КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/5602/20 Провадження № 11-кп/824/1821/2022 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 липня 2022 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні з використанням цифрового засобу зв`язку програмного забезпечення «Viber» кримінальне провадження № 0000608 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Рудня-Хочинська Олевського району Житомирської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

за участю прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_11

В С Т А Н О В И Л А :

В апеляційній скарзі прокурор, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні ОСОБА_12 просить вирок Деснянського районного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК України покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.
В іншій частині вирок суду просить залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок Деснянського районного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року скасувати, кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді та вичерпані можливості їх отримати.

Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначено покарання у виді трьох років позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
Вироком також вирішене питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

За доводами апеляційної скарги прокурор, не оскаржуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України вважає, що призначене йому покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.
Апелянт зазначає, що суд у вироку не навів достатніх мотивів звільнення обвинуваченого від відбування покарання, як і не навів обставин справи чи даних про особу обвинуваченого, які він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання.
Крім того, прокурор звертає увагу на те, що ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та намагався уникнути кримінальної відповідальності шляхом надання неправдивих показань.
За наведених обставин, апелянт вважає, що вирок є незаконним в частині призначеного покарання та підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

За доводами апеляційної скарги з доповненнями захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 вважає, що судом були порушені вимоги кримінально-процесуального законодавства, надана неправильна оцінка доказам, наявним в матеріалах справи, а також не в повному обсязі досліджені усі обставини справи.
Апелянт зазначає, що наявний в матеріалах провадження протокол обшуку від 11 січня 2020 року та відеозапис до нього є недопустимими доказами.
Так, захисник звертає увагу на те, що протокол обшуку від 11 січня 2020 року не містить інформації про усіх учасників слідчої дії та повноважень присутніх оперативних працівників на проведення обшуку, у ньому не зазначено де саме було виявлено зброю та набої, також у протоколі не зазначено хто проводив відео-зйомку, ідентифікаційні дані відеокамери та карти пам`яті також відсутні.
Щодо відеозапису слідчої дії, то апелянт вказує на те, що відеозапис не вівся безперервно, на ньому не зафіксовано момент відшукання та місцезнаходження зброї та набоїв, він не містить інформації про те, що ОСОБА_7 прибув на обшук під час його проведення.
Крім того захисник зазначає про те, що із відеозапису обшуку вбачається, що ані слідчий, ані оперативний працівник не роз`яснили прав та обов`язків присутнім особам, а також положення ст. 63 Конституції України ОСОБА_7 , який прибув на обшук під час його проведення, тому його пояснення надані оперативному працівнику є недопустимим доказом, оскільки було порушено його право на захист.
Також апелянт вказує на те, що суд надав неправильну оцінку показанням свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які надавали суперечливі показання щодо перебігу та результатів обшуку, не пам`ятали усіх обставин та плутались у свідченнях. Вважає, що суд не міг посилатись на їх показання, як на підтвердження роз`яснення прав учасникам слідчої дії.
Показання свідка ОСОБА_15 також не підтверджують вини обвинуваченого, оскільки вона не повідомляла про те, що під час прибирання шафи виймає усі речі, а навпаки зазначила, що прибирає дуже рідко і не звертає уваги на те, що знаходиться у шафі.
Щодо карти пам`яті із відеозаписом обшуку, то захисник звертає увагу на те, що вона не була долучена до протоколу обшуку як додаток, не була упакована та не підписана учасниками обшуку.
Також апелянт зазначає, що судом не було надано належної правової оцінки листам ГУ НП у м. Києві від 16 квітня 2020 року № 15-аз/125/21/01-2020 та від 07 травня 2020 року № 18-аз/125/21/01-2020, які не підтверджують придбання ГУ НП у м. Києві та передачу Дарницькому УП НУ НП карти пам`яті «KingstonMicroSD» 16GBTE00007 002/00LF020417, яка використовувалась для відео фіксації обшуку в квартирі ОСОБА_7 , що свідчить про протиправне походження цієї карти пам`яті, а отже і правомірності її застосування, оскільки відповідними сертифікатами якості не підтверджено та не виключено їх контрафактне походження.

Поряд з цим захисник ОСОБА_11 звертає увагу на те, що суд у вироку не надав жодної оцінки тому, що досудове розслідування проводилось СВ Дарницього РУ НПУ в м. Києві з порушенням територіальної підслідності, який є не повноважним органом, при тому, що і прокурору і слідчому було достеменно відомо, що місце вилучення зброї знаходиться в Деснянському районі міста Києва.
Крім того апелянт зазначає про те, що постановою прокурора Київської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_12 від 29 січня 2020 року у кримінальному провадженні № 0000237 від 28 листопада 2018 року прийнято рішення про виділення матеріалів досудового розслідування щодо невстановленої особи за ч. 1 ст. 263 КК України, якому присвоєно № 000608, та зазначено, що здійснення виділення доручено СВ Дарницькому УП ГУ НП в м. Києві.
В той же час, вказує на те, що ця постанова не містить рішення прокурора про доручення здійснення досудового розслідування по виділених матеріалах.
Також у матеріалах виділеного кримінального провадження відсутні дані про призначення групи слідчих чи слідчого, який мав би проводити досудове розслідування у кримінальному провадженні № 000608, отже докази у справі зібрані не уповноваженими особами.
Поряд з цим, захисник зазначає, що матеріали НСРД є недопустимими доказами, а саме копія клопотання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій № 24686т/125/48-2019 від 26 грудня 2019 року, копія ухвали слідчого судді Київського апеляційного суду про надання дозволу на проведення НСРД № 01-45/824/28063/2019 від 28 грудня 2019 року та копія протоколу № 760т/125/48-2020 від 24 березня 2020 року про результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій, оскільки стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України не було відкрито процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД, зокрема доручення слідчого на проведення НСРД.
Також, апелянт вказує на те, що стороною обвинувачення не було надано оригінальний диск із записом розмов ОСОБА_7 , що позбавило сторону захисту можливості поставити питання перед судом про недопустимість цього доказу.
Крім того, захисник зазначає про те, що судом не було належним чином досліджено доводи сторони захисту про те, що стороною обвинувачення не було виконано вимог ст. 253 КПК України.
Щодо врученої 03 лютого 2020 року підозри ОСОБА_7 , то захисник звертає увагу на те, що у витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні № 000608 міститься запис прокурора ОСОБА_12 про виділення цього кримінального провадження 29 січня 2020 року о 17 год. 27 хв., в той час як запис про прийняття до провадження слідчим ОСОБА_16 зроблений 06 лютого 2020 року о 17 год. 06 хв.
Таким чином, апелянт вважає, що повідомлення про підозру є неналежно врученим та відповідно ОСОБА_7 не набув статусу підозрюваного та обвинуваченого.
Поряд з цим, захисник ОСОБА_11 звертає увагу на те, що не співпадає кількість патронів, переданих слідчому на зберігання до кімнати речових доказів, із кількістю патронів, вилучених під час обшуку, тому вважає, що стороною обвинувачення не встановлено, які саме патрони направлялись на експертизу для проведення дослідження.
При дослідженні речових доказів судом, також було виявлено іншу кількість гільз, патронів, та також не усунуто таких розбіжностей.
Захисник звертає увагу також на показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечує належність йому вилученої зброї та набоїв, та вважає, що їх могли залишити його друзі, які часто бували в його квартирі та залишались з ночівлею, при цьому під час досудового розслідування не було задоволено клопотання сторони захисту про проведення дактилоскопічної та судово-генетичної (біологічної) експертизи вилучених речей.
Таким чином, апелянт підсумовує, що належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення матеріали кримінального провадження не містять.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_11 зазначає, що прокурор в апеляційній скарзі не мотивує в чому саме полягає неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Вважає, що апеляційна скарга прокурора зводиться до незгоди із вироком суду у частині призначеного покарання, що саме по собі не може бути належною підставою для скасування вироку.
Крім того, захисник зазначає, що вирок суду містить достатнє мотивування застосування судом положень ст. 75 КК України.

Судом першої інстанції встановлено, що приблизно в 2014 році у невстановлений досудовим слідством час, у невстановленому досудовим слідством місці, ОСОБА_7 незаконно придбав револьвер, який є саморобною нарізною вогнепальною зброєю-шестизарядним револьвером, який виготовлений для стрільби пістолетними патронами калібру 9+18 мм та 32 патрони, які є боєприпасами-пістолетними патронами калібру 9+18 мм, тобто штатними боєприпасами до нарізної вогнепальної зброї калібру 9+18 мм, тим самим почав зберігати їх без передбаченого законом дозволу. 11 січня 2020 року в період з 11.20 год. до 15.07 год. за адресою АДРЕСА_1 під час обшуку житла, працівниками поліції було виявлено та вилучено револьвер, який є саморобною нарізною вогнепальною зброєю-шестизарядним револьвером, виготовленим для стрільби пістолетними патронами калібру 9+18 мм та 32 патрони, які є боєприпасами-пістолетними патронами калібру 9+18 мм, тобто штатними боєприпасами до нарізної вогнепальної зброї калібру 9+18 мм, які ОСОБА_7 придбав та зберігав без передбаченого законом дозволу.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_11 підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовольнити, щодо задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували, прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просив її задовольнити, щодо задоволення апеляційної скарги захисника заперечував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За приписами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності, та взаємозв`язку.
На думку колегії суддів, ухвалюючи вирок про винуватість ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК України, суд першої інстанції в повній мірі дотримався цих вимог закону.
Вирок суду містить формулювання обвинувачення, яке визнане доведеним на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, аналіз усіх доказів, наданих сторонами кримінального провадження та мотиви і підстави його ухвалення.

В апеляційній скарзі захисник зазначає, що суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , залишив поза увагою той факт, що досудове розслідування у кримінальному провадженні проведено з порушенням правил підслідності.
Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчим відділом Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві проводилось досудове розслідування кримінального провадження № 0000237 від 28 листопада 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України та під час проведення слідчої дії в межах цього провадження було виявлено інше кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК України.
Відповідно до ч. 10 ст. 216 КПК України якщо під час досудового розслідування буде встановлено інші кримінальні правопорушення, вчинені особою, щодо якої ведеться досудове розслідування, або іншою особою, якщо вони пов`язані із кримінальними правопорушеннями, вчиненими особою, щодо якої ведеться досудове розслідування, і які не підслідні тому органу, який здійснює у кримінальному провадженні досудове розслідування, прокурор, який здійснює нагляд за досудовим розслідуванням, у разі неможливості виділення цих матеріалів в окреме провадження своєю постановою визначає підслідність всіх цих кримінальних правопорушень.
Таким чином, прокурор наділений обов`язком своєю постановою визначити підслідність кримінального провадження лише за умови неможливості виділення цих матеріалів в окреме провадження.
В той же час постановою прокурора Київської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_12 від 29 січня 2020 року з матеріалів кримінального провадження № 0000237 були виділені матеріали досудового розслідування щодо вчинення невстановленою особою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, яке в подальшому було зареєстроване в ЄРДР за № 0000608, виділення доручено здійснити СВ Дарницькому УП ГУНП у м. Києві.
При цьому здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування не доручалось.
Отже, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000608 правомірно проведено тим же органом, який розпочав досудове розслідування, а саме слідчим відділом Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.
Доводи захисника про те, що в матеріалах справи відсутня постанова про призначення групи слідчих чи слідчого, який наділений повноваженнями проводити досудове розслідування у кримінальному провадженні колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявна постанова начальника СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві про створення групи слідчих у кримінальному провадженні № 0000608 від 29 січня 2020 року, отже докази у кримінальному проваджені були зібрані уповноваженими особами, які були визначені у встановленому законом поряду компетентною особою.
Щодо доводів сторони захисту про те, що повідомлення про підозру ОСОБА_7 є неналежно врученим, оскільки запис в ЄРДР про прийняття до провадження слідчим ОСОБА_16 зроблений після вручення повідомлення про підозру, то апеляційний суд зазначає, що така обставина не може свідчити про те, що повідомлення про підозру є неналежно врученим.
Так, колегія суддів звертає увагу на те, що слідчий ОСОБА_16 у кримінальному провадженні № 0000608 призначений старшим групи слідчих постановою начальника СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_17 ще 29 січня 2020 року, тому 03 лютого 2020 року був наділений правом вручати повідомлення про підозру ОСОБА_7 .
Оскаржуючи вирок суду першої інстанції захисник також зазначає, що суд неправильно оцінив наявні в матеріалах справи докази, зокрема протокол обшуку від 11 січня 2020 року та долучений до нього відеозапис, які є недопустимими доказами,оскільки вони не відповідають вимогам ст.ст. 104, 105 КПК України.

Колегія суддів вважає наведені доводи сторони захисту такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.
Відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Із дослідженого апеляційним судом проколу обшуку від 11 січня 2020 року вбачається, що у ньому містяться підписи понятих про те, що їм було роз`яснено їх права та обов`язки, також вбачається, що їх та інших учасників слідчої дії повідомлено про те, що під час проведення огляду місця події буде застосовуватись технічний засіб фіксації відеокамера «Panasonic», поряд з цим у протоколі зазначений перелік виявлених та вилучених речей із зазначенням частин приміщень де саме вони були виявлені, також у ньому містяться підписи ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_18 , які жодних зауважень щодо змісту протоколу не зазначили.

Із дослідженого апеляційним судом відеозапису обшуку вбачається, що на ньому чітко зафіксований момент відшукання зброї та набоїв, а також момент, коли ОСОБА_7 та його захисник прибули на обшук.
При цьому на відеозаписі також зафіксовано, як ОСОБА_7 повідомляє слідчого про те, що зброю разом із набоями він знайшов ще у 2014 році.
Таким чином, досліджені судом апеляційної інстанції протокол обшуку від 11 січня 2020 року з додатком у виді відеозапису з карти пам`яті, як за формою, так і за змістом відповідають вимогам ст.ст. 104, 105, 236 КПК України, тому отримані під час вказаної слідчої дії фактичні дані є допустимими доказами в даному кримінальному провадженні.
Доводи захисника про те, що в матеріалах справи відсутні докази про підстави придбання та використання карти пам`яті «KingstonMicroSD» 16GBTE00007 002/00LF020417, яка використовувалась для відео фіксації обшуку в квартирі ОСОБА_7 , не ґрунтуються на вимогах закону, тому сторона обвинувачення не наділена обов`язком збирати та надавати такі дані в кримінальному провадженні.

Крім того такі дані не впливають на законність проведеного обшуку та на його результати, які зафіксовані у протоколі обшуку та на відеозаписі з карти пам`яті.
Безпідставними апеляційний суд вважає також доводи захисника про те, що суд надав неправильну оцінку показанням свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , оскільки як вбачається із вироку, у показаннях цих свідків не було жодних неточностей чи суперечностей, тому суд правильно визнав їх належними та допустимими доказами.
Щодо показань свідка ОСОБА_15 , яка, як зазначає сторона захисту, повідомила суд про те, що в шафі, де були виявлені зброя та боєприпаси, вона прибирає рідко і не звертає уваги на те, що знаходиться у шафі, то колегія суддів зазначає, що такі показання свідка повністю узгоджуються із поясненнями обвинуваченого, які він надав під час проведення обшуку, а також із показаннями свідка ОСОБА_19 , який пояснив, що зброя та боєприпаси йому не належать.
Колегія суддів зазначає, що за приписами ст. 93 КПК України суд оцінює кожний доказ не тільки з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Наведені показання свідка ОСОБА_15 , підтверджують, що виявлені та вилучені під час обшуку зброя та боєприпаси їй не належать та що вона не знала про їх існування.
Щодо доводів апелянта про те, що суд залишив поза увагою показання обвинуваченого ОСОБА_7 , то апеляційний суд вважає їх безпідставними, оскільки суд у вироку надав оцінку його показанням та правильно зазначив, що його доводи про непричетність до придбання та зберігання зброї та боєприпасів розцінює як бажання уникнути покарання за вчинене кримінальне правопорушення.
В апеляційній скарзі захисник також зазначає, що матеріали НСРД є недопустимими доказами, оскільки стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України не було відкрито документів, які стали підставою для проведення НСРД, зокрема доручення слідчого на їх проведення, однак дана обставина була предметом дослідження судом першої інстанції та суд надав оцінку таким доводам, про що зазначено у вироку суду.
Не знайшли свого підтвердження доводи захисника про те, що є невідомим які саме патрони були надані експерту на дослідження, оскільки вважає, що не співпадає кількість патронів, переданих слідчому на зберігання до кімнати речових доказів, із кількістю вилучених під час обшуку патронів.
Як вбачається із висновку експерта № 8-2/42 від 28 січня 2020 року, експерту надано на дослідження револьвер та схожі на патрони предмети у кількості 32 штук, вилучені 11 січня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , які упаковані до полімерного пакету чорного кольору який опечатаний у встановленому законом порядку та містить відбиток печатки Дарницького УП ГУНП у м. Києві «Для пакетів» підписи понятих та слідчого.
Таким чином, експерту надано саме ті предмети, які були вилучені під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 та саме у тій кількості, а саме 32 патрони та 1 револьвер.
Щодо постанови про визнання речовими доказом, де зазначено, що до камери схову Дарницького УП ГУНП в м. Києві передано 32 патрона, то наведе є очевидною опискою, оскільки в мотивувальній частині постанови слідчий зазначає про те, що після проведення експертизи з 32 патронів 4 патрони у демонтованому стані, 3 гільзи після експериментальної стрільби, одна гільза втрачена при проведенні експерименту, що повністю узгоджується з висновком експерта, де зазначено про повернення ініціаторові проведення експертизи 24 патрона, частини чотирьох демонтованих та трьох стріляних пістолетних патронів, одна гільза втрачена при проведенні експерименту.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що всі докази, якими суд обґрунтовував свій висновок про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність та взаємозв`язок є достатнім для ухвалення обвинувального вироку з кваліфікацією дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 263 КК України, як придбання, зберігання вогнепальної зброї та бойових припасів, без передбаченого законом дозволу.
Щодо призначеного обвинуваченому покарання, то колегія суддів зазначає, що відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке за класифікацією, визначеною ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи.
Також судом враховані конкретні обставини вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, а саме те, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого не настали тяжкі наслідки.
Обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання обвинуваченого судом обґрунтовано не встановлено.
З урахуванням наведеного, суд призначив ОСОБА_7 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 1 ст. 263КК України, одночасно суд дійшов висновку про можливе виправлення обвинуваченого без його відбування.
Відповідно до встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_7 вчинене кримінальне правопорушення, яке за класифікацією, визначеною у ст. 12 КК України є тяжким злочином.
Закон не містить прямої заборони звільнення особи від відбування покарання з випробуванням у разі вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
Тому мотивованим рішення про застосування ст. 75 КК України буде лише тоді, коли суд у вироку наведе достатні мотиви на підставі чого він дійшов висновку про можливе виправлення особи без відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів вважає, що вирок суду містить достатні мотиви прийняття рішення про застосувння ст. 75 КК України.
Призначаючи обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК України суд обґрунтовано взяв до уваги дані про особу обвинуваченого, який раніше несудимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності.
Відповідно до вироку суду, обставин, які обтяжують покарання не встановлено, що не оспорюється прокурором.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що у суду були законні підстави для застосування ст. 75 КК України.
З огляду на це, колегія суддів вважає, що доводи прокурора про м`якість призначеного обвинуваченому покарання, є необґрунтованими.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Отже, рішення суду про призначення ОСОБА_7 покарання у виді трьох років позбавлення волі із одночасним звільненням від відбування покарання та встановленням іспитового строку, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України та є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.
За обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а тому апеляційні скарги прокурора, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скаргипрокурора, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Деснянського районного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4