КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/135/2023 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв'язку «EasyCon» в приміщенні суду апеляційну скаргу представника третьої особи, що претендує на майнові права ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2022 року,

за участю:

представника третьої особи, що претендує на майнові права - ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2022 року задоволено клопотання прокурора третього відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на майно та накладено арешт на майно, власником якого є ОСОБА_9 , РНОКПП НОМЕР_1 , а саме на нежитлове приміщення офісу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 239 кв.м. з забороною державним реєстраторам та органам державної реєстрації прав ( в тому числі, але не виключно Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській міській, районним в місті Києві державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора вчиняти дії стосовно вказаного майна; з зупиненням реалізації арештованого майна до зняття арешту, накладеного ухвало.; з забороною ОСОБА_10 , РНОКПП НОМЕР_1 , його представникам за дорученням або його уповноваженим особам відчужувати, розпоряджатися будь-яким чином вказаним майном.

Не погоджуючись з такими висновками слідчого судді, представник третьої особи, що претендує на майнові права ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 25.11.2022 року та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити.

Апелянт вважає, що рішення про арешт майна та зупинення реалізації арештованого майна постановленоза неповного з`ясування обставин справи, арешт накладено безпідставно, необґрунтовано, а тому зазначена ухвала про накладення арешту має бути скасована.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги зазначає, що 23.04.2014 року між ТОВ «Шанс-2013» та ОСОБА_11 було укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 , однак останній свої зобов`язання не виконав та грошові кошти не сплатив.

В подальшому 16.07.2021 року між ТОВ «Шанс-2013» та ОСОБА_6 було укладено договір про відступлення права вимоги щодо сплати покупцем грошової суми у розмірі 603 212 грн. за передане йому у власність майно та штрафних санкцій, пов`язаних з несвоєчасним виконанням покупцем грошового зобов`язання перед кредитором, згідно з яким новим кредитором став ОСОБА_6

11.04.2022 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси стягувача у виконавчому листі у справі № 522/21420/17 - ТОВ «Шанс-2013» замінено його правонаступником - ОСОБА_6

08.06.2022 року на виконання рішення суду Приморським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист по справі № 522/21420/17.

В подальшому приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області ОСОБА_12 відкрито виконавче провадження № 69538962 з примусового виконання виконавчого листа.

Для належного виконання вимог виконавчого документа, у зв`язку з непогашенням заборгованості боржником, приватним виконавцем відповідно до вимог чинного законодавства вчиняються дії щодо реалізації об`єкта нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення офісу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 239 кв.м., що належить боржнику на підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_2 , 09.09.2009 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради, в системі електронних торгів ДП «СЕТАМ».

Станом на сьогоднішній день з системи електронних торгів ДП «СЕТАМ» щодо лоту № 515349, за яким продається майно, що належить ОСОБА_10 для задоволення грошових вимог стягувача ОСОБА_6 , визначених виконавчим листом Приморського районного суду м. Одеси, зазначена інформація, що торги зупинено на підставі оскаржуваної ухвали Печерського районного суду м. Києва.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_6 не був присутнім під час розгляду клопотання прокурора про арешт майна, про існування оскаржуваного судового рішення його представнику стало відомо 26.12.2022 року, з апеляційною скаргою звернувся наступного дня, тобто в межах визначених законом процесуальних строків.

Мотивуючи апеляційні вимоги представник зазначає, що всупереч встановленому законом порядку, розгляд клопотання про арешт майна відбувся без повідомлення власника такого майна та ОСОБА_6 , тобто особи, для задоволення грошових вимог якої майно ОСОБА_13 реалізовується на торгах, однак прокурор не просив суд розглядати клопотання без виклику сторін.

Як стверджує апелянт, розгляд клопотання відбувся поверхнево та упереджено, оскільки в оскаржуваній ухвалі просто повністю переписані усі обставини з клопотання прокурора без надання їм належної оцінки.

Автор апеляційної скарги звертає увагу суду, що ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ТОВ «Шанс-2013» не мають відношення до кримінального провадження, оскільки про підозру у вказаному кримінальному провадженні повідомлено ОСОБА_14 , а процедура банкрутства ТОВ «Шанс-2013» жодним чином не пов`язана з кримінальним провадженням.

Крім того представник наводить доводи стосовно обставин щодо укладання ТОВ «Шанс-2013» та ОСОБА_6 договорів відступлення права вимоги.

Зазначає, що прокурором не було додано до клопотання доказів того, що майно, на яке він просить накласти арешт, відповідає вимогам ст. 98 КПК України, а сам по собі факт існування постанови про визнання цього майна речовим доказом не може бути обґрунтуванням необхідності задоволення такого клопотання.

Негативним наслідком від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна є фактично перешкоджання у задоволенні грошових вимог ОСОБА_15 , які виникли на законних підставах, внаслідок сплати на його користь грошових коштів, що будуть отримані від реалізації майна ОСОБА_13 .

В судове засідання прокурор не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що причина неприбуття у судове засідання прокурора є неповажною та призводить до необґрунтованого затягування розгляду апеляційної скарги та вирішення питання щодо законності оскаржуваного судового рішення.

При цьому апеляційний суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана бути зацікавленою провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.

За таких обставин колегія суддів вирішила за можливе розглянути дане провадження за відсутності прокурора, оскільки це не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника третьої особи, яка претендує на майнові права, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити в повному обсязі, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0001258 від 24.12.2020 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 та ч. 2 ст. 258-5 КК України.

22.11.2022 року постановою прокурора нежитлове приміщення офісу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 239 кв.м., власником якого є ОСОБА_9 , РНОКПП, на підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_2 , 09.09.2009 року, визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

25.11.2022 року прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на вищевказане майно.

Метою арешту вказаного майна прокурор зазначив збереження речових доказів, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

25.11.2022 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на нежитлове приміщення.

Задовольняючи клопотання прокурора про накладення арешту на майно, слідчий суддя послався на те, що стороною обвинувачення доведено, що майно, зазначене у клопотанні є речовим доказом у розумінні ст. 98 КПК України, а відтак у кримінальному провадженні існує необхідність у накладенні на нього арешту з метою забезпечення його збереження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказане майно, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні прокурором доводи про накладення арешту на вищевказане майно, перевірялись судом першої інстанції, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна і приходить до висновку, що вказаних доводів цілком достатньо для підтвердження наявності підстав, передбачених ст. 170 КПК України для накладення арешту на майно.

Зокрема, посилаючись у клопотанні, що нежитлове приміщення є речовим доказом та відповідає критеріям майна, на яке може бути накладено арешт, визначеним ст. 170 КПК України, прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.

Як вбачається зі змісту клопотання про арешт майна, вищевказане майно постановою прокурора від 22.11.2022 року визнано речовим доказом у кримінальному провадженні. Крім того процесуальний керівник зазначив обставини вчинення кримінального правопорушення та надав достатню на його думку кількість доказів, що підтверджують необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна. Вказана позиція сторони обвинувачення логічно узгоджується з фактичними обставинами кримінального провадження та попередньою кваліфікацією вчиненого кримінально-протиправного діяння.

Крім того з наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів вбачається, що починаючи з 20.04.2021 року ОСОБА_14 , як директор ТОВ «Шанс-2013» не мав вчиняти будь-які значні правочини без погодження із комітетом кредиторів, у зв`язку із проведенням процедури банкрутства, однак 16.07.2021 року уклав з ОСОБА_6 договори про відступлення права вимоги за договорами купівлі-продажу на загальну суму 3 577 701 грн., а також щодо вимог сплати ОСОБА_11 інфляційного збільшення суми боргу, процентів, річних, пені, будь-яких інших штрафних, фінансових та/або інших санкцій, що становить 2 905 180,5 грн., усього на загальну суму 6 482 881, 5 грн.

Відтак, як зазначив орган досудового розслідування у клопотанні, ОСОБА_14 як директор ТОВ «Шанс-2013», відчужуючи право вимоги на ОСОБА_13 за ціною, що явно не відповідає вартості вказаного вище майна, позбавив кредиторів боржника отримати задоволення своїх вимог хоча б за рахунок коштів, отриманих надалі від ОСОБА_13 .

Крім того встановлено, що постановою Одеського Апеляційного суду від 0810.2020 року у справі за № 522/21417/17 з метою забезпечення позову накладено арешт на нежитлове приміщення офісу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 239 кв.м., власником якого є ОСОБА_9 , РНОКПП, на підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_2 , 09.09.2009 року.

В подальшому ОСОБА_6 за вказівкою ОСОБА_14 , маючи намір стягнути з ОСОБА_13 грошові кошти в сумі не менше ніж 8 млн. грн., користуючись договорами про відступлення права вимоги за договорами купівлі-продажу, звернувся до суду та замінив стягувача з ТОВ «Шанс-2013» у вказаній справі на себе.

Як зазначив прокурор, після початку збройної агресії та до введення воєнного стану в Україні, ОСОБА_6 перетнув адміністративну межу з Херсонською областю та тимчасово окупованою територією АР Крим і наразі може сприяти ОСОБА_14 з метою подальшого виведення активів на територію російської федерації.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як свідчать матеріали, надані до суду апеляційної інстанції, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, в рамках даного кримінального провадження, відповідає критеріям ч. 1 ст. 170 КПК України, оскільки стороною обвинувачення доведено його відповідність ознакам ст. 98 КПК України, що в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного, посилання представника третьої особи, що претендує на майнові права на те, що стороною обвинувачення не було доведено необхідність накладення арешту, є безпідставним, оскільки прокурором надано достатні на даній стадії кримінального провадження докази вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 170 КПК України, на підставі чого є правомірним накладення такого виду обтяження як арешт.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий процесуальний примус як накладення арешту на майно, що надасть змогу виконати завдання, для виконання якого прокурор звернувся із клопотанням.

А тому доводи автора апеляційної скарги про відсутність правових підстав для арешту майна, не є переконливими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу представника третьої особи, що претендує на майнові права, залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2022 року, якою задоволено клопотання прокурора третього відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на майно та накладено арешт на майно, власником якого є ОСОБА_9 , РНОКПП НОМЕР_1 , а саме на нежитлове приміщення офісу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 239 кв.м. з забороною державним реєстраторам та органам державної реєстрації прав ( в тому числі, але не виключно Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській міській, районним в місті Києві державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора вчиняти дії стосовно вказаного майна; з зупиненням реалізації арештованого майна до зняття арешту, накладеного ухвало.; з забороною ОСОБА_10 , РНОКПП НОМЕР_1 , його представникам за дорученням або його уповноваженим особам відчужувати, розпоряджатися будь-яким чином вказаним майном, - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника третьої особи, що претендує на майнові права ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

__________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4