотанні прокурор жодним чином не обґрунтований ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Крім того, суд вважає, що в порушення положень п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України, в клопотанні не обґрунтована неможливість застосування відносно обвинуваченої більш м`яких запобіжних заходів для запобігання встановленого ризику.
Так, під час розгляду клопотання встановлено, що обвинуваченамає місце реєстрації та проживання, протягом тривалого часу нових правопорушень не вчиняла.

На думку суду зазначені обставини свідчать про наявність у обвинуваченої міцних соціальних зав`язків.

Враховуючи наведені обставини, а також наявність у обвинуваченої міцних соціальних зав`язків, суд вважає, що зазначені обставини зменшують ступінь існування встановленого ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

В судовому засіданні прокурор не зміг обґрунтувати, чому інші більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть забезпечити належну поведінку обвинуваченої під час судового розгляду кримінального провадження..

Прокурор, як на одну з підстав необхідності застосування щодо обвинуваченої запобіжного заходу у виді тримання під вартою, послався на тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій у разі доведеності її вини.

Разом з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що сама по собі тяжкість покарання, не може бути безумовною підставою для застосування до обвинуваченої найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В рішенні «Мамедова проти Росії» (Mamedova v Russia) 7064/05 від 01 червня 2006 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Таким чином, відповідно до приписів ч. 3 ст. 176, ст. 194 КПК України, з урахуванням того, що під час розгляду клопотання доведена наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, однак не доведено наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також неможливість застосування до обвинуваченої більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з урахуванням зазначених даних щодо особи обвинуваченої, суд вважає, можливим застосувати відносно обвинуваченоїбільш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби за місцем постійного проживання, який забезпечить запобігання встановленого ризику та належну процесуальну поведінку обвинуваченої.

На підставі наведеного,суд дійшов висновку про те, що у задоволенні клопотання слід відмовити та обрати обвинуваченій запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст. ст. 132, 176, 177, 178, 183, 194, 196, 197, 291, 314 - 316, 372, 376 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Розгляд кримінального провадження №0003476 від 03.07.2019 р. за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, - поновити.
Обвинувальний акт у кримінальному проваджені, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003476 від 03.07.2019 р.за обвинуваченням ОСОБА_3 , у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, призначити до судового розгляду на 09 год. 30 хв 22.11.2022 р., в приміщенні Приморського районного суду м. Одеси, за участю прокурора, обвинуваченої, захисника та потерпілої.

У задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою відмовити.
Обрати відносно обвинуваченої ОСОБА_3 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Покласти на ОСОБА_3 , обов`язки передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:
1) з`являтися за викликом прокурора або суду;
2) - не залишати місце проживання заадресою: АДРЕСА_2 , з 23:00 год. до 06:00 год. ранку;
3) - повідомляти суд про зміну свого місця проживання;
4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченій ОСОБА_3 , що в разі невиконання, покладених на неї обов`язків, до неї може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід та накладене грошове стягнення.

Виконання ухвали про обрання запобіжного заходу обвинуваченій у вигляді домашнього арешту та контроль за її поведінкою покласти на ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області.

Копію ухвали направити ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області для виконання та групі прокурорів Приморської окружної прокуратури м. Одеси для відому та контролю.

Строк дії ухвали становить до 14.01.2023 року.

Ухвала суду щодо обрання запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченій та направити уповноваженій службовій особі для виконання.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: