ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1137/23 Справа № 200/7661/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 та прокурора Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_7 на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2022 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпропетровська, громадянки України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованої, заміжньої, зареєстрованої та мешкаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,-

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України у кримінальному провадженні № 0000661,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_8 ,

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И Л А :

За вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2022 року ОСОБА_5 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років.

Цим вироком ОСОБА_5 визнана винною та засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.

08 березня 2017 року близько о 22 год. 00 хв., ОСОБА_5 знаходячись за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , у ході сварки зі своїм братом ОСОБА_11 , виниклої на ґрунті особистих неприязних стосунків, реалізуючи раптово виниклий умисел, спрямований на протиправне спричинення смерті іншій людині, утримуючи в правій руці кухонний ніж, який вона взяла зі столу в своїй спальні у вищевказаній квартирі та визнала його знаряддям злочину, умисно завдала потерпілому ОСОБА_11 три удари вищевказаним ножем в область грудної клітини, чим заподіяла потерпілому ОСОБА_11 тілесні ушкодження, в тому числі, які відносяться до тілесних ушкоджень тяжкого ступеню тяжкості та знаходяться у причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_11 , який від отриманих тілесних ушкоджень помер близько о 01 год. 00 хв. 09.03.2018 року.

Дії обвинуваченої ОСОБА_5 кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 1 ст. 115 КК України, тобто як умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

В апеляції:

- захисник ОСОБА_6 просить вирок скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вирок є незаконним, необґрунтованим, невмотивованим та таким, що підлягає скасуванню.

Вказує, що потерпілий ОСОБА_11 своїми діями створив реальну загрозу обвинуваченій, яка сприйняла її як загрозу своєму життю, оскільки здавлення шиї, притискання до стіни, попередні його дії, значна фізична перевага ОСОБА_5 давали всі підстави для таких висновків. Дії обвинуваченої були спрямовані саме на самозахист від нападу брата і саме це було мотивом нанесення ударів.

Зазначає, що висновки суду про те, що удари були нанесені виключно з метою заподіяння смерті потерпілому є безпідставними, оскільки за показами обвинуваченої удари ножем вона наносила хаотично, маючи на меті тільки припинення посягання з боку потерпілого та діяла у стані уявної оборони, що виключає злочинність діяння.

- прокурор просить вирок в частині призначення покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий, яким ОСОБА_5 призначити покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 9 років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування свої вимог вказує на те, що висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_12 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України за обставин, викладених у вироку суду, та кваліфікація її дій, не оскаржується.

Вважає, що призначене ОСОБА_12 покарання не відповідає загальним засадам призначення покарання, не відповідає ступеню тяжкості злочину і особі обвинуваченої через його м`якість.

Зазначає, що без належної уваги залишився характер вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, віднесеного законом до особливо тяжких злочинів, а також обставини його вчинення, а саме, що обвинувачена нанесла ножем потерпілому значну кількість тілесних ушкоджень у життєво важливі органи, при цьому потерпілий сидів та не чинив жодного опору неправомірним діям обвинуваченої, в результаті чого потерпілому завдані тілесні ушкодження, які знаходяться у причинному зв`язку з настанням смерті.

Заслухавши обвинувачену та її захисника, які кожен окремо та разом підтримали доводи поданої захисником апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги, заперечували проти апеляції прокурора, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до ст. 370 КПК повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказані вимоги закону при ухваленні оскаржуваного вироку судом першої інстанції дотриманні в повному обсязі.

Досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази є належними та допустимими, беззаперечно вказують на винуватість ОСОБА_5 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а саме вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.

Доводи сторони захисту фактично зводяться до відсутності умислу ОСОБА_5 на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_11 через самозахист обвинуваченої, застосування нею необхідної оборони та перевищення її меж через відвернення посягання потерпілого на її життя та знаходження ОСОБА_5 у стані наявної оборони, з посиланням на негативну, агресивну, неадекватну постійну поведінку потерпілого в родині, який зловживав алкогольними напоями та вчиняв фізичне насильство в сім`ї, які є необґрунтованими на підставі наступного.

Так, ствердження сторони захисту, що потерпілий вів аморальний та антисоціальний спосіб життя, зловживав спиртними напоями, наркотичними засобами, ніде не працював, вчиняв фізичне насильство в сім`ї, хоча і мають місце згідно показів свідків, безпосередньо допитаних судом першої інстанції, проте не є досить переконливими для ствердження наявності в діях обвинуваченої необхідної на момент події наявності самооборони, перевищення її меж чи ознак уявної оборони.

Згідно правової позиції колегії суддів, що викладена у постанові судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 27.11.2014 року у справі № 5-34кс14, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Закріплене в ст. 36 КК право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України).

Згідно із ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України).

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Втім, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Ретельно досліджені під час судового розгляду судом першої інстанції ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони, характерних як для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (ст. 118 КК України), так і для умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК, які були співставлені з фактичними обставинами вчиненого злочину, висновками судово-медичних експертиз, показами свідків в їх взаємозв`язку привели місцевий суд до вмотивованого висновку про те, що умисні дії обвинуваченої ОСОБА_5 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України як умисне протиправне заподіяння смерті (вбивство) іншій людині, оскільки досліджені під час судового розгляду справи докази свідчать про направленість умислу обвинуваченої саме на вбивство потерпілого, з чим погоджується й колегія суддів.

Оскільки стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди, суд першої інстанції при з`ясуванні наявності такої загрози враховував поведінку як ОСОБА_11 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, так і ОСОБА_5 , зокрема, перебування їх в обопільному конфлікті, можливість піти від нього, під час триваючого конфлікту вчинення дій останньою, яка перебувала в своїй кімнаті деякий час, де взяла зі столу ніж, з яким направилася до кімнати батька, куди в подальшому прийшов потерпілий, підстави для самозахисту, та дійшов виваженого висновку про те, що ОСОБА_5 на момент вчинення злочину, наслідком якого є смерть потерпілого, у стані необхідної оборони не перебувала, усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки та бажала їх настання, чим вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України.

Причиною смерті ОСОБА_11 за висновком судово-медичної експертизи № 489 від 06.04.2017 року є проникаюче колото-різане поранення передньої поверхні грудної клітини, ліворуч, з ушкодженням ребра та серця з послідуючою кровотечею у порожнину перикарду (серцевої сорочки) і ускладнилася шоком, яке є прижиттєвим, відносяться до тілесних ушкоджень тяжкого ступеню та знаходиться у причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого і є небезпечним для життя і здоров`я у момент спричинення.

Враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію ударів, які обвинувачена наносила ножем потерпілому ОСОБА_11 , вважати, що обвинувачена при нанесенні ударів ножем в життєво важливі органи потерпілого не мала умислу на вбивство потерпілого є хибним. Такий висновок співвідноситься з висновком судово-медичної експертизи № 489 від 06.04.2017 року, відповідно до якого поринула частини предмету, яким було нанесено поранення потерпілому, становить не більш 18,7 мм, 19,5 мм, 11,4 мм і 7,0 мм відповідно, що свідчить про надмірну силу удару, не характерну для особи, яка не бажає та не має умислу на спричинення смерті іншій особі. При цьому обвинувачена, згідно з висновками судово-психіатричної експертизи № 85 від 27.04.2017 року та № 111 від 07.06.2018 року, досліджених судом першої інстанції, в період часу, який відноситься до скоєння інкримінованого їй злочину, хронічними психічними захворюваннями, слабоумством, тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності або іншим хворобливим станом психіки, не страждала, за своїм психічним станом під час інкримінованого їй діяння, вона могла віддавати звіт своїм діям (бездіяльності) та керувати ними. Крім того, встановлено, що ОСОБА_12 в стані фізіологічного афекту, іншому емоційному стані, в стані емоційного стресу, що істотно вплинув на свідомість і поведінку, не перебувала. Вказані висновки в судовому засіданні суду першої інстанції підтримав та підтвердив експерт ОСОБА_13 , який, в тому числі, зазначив, що обвинувачена повно сприймаючи навколишню ситуацію, ухилялась, ховалась від ударів потерпілого, а потім догнала та стала битись з потерпілим за те, що останній її побив, і завдала йому поранення ножем. Тобто, ОСОБА_5 в залежності від ситуації, що змінювалася, змінювала і свої дії, діяла адекватно ситуації, цілком цілеспрямовано та усвідомлено, що вказує на достатнє повне сприйняття нею навколишньої ситуації та своїх дій.

В спростування доводів сторони захисту про уявну оборону обвинуваченої, маючи на меті тільки припинення посягання з боку потерпілого, колегія суддів зауважує, що згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про необхідну оборону слід відрізняти необхідну оборону від уявної, під якою розуміється заподіяння шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, але особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, помилково припускала наявність такого посягання.

При уявній обороні кримінальна відповідальність за заподіяну шкоду виключається лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала й не могла усвідомлювати помилковість свого припущення. Питання про те, чи дійсно в особи були підстави для помилкового висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, вирішується з урахуванням конкретних обставин справи.

Якщо ж особа в обстановці, що склалася, не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковість свого припущення щодо реальності суспільно небезпечного посягання, але перевищила межі захисту, який потрібно було застосувати, її дії мають розцінюватись як перевищення меж необхідної оборони. У такому разі кримінальна відповідальність можлива лише за статтями 118 і 124 КК. Коли ж особа не усвідомлювала, але могла усвідомлювати відсутність реального посягання, її дії кваліфікуються як заподіяння шкоди через необережність.

Отже, доводи щодо реальності посягання в стані оборони, в тому числі й уявної, та співставляючи їх з тілесними ушкодженнями, отриманими ОСОБА_12 , які згідно висновку експерта від 09.03.2017 року № 683е за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, які мають незначні скороминучі наслідки, спричинених не менш як від 4-х механічний дій тупого твердого предмету (предметів), що діяв (діяли) в область голови, обличчя та грудної клітини, яким могла бути і рука або інші предмети з аналогічними властивостями, експертизи ножа разом з висновками судово-психіатричної експертиз, не свідчать про те, що обвинувачена не усвідомлювала й не могла усвідомлювати помилковість свого припущення щодо загрози життю останньої.

Вищевикладені висновки щодо отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_12 підтвердила безпосередньо в судовому засіданні суду першої інстанції судовий експерт ОСОБА_14 та зазначила, що тілесних ушкоджень в області шиї, як на це зауважує сторона захисту в обґрунтування своєї версії події, в неї виявлено не було та на наявність таких ушкоджень вона не скаржилась.

Висновки судово-медичних експертиз, досліджених судом першої інстанції та обґрунтовано покладених в основу вироку, переконливо свідчать про те, що застосований ОСОБА_5 засіб захисту та заподіяння шкоди у вигляді позбавлення життя ОСОБА_11 за даних конкретних обставин справи не відповідали небезпечності посягання потерпілого та обстановці захисту обвинуваченої, а від так ОСОБА_5 усвідомлювала суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажала настання суспільно-небезпечних наслідків у виді смерті потерпілого ОСОБА_11 , у зв`язку з чим висунута версія сторони захисту про відвернення нападу та захист від суспільно небезпечного посягання зі сторони потерпілого є неспроможною, а доводи адвоката та ствердження обвинуваченої про необхідність скасувати оскаржений вирок та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, є безпідставними.

Під час судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що мотивом для позбавлення життя ОСОБА_11 слугувала суперечка між ним та обвинуваченою саме на ґрунті особистих неприязних стосунків, які раптово виникли під час цієї суперечки, що узгоджується з показами самої обвинуваченої, так і свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 та представника потерпілого, котрий є братом ОСОБА_5 ..

Зокрема, свідок ОСОБА_15 вказував, що під час сварки обвинуваченої та потерпілої 08.03.2017 року він їх розборонив, а ОСОБА_5 направилась до своєї кімнати, зачинялась на замок, а потерпілий ОСОБА_11 на кухню. Потім, ОСОБА_5 , перебуваючи в своїй кімнаті тривалий час, взяла зі столу ніж й тримаючи його в руках, направилась до кімнати батька та сказала йому, що буде захищатися від ОСОБА_11 .. Коли потерпілий зайшов до кімнати батька, обвинувачена спричинила йому три удари ножем саме в область грудної клітини, де розташовані життєво важливі органи.

Отже, оскільки в цей час в руках у потерпілого були відсутні будь-які предмети, які б могли завдати шкоди обвинуваченій, а в кімнаті, крім неї, перебував і батько, котрий до цього зупинив конфлікт, колегія суддів суду першої інстанції дійшла виваженого висновку про те, що дії ОСОБА_11 за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди обвинуваченій, які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у нанесенні обвинуваченою трьох ножових поранень.

Тобто, така поведінка ОСОБА_5 свідчить саме про наявність у неї умислу на вбивство ОСОБА_11 , оскільки обвинувачена усвідомлюючи, що відсутня загроза продовження неправомірних дій з боку потерпілого у вигляді нападу на неї, при цьому вона не перебувала у безвихідному стані, мала реальну можливість припинити конфлікт, викликати поліцію, або взагалі залишити квартиру, де її ніхто насильно не утримував, вчинила інші дії - покинула безпечне місце свою кімнату, яка зачиняється на замок, взяла знаряддя злочину ніж та, тримаючи його у руці, направилася до кімнати батька саме з метою продовження з`ясування стосунків з ОСОБА_11 , розвитку конфлікту та нанесення ножових ударів.

Таким чином, вказані вище обставини в сукупності свідчать про те, що обвинувачена усвідомлювала наслідки своїх протиправних дій у виді смерті ОСОБА_11 та свідомо бажала їх настання, вона діяла виключно на ґрунті особистих неприязнених стосунків та направила свої дії на умисне позбавлення життя ОСОБА_11 , а не на захист від посягань потерпілого на своє життя.

Належність та допустимість решти доказів сумнівів не викликає, висновки суду та оцінка доказів по справі, викладенні в оскарженому вироку з достатньою повнотою, не містять протиріч та не викликають у колегії суддів сумнівів щодо правильності таких висновків, їх сукупність у взаємозв`язку є достатньою для висновку про винуватість ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про винуватість обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Таким чином, при розгляді кримінального провадження в місцевому суді були встановлені та досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, висновки суду про винність обвинуваченої за ч. 1 ст. 115 КК України у вироку належним чином мотивовані, ґрунтуються на сукупності зібраних та всебічно оцінених доказах, а тому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги захисника є безпідставними та необґрунтованими. Рішення місцевим судом прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року).

Доводи апеляційної скарги прокурора з посиланням на м`якість призначеного обвинуваченим покарання судом, не є слушними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, яка передбачає загальні засади призначення покарання і через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, суд, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку має дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

За приписами ст. 50 КК України рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_12 покарання, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог кримінального та процесуального законів щодо призначення покарання.

Як вбачається з оскарженого вироку, при обранні виду та міри покарання, суд враховував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відносяться до особливо тяжкого умисного злочину, обставини вчинення кримінального правопорушення та його тяжкі непоправні наслідки, відомості про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем мешкання, а також відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченої.

Таким чином, суд першої інстанції в повній мірі врахував усі обставини, на які посилається прокурор в своїй апеляційній скарзі.

При призначенні покарання суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність та належну вмотивованість оскарженого вироку та не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг як захисника обвинуваченого, так і прокурора, у зв`язку із чим вважає за необхідне вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 та прокурора Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2022 року щодо ОСОБА_5 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4