Категорія:ч. 1 ст. 115 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0000188 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 травня 2022 року щодо ОСОБА_8 ,
В С Т А Н О В И В :
Вказаним вироком суду ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Луцька Волинської області, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, непрацюючий, неодружений, раніше не судимий,

засуджений за ч.1 ст.115 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на 8 (вісім) років позбавлення волі.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою залишено до набрання вироком законної сили.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_8 постановлено рахувати з 23 червня 2021 року, тобто з моменту його фактичного затримання.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 300 000 (триста тисяч) грн.

Вироком вирішено питання речових доказів, судових витрат та арештованого майна.

ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за те, що він 23.06.2021 близько 13:00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в будинку за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, керуючись метою умисного протиправного позбавлення життя іншої людини, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті потерпілого та бажаючи їх настання, під час словесного конфлікту, який виник раптово на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно наніс два удари ножем в шию та один удар ножем в живіт ОСОБА_10 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді двох колото-різаних ран на задньо-боковій поверхні шиї між середньою та верхньою її третиною та колото-різаної непроникаючої рани на боковій поверхні живота зліва, в результаті чого заподіяв смерть потерпілому, яка настала від колото-різаних поранень шиї з пошкодженням її м`язів та периферичних судин, які відходять від сонної артерії та яремної вени, що супроводжувалось зовнішньою кровотечею та призвело до геморагічного шоку.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок в частині призначеного покарання та вирішення цивільного незаконним та необґрунтованим. Посилається на те, що суд безпідставно зазначив у вироку, що обвинувачений не визнав своєї вини, оскільки ОСОБА_8 свою вину визнав повністю. Вказує, що обвинувачений має захворювання, які дають підстави для звільнення ОСОБА_8 від покарання за хворобою. Також зазначає, що призначене покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Крім того, розмір стягнутої з ОСОБА_8 в користь потерпілого моральної шкоди є надто великою, без врахування інвалідності обвинуваченого та потребою постійного лікування, яке передбачає фінансові витрати. Просить вирок суду змінити, звільнити ОСОБА_8 від покарання у зв`язку з хворобою, стягнути з обвинуваченого в користь потерпілого моральну шкоду в сумі 50 000 гривень.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які подану апеляційну скаргу підтримували та просили скасувати вирок суду, думку прокурора, який заперечував апеляційну скаргу і просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні вказаного злочину, учасниками судового розгляду не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині відсутні.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги захисника, щодо невідповідності призначеного покарання ОСОБА_8 , апеляційний суд вважає такі доводи безпідставними враховуючи таке.
Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).
Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника про наявність підстав для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання за ч.1 ст.115 КК України, апеляційний суд вважає, що відсутні такі підстави.
При визначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд першої інстанції в повному обсязі виконав вимоги ст.ст.50, 65 КК України та врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, обставини вчинення злочину, кількість та локалізацію ножових поранень, наслідки вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання, є інвалідом ІІІ групи, а тому обґрунтовано призначив покарання, яке є наближене до мінімального, визначеного санкцією ч.1 ст.115 КК України, у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Також місцевим судом враховано відсутність обставин, які пом`якшують покарання, і наявність обставини, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
З вказаним висновком суду погоджується і апеляційний суд.
Доводи захисника про те, що обвинувачений раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, має інвалідність, є необґрунтованими, оскільки вказані обставини вже були враховані судом при призначенні ОСОБА_8 покарання.
Призначене ОСОБА_8 покарання, на думку апеляційного суду, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, і не є надто суворим, як зазначає сторона захисту.

Підстав для призначення ОСОБА_8 більш м`якого покарання або застосування до нього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням суд апеляційної інстанції не вбачає.

На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Що стосується доводів захисника щодо необґрунтованості вироку суду в частині вирішення цивільного позову, а саме стягнення розміру відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого, то апеляційний суд вважає їх безпідставними.
Так. згідно положень ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.
Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

При цьому, як убачається з вироку суду, визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції послався на те, що ця шкода полягає в обсязі та характеру спричинених страждань потерпілого та характеру вимушених змін у його життєвих стосунках.

Враховуючи наведене, керуючись засадами виваженості та розумності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та справедливого висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_8 у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого в сумі 300 000 грн., з чим погоджується і апеляційний суд.
Таким чином, місцевий суд належним чином врахував характер і обсяг страждань потерпілого, їх тривалість і, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд з дотриманням вище зазначених вимог закону прийняв обґрунтоване рішення щодо цивільного позову потерпілого в тому числі щодо розміру стягнення моральної шкоди.
Також є безпідставними доводи захисника про необхідність звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від покарання за хворобою на підставі ч.2 ст.84 КК України з огляду на таке.

Висновки місцевого суду про відмову у задоволенні клопотання захисника про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання у зв`язку з хворобою, є обґрунтованими.

Зокрема, положення ч.2 ст.84 КК України регламентують, що особа, яка після вчинення кримінального правопорушення або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Проте, як убачається із матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 захворів у 2019 році (т.2 а.к.п.56), а кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.115 КК України, вчинено ним 23.06.2021 (т.2 а.к.п.117), тобто обвинувачений ОСОБА_8 захворів до вчинення інкримінованого йому злочину.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що ОСОБА_8 нейрохірургом було діагностовано: «Залишкові явища перенесеної важкої черепно-мозкової травми, забою головного мозку важкого ступеню, правобічної епідуральної гематоми (2019 р.), у вигляді кістозного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворно-гіпертензивним синдромом, стійкою цефалгією, менстичними розладами та астеновегетативним синдромом. Посттравматична епілепсія з частими парціальними та генералізованими судомами. Посттравматичні внутрішньо мозкові кісти лівої лобної та обох скроневих часток головного мозку. Психоорганічний посттравматичний синдром. Дефект кісток склепіння черепа справа 44*80мм.Хвороба трепанованого черепа.» (т.2 а.к.п.56-57).

Проте, у «Переліку хвороб, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання», затвердженого наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України №1348/5/572 від 15.08.2014, у підпункті 2 пункту 6 вказана така хвороба: амнестичний синдром органічного походження, не обумовлений алкоголем або іншими психотропними речовинами, у зв`язку з травмами головного мозку, судинними захворюваннями, епілепсією, новоутвореннями головного мозку, нейросифілісом, нейроінфекціями, іншими захворюваннями.

У п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбування покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу» № 8 від 28.09.1973 вказано, що факт захворювання засудженого на тяжку хворобу сам по собі не тягне обов`язкового звільнення від відбуття покарання.

Звільнення від відбуття покарання через хворобу з місць позбавлення волі може бути застосоване судом до тих засуджених, які захворіли під час відбуття покарання і ця хвороба перешкоджає відбувати покарання, тобто у випадках, коли дальше утримання в місцях позбавлення волі загрожує їх життю або може призвести до серйозного погіршення здоров`я чи інших тяжких наслідків. Це стосується й тих осіб, які захворіли до засудження, але під час відбуття покарання їхня хвороба внаслідок прогресування набула характеру, зазначеного в Переліку.

В даному випадку варто відзначити, що ні матеріали кримінального провадження, ні апеляційна скарга не містять жодних даних про те, що діагностована у ОСОБА_8 хвороба перешкоджає відбуванню покаранню, як це передбачено вимогами ч.2 ст.84 КК України.

При цьому слід враховувати, що такий факт має бути доведеним, оскільки одна й та ж хвороба може перешкоджати відбуттю одного виду покарання і не перешкоджати відбуттю іншого і, навпаки.

Аналіз чинного законодавства, яке регулює вирішення таких питань, дає підстави прийти до переконання, що за наявності визначених ст.84 КК України підстав, питання про звільнення засудженого від відбування покарання розглядається судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи відбування покарання в порядку статей 537 і 539 КПК.

Така позиція узгоджується з практикою Верховного суду, яка висвітлена у відповідних судових рішеннях (Постанова від 01.06.2021 справа № 226/1868/19, Постанова від 16.01.2020 справа №522/1974/18.

Отже, з даної позиції випливає, що питання про звільнення особи від покарання або від подальшого відбування покарання, вирішується під час виконання вироку суду (ст.537 КПК України), тобто після набрання вироком суду законної сили (ст.ст.532, 533 КПК України).

Проте, в даному кримінальному провадженні вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 не набрав законної сили та не звернутий до виконання у зв`язку із подачею захисником апеляційної скарги (т.2 а.к.п.130-141).

Крім того, нормами ч.2 ст.84 КК України визначено, що особа, яка після вчинення кримінального правопорушення або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбування покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу» № 8 від 28.09.1973, вирішуючи питання про звільнення від подальшого відбуття покарання осіб, які захворіли на тяжку хворобу, крім осіб, які захворіли на хронічну душевну хворобу, суд має виходити не тільки з висновку лікарської комісії, а й враховувати тяжкість вчиненого злочину, поведінку засудженого під час відбуття покарання, ставлення до праці, ступінь його виправлення, чи не ухилявся він від призначеного лікування, а також інші обставини.

Таким чином, факт захворювання засудженого на тяжку хворобу сам по собі не тягне обов`язкового звільнення від відбуття покарання, адже положення ч.2 ст.84 КК України не містять обов`язку для суду звільнити особу від покарання або від подальшого його відбування при наявності тяжкої хвороби, а наділяють суд таким правом.

З урахуванням наведених вище положень правових норм та роз`яснень, слід прийти до висновку, що наявність висновку експертизи про встановлення в обвинуваченого тяжкого захворювання, не є безумовною підставою для звільнення особи від покарання. При вирішенні питання про звільнення від покарання осіб, які захворіли на тяжку хворобу, необхідно виходити не тільки з висновку лікарської комісії, а й враховувати тяжкість вчиненого злочину, поведінку засудженого під час відбуття покарання, ставлення до праці, ступінь його виправлення, чи не ухилявся він від призначеного лікування, а також інші обставини.

Проте, в даному випадку стороною захисту не надано жодних даних про поведінку ОСОБА_8 під час перебування під вартою, ступінь його виправлення та чи лікувався від виявленої хвороби і чи не ухилявся він від призначеного лікування.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що хворобою, наявність якої діагностовано у ОСОБА_8 , останній захворів до вчинення кримінального правопорушення, і виявлена хвороба не завадила йому умисно протиправно позбавити життя іншу людину, тобто вчинити кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.115 КК України.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги про необхідність звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання у зв`язку з хворобою, є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Під час апеляційного перегляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Підстав для скасування оскаржуваного вироку суду щодо ОСОБА_8 з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 травня 2022 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_8 , який утримується під вартою, в той самий строк з моменту отримання копії даної ухвали.

Головуючий
Судді