КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/3975/21 Провадження № 11-кп/824/1566/2023 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 25 жовтня 2022 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 25 жовтня 2022 року та постановити нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_7 запобіжний захід із тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем фактичного проживання, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 25 жовтня 2022 року обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, до 23 грудня 2022 року включно.

Таке рішення суд мотивував тим, що продовжують існувати ризики, передбачені п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, що з урахуванням конкретних обставин вчинених кримінальних правопорушень свідчить про те, що перебуваючи на волі ОСОБА_7 може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, інших обвинувачених у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином чи вчинити інше кримінальне правопорушення.

В доводах апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 зазначає, що не погоджується із ухвалою суду першої інстанції, вважає її необґрунтованою та незаконною.

Апелянт вказує на те, що всі клопотання сторони обвинувачення про продовження обвинуваченому строків тримання під вартою є ідентичними, необґрунтованими та не підтверджують наявність у поведінці ОСОБА_7 ризиків.

Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини, захисник зазначає про те, що навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого, оскільки поряд з цим, суду необхідно встановити наявність іншої підстави або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Апелянт вважає, що поза увагою суду залишились ті обставини, що з часу обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з`явились нові обставини, які свідчать про зміну чи зменшення встановлених раніше ризиків.

Зокрема зазначає, що обвинувачений ОСОБА_8 під час допиту у судовому засіданні, надав показання про те, що нібито це ОСОБА_7 відібрав у нього ножа та, що він власноручно ввігнав його ОСОБА_9 в шию, однак такі показання спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, що свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_8 навмисно оговорює ОСОБА_7 , задля уникнення відповідальності.

Щодо ризику переховування від суду, то апелянт вказує на те, що жодного доказу на підтвердження його існування суду надано не було, а сама лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Поряд з цим, вважає, що без належної уваги суду залишились дані, які характеризують особу ОСОБА_7 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, одружений, з 2000 року проживає у місті Києві, має місце реєстрації, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні матір пенсійного віку та батьків дружини.

Крім того, захисник зазначає, що ризик переховування від суду нівельований також тим, що на період воєнного стану, громадянам України чоловічої статі від 18 до 60 років заборонений виїзд за межі країни.

Щодо ризику знищити, сховати або спотворити будь-які із речей і документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, то апелянт звертає увагу на те, що всі речові докази вже вилучені та перебувають у органу досудового розслідування.

Захисник вважає, що ризик впливу на свідків та інших обвинувачених спростовується тим, що їх показання не стосуються обставин, викладених у підозрі, крім того всі свідки були допитані ще до жовтня 2021 року.

Апелянт зазначає, що відсутність ризику вчинити інше кримінальне правопорушення підтверджується тим, що ОСОБА_7 раніше не судимий, а стороною обвинувачення не надано доказів та обґрунтування існування такого ризику.

В суд апеляційної інстанції учасники провадження не з`явились, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, у зв`язку з чим на підставі ч. 4 ст. 422-1 КПК України апеляційний розгляд відбувався без участі сторін кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Під час розгляду клопотання суд встановив, що відсутні переконливі докази на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, з урахуванням конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушення та особи обвинуваченого, останній, перебуваючи на волі, може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, інших обвинувачених у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином чи вчинити інше кримінальне правопорушення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 . Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В той же час, в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Колегія суддів погоджується з тим, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Доводи захисника про те, що суд обґрунтував необхідність продовження ОСОБА_7 строків тримання під вартою лише тяжкістю інкримінованого йому кримінального правопорушення є безпідставними, оскільки поряд з тяжкістю кримінального правопорушення, судом також враховані і інші обставини, зокрема обґрунтованість підозри, дані, які характеризують особу обвинуваченого, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів, а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Доводи апелянта про те, що стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що, як вважає захисник, свідчить про їх необґрунтованість, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при визначенні ризиків кримінальний процесуальний закон не вимагає беззаперечних доказів того, що обвинувачений однозначно, поза будь-яким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає обґрунтування, що він має реальну можливість їх здійснити.

Як вбачається із оскаржуваної ухвали суд обґрунтував існування наведених ризиків.

Щодо посилання захисника на показання іншого обвинуваченого ОСОБА_8 , які, як вважає захисник, вказують на зміну чи зменшення встановлених раніше ризиків, то колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки такі доводи не можуть бути предметом дослідження в суді апеляційної інстанції під час перегляду ухвали про продовження строків тримання під вартою.

При цьому апеляційний суд зазначає, що оцінка доказів з точки зору їх належності, достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення вирішуються судом під час розгляду кримінального провадження по суті.

Посилання захисника на те, що ризик впливу на свідків чи інших обвинувачених нівельований тим, що вказані особи вже були допитані під час досудового розслідування є безпідставними, оскільки під час судового розгляду суд зобов`язаний дослідити всі наявні в матеріалах справи докази безпосередньо, крім випадків, передбачених КПК України.

Щодо твердження апелянта про те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, одружений, з 2000 року проживає у місті Києві, має місце реєстрації, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні матір пенсійного віку та батьків дружини, то вони не можуть слугувати обставинами, які б спростовували ризики, на які посилається суд в ухвалі.

Так, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином усі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше застосований до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 25 жовтня 2022 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою до 23 грудня 2022 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4