29.03.2023
Справа № 642/1762/22
Провадження № 1-кс/642/914/23
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

28 березня 2023 року м. Харків

Слідчий суддя Ленінського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові клопотання заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001059 від 22.11.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Заступник керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_5 , звернувся до суду з клопотанням, в якому просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_1 ) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7 за р. № 3969 від 18.11.2005, шляхом заборони її відчуження, перереєстрації, реєстрації, у тому числі в межах виконавчих проваджень..

Як вбачається з наданого клопотання та додатків до нього, Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Харкові) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, за процесуального керівництва обласної прокуратури, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001059 від 22.11.2022 за підозрою голови Балаклійського районного суду Харківської області ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, а саме у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану.

Досудовим розслідуванням встановлено, що після окупації міста Балаклія Ізюмського району Харківської області громадянин України ОСОБА_6 , як суддя судової влади України та голова Балаклійського районного суду Харківської області, перебуваючи у зазначеному населеному пункті, маючи злочинний умисел на вчинення державної зради в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, з метою безпосереднього надання допомоги РФ у проведенні підривної діяльності проти України, діючи умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній та інформаційній безпеці України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвий досвід для усвідомлення фактів військової агресії РФ проти України, з власної ініціативи добровільно здійснив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану та безпосередньо надав допомогу РФ у проведенні підривної діяльності проти України, тобто вчинив державну зраду за таких обставин.

Після повномасштабного збройного вторгнення зс РФ на територію України з 03.03.2022 збройні сили країни-агресора безпосередньо здійснили силове захоплення та взяли під контроль будівлі і споруди на території міста Балаклія Ізюмського району Харківської області, що забезпечують діяльність органів державної влади, з метою перешкоджання їх нормальній діяльності та створення окупаційної влади і вирішили залучити до співпраці чинних працівників Балаклійського районного суду Харківської області, у тому числі й ОСОБА_6 .

У невстановлені під час досудового розслідування день та час, але не пізніше 03.06.2022, громадянин України ОСОБА_6 як суддя судової влади України та голова Балаклійського районного суду Харківської області, реалізуючи свій єдиний злочинний умисел на вчинення державної зради в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, у невстановленому досудовим розслідуванням місці добровільно погодився співпрацювати із невстановленими представниками зс РФ, надавати їм допомогу в підривній діяльності проти України, виконувати незаконні завдання щодо становлення окупаційної влади РФ на тимчасово окупованій території Харківської області, зокрема щодо функціонування самопроголошеного незаконного органу влади на тимчасово окупованій території міста Куп`янськ під назвою «временная гражданская администрация Харьковской области».

Встановлено, що 27.02.2022 збройні сили країни-агресора безпосередньо здійснили силове захоплення та взяття під контроль будівель і споруд на території міста Куп`янська Харківської області, що забезпечують діяльність органів державної влади, з метою перешкоджання їх нормальній діяльності та створення окупаційної влади. Приблизно в середині квітня 2022 року, точної дати під час досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_6 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, здійснив виїзд з міста Балаклія Ізюмського району Харківської області до тимчасово окупованого міста Куп`янськ Харківської області.

Після цього 03.06.2022, перебуваючи у місті Куп`янськ Харківської області, ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний умисел та діючи з указаною метою, всупереч нормам Конституції та законодавчим актам України, не маючи на те відповідних встановлених законодавством повноважень, за попередньою змовою з невстановленими представниками зс РФ, з метою надання допомоги останнім добровільно зайняв посаду «исполняющего обязанности заместителя начальника управления начальника отдела юридического сопровождения» у незаконному самопроголошеному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території Харківської області під назвою «временная гражданская администрация Харьковской области», та приступив до виконання обов`язків на вказаній посаді, тобто здійснював виконання функцій представника окупаційної влади РФ, тим самим здійснив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану. З метою становлення та зміцнення окупаційної влади РФ громадянин України ОСОБА_6 , будучи суддею судової влади України, перебуваючи у приміщенні Куп`янської районної державної адміністрації за адресою: Харківська область, місто Куп`янськ, проспект Конституції, 10/1, що була захоплена зс РФ, діючи як представник окупаційної влади РФ, здійснював прийом громадян та надання їм юридичних консультацій з юридичних питань, що регулюються законодавством РФ, а також інші функції, що були доручені йому представниками окупаційної влади РФ.

Таким чином, своїми умисними діями громадянин України ОСОБА_6 , як суддя судової влади України та голова Балаклійського районного суду Харківської області, перебуваючи на тимчасово окупованій території міста Куп`янськ Харківської області, у не встановленому під час досудового розслідування місці та в невстановлені день та час, але не пізніше 03.06.2022, порушуючи вимоги ст. ст. 17, 19, 65 Конституції України, якими передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, суверенітету, незалежності й територіальної цілісності України та зобов`язання діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, не дотримуючись присяги судді, вступивши у злочинну змову з невстановленими представниками окупаційної влади РФ, добровільно перейшов на бік ворога та зайняв посаду «исполняющего обязанности заместителя начальника управления начальника отдела юридического сопровождения» у незаконному самопроголошеному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території Харківської області під назвою «временная гражданская администрация Харьковской области», та здійснював виконання функцій представника окупаційної влади РФ в інтересах ворога на шкоду Україні, прийом громадян та надання їм юридичних консультацій з юридичних питань, що регулюються законодавством РФ, пропонував громадянам України перейти на бік ворога та співпрацювати з окупаційною владою РФ шляхом зайняття ними посад у незаконному самопроголошеному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території Харківської області під назвою «временная гражданская администрация Харьковской области», чим забезпечив становлення і зміцнення окупаційної влади РФ на тимчасово окупованій території України, надавши тим самим допомогу РФ у проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній та інформаційній безпеці України в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану.

Після деокупації 10.09.2022 Збройними Силами України території міста Куп`янськ Харківської області ОСОБА_6 залишив територію України через неконтрольовану ділянку кордону невстановленим способом, виїхавши на територію держави-агресора РФ.

Таким чином, ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, а саме у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану.

За дорученням першого заступника Генерального прокурора 15.02.2023 прокурором другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадження слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань обласної прокуратури ОСОБА_3 у спосіб, передбачений ст. 135 КПК України, ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, а саме у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану.

Копію письмового повідомлення про підозру скеровано за адресами можливого проживання ОСОБА_6 та його реєстрації, голові Верховного Суду, голові Харківського апеляційного суду, до ВРП та ТУ ДСА України в області, а також опубліковано в ЗМІ загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Підозра ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину обґрунтовуються такими доказами: протоколом обшуку у Куп`янському районному суді Харківської області, в ході проведення якого виявлено та вилучено журнал реєстрації наказів про призначення на посади в незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території Харківської області, де, серед іншого, також мається запис про обійняття посади ОСОБА_6 , а також електронних носіїв інформації; протоколом огляду жорсткого диску, вилученого в ході обшуку у Куп`янському районному суді Харківської області, на якому маються відомості щодо обійняття посади ОСОБА_6 у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території Харківської області та підписання останнім трудового договору; висновком судово-почеркознавчої експертизи, яким підтверджено, що підпис від імені ОСОБА_6 у трудовому договорі з ВГА Харківської області виконаний саме ОСОБА_6 ; висновком судової комп`ютерно-технічної експертизи, якою підтверджено дані щодо дат створення документів в електронному вигляді на жорсткому диску, вилученому в ході обшуку у Куп`янському районному суді Харківської області; протоколами допитів свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ін.; протоколами впізнання за фотознімками зі свідком ОСОБА_13 , ОСОБА_12 ; відповідями на запити з Вищої Ради правосуддя, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області, Верховного Суду; щодо службової діяльності ОСОБА_6 ; відповідями на доручення на проведення слідчих дій; іншими матеріалами кримінального провадження у своїй сукупності.

Органом досудового розслідування зібрано достатньо доказів про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких та карається позбавленням волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацію майна.

Згідно відповіді на доручення на проведення слідчих дій встановлено, що ОСОБА_6 проживав та фактично перебував у м. Куп`янськ Харківської області, а після деокупації населеного пункту екстренно покинув населений пункт та виїхав до РФ з метою уникнення кримінальної відповідальності, та отримав паспорт громадянина РФ.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Орган досудового розслідування вважає, що у зв`язку з тим, що санкція ч. 2 ст. 111 КК України, за якою ОСОБА_6 повідомлено про підозру, передбачає конфіскацію майна, тому з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання необхідно накласти арешт на майно, яке належить ОСОБА_6 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_1 ) на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7 за р. № 3969 від 18.11.2005.

Таким чином, орган досудового розслідування вважає за необхідне накласти арешт на вищевказане нерухоме майно, яке належить підозрюваному ОСОБА_6 .

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав, підтвердив доводи, викладені у клопотанні на його обгрунтування, просив його задовольнити у повному обсязі.

Захисник ОСОБА_4 проти задоволення клопотання заперечувала, просивла відмовити в його задоволенні, посилаючись на відсутність визначених статтею 170 КПК України правових підстав для арешту майна на даному етапі кримінального провадження.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши клопотання, копії матеріалів, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання, слідчий суддя дійшов до висновку, що клопотання слідчого підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно вимог ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів (ч.10 ст. 170 КПК України).

Частиною 2 статті 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, спеціальної конфіскації, а також конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Згідно ч.4 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 170 КПК України арешт може бути накладений, зокрема, на майно, яке перебуває у власності підозрюваного з метою конфіскації майна як виду покарання.

У кримінальному проваджені ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, яка передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавленням волі, з конфіскацією майна, тому з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання необхідно накласти арешт на майно, яке належить ОСОБА_6 .

Із матеріалів клопотання слідчого вбачається наявність правових підстав для накладання арешту на майно, яке перебуває у власності підозрюваного.

Таким чином, враховуючи правову підставу для арешту майна, достатність доказів, що вказують на вчинення злочину, можливість зникнення, втрати або пошкодження вказаного майна чи настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання про арешт майна є доведеним та обґрунтованим, у зв`язку з чим підлягає задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. , 131, 132, 170-173, 376 КПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Клопотання заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_5 про арешт майна задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_1 ) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7 за р. № 3969 від 18.11.2005, шляхом заборони її відчуження.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Виконання ухвали суду доручити заступнику керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_5 .

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1