ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/692/22 Справа № 195/257/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)
представника потерпілого ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, №0000400 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2021 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Томаківка, Томаківського району, Дніпропетровської області, громадянина України, одруженого, працюючого у дитячому садку «Золота рибка», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України,
В с т а н о в и л а:
Вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.135 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з дня затримання.
Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, приблизно о 05 год. 30 хв. 11 жовтня 2018 року, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ-211540-120-20, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Н-23, 296 кілометр в напрямку смт.Томаківка Дніпропетровської області, поблизу будівлі №3 Філії «Томаківського райавтодору», розташованої по вул. Ярослава Мудрого, смт. Томаківка Дніпропетровської області, не застосовуючи гальмування допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 , згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 59 від 10.04.2019 року, отримав тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла, а саме: відкритої черепно-мозкової травми, забитої рани у області внутрішнього кута правого ока з розповсюдженням на верхню повіку та надбрівну область, а також в тім`яно-потиличній області справа; субапоневротичні гематоми в правій лобно-тім`яно-потиличній та в лівій лобно-тім`яній областях, з крововиливами в товщу м`яких тканин голови з внутрішньої сторони; садна на нижній поверхні підборіддя справа, на правому крилі носу, в правій тім`яній області, в лобно-тім`яній ділянці посередині; багато уламковий перелом правої тім`яної кістки з розповсюдженням лінії перелому на кістки основи черепу; крововиливи під м`якими мозковими оболонками на внутрішній поверхні тім`яної частки правої півкулі мозку та на базальних (нижніх) поверхнях обох півкуль головного мозку; численні ділянки забою речовини головного мозку в області правої тім`яної частки з крововиливами навколо; закритої тупої травми тулубу: садна на передній черевній стінці ліворуч та на передній поверхні грудної клітини справа з розповсюдженням до підребер`я; переломи 6-8-го ребер по лівій заднє-пахвовій лінії; 4-6-го ребер по правій переднє-пахвовій лінії з крововиливами в оточуючі м`які тканини; розриви заднє-латеральної поверхні лівої легені з крововиливом в плевральну порожнину; крововиливи в прикореневих ділянках легень; гематома в попереково-тазовій області; розрив судинної ніжки лівої нирки, крововиливи в навколонирковій та в позачеревній клітковині зліва; синець в області тазостегнового суглобу, багатоуламковий перелом крила лівої клубової кістки з крововиливами в оточуючі м`які тканини розшаровуючого характеру з утворенням «кишені» заповненою кров`ю; перелом правої лобкової кістки; тупа травма нижніх кінцівок: садна на зовнішній поверхні верхньої та середньої третини лівого стегна з крововиливом в підлеглі м`які тканини з розповсюдженням на нижню третину.
Внаслідок отриманих травм, пішохід ОСОБА_11 втратив свідомість та залишився на місці зіткнення.
Після наїзду на пішохода ОСОБА_11 , водій ОСОБА_7 , не зупиняючись продовжив рухатися на вказаному транспортному засобі, який отримав механічні пошкодження по автодорозі Н-23 в напрямку смт. Томаківка Дніпропетровської області, проте одразу прийняв рішення повернутися на місце вчинення дорожньо-транспортної пригоди та з`ясувати стан потерпілого.
Водій ОСОБА_7 , приблизно о 05 год. 35 хв. 11.10.2018 року, повернувшись на місце зіткнення, де з`ясував, що постраждалий ОСОБА_11 , який лежав на вказаній ділянці автодороги, перебуває у безпорадному стані, внаслідок отриманих травм втратив свідомість і не зможе його упізнати.
Водій ОСОБА_7 , будучи причетним до даної дорожньо-транспортної пригоди, побоюючись можливої відповідальності за свої дії та маючи на меті її уникнення, усвідомлюючи, що постраждалий має очевидні ознаки травмування у вигляді забитої рани у області внутрішнього кута правого ока з розповсюдженням на верхню повіку та надбрівну область, гематом в правій лобно-тім`яно-потиличній та в лівій лобно-тім`яній областях голови, саден на нижній поверхні підборіддя справа, на правому крилі носу, а також те, що на одязі - на кофті спортивній світло-сірого кольору, штанах спортивних сірого кольору наявні очевидні сліди крові, у ОСОБА_7 виник умисел на завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, шляхом її перевезення в безлюдну місцевість, яка не має відношення до дорожньо-транспортної пригоди.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , в той же день, приблизно в період часу з 5 год.35 хв. по 5год.51 хв., перебуваючи на тому ж місці, достовірно знаючи, що саме своїми діями він поставив постраждалого в небезпечний для здоров`я та життя стан, в зв`язку з чим той позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, діючи умисно, незаконно, протиправно, з метою ухилення від передбаченої законом можливої відповідальності, грубо порушуючи вимоги п.п. «а», «б», «в», «г», «ґ», «д», «е» п. 2.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 р., відповідно до яких: у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки; не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілому, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілого до закладу охорони здоров`я; відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу і повернутися на місце пригоди; повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, чекати прибуття поліцейських; вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди, - погрузив постраждалого ОСОБА_11 на заднє сидіння в салон автомобіля ВАЗ-211540-120-20, д.н.з. НОМЕР_1 , самовільно залишив місце події, перевіз його до ділянки місцевості з географічними координатами НОМЕР_2 , яка розташована за спорудою № 12д кафе «Юліана» за адресою вул. Центральна, с.Мирове, Томаківського району Дніпропетровської області, яке не пов`язане з дорожньо-транспортною пригодою, де поклав потерпілого ОСОБА_11 на землю та усвідомлюючи, що останній перебуває у небезпечному для життя стані внаслідок отриманих травм і позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження через свій безпорадний стан, нехтуючи моральними та правовими нормами, які зобов`язують надати допомогу людині, яка перебуває у небезпечному для життя стані, проявляючи неповагу до прав людини на життя та безпеку, поставив своїм діянням останнього у небезпечний для життя стан, не надав першу медичну допомогу, свідомо залишив його без допомоги, зник з місця залишення потерпілого та не повідомив про дану дорожньо-транспортну пригоду і наявність потерпілого до жодного державного органу.
Потерпілий ОСОБА_12 не маючи фізичної можливості самостійно прослідувати до місця свого проживання чи викликати допомогу, через заподіяні тілесні ушкодження, більше двох годин пролежав на відкритому повітрі за низької температури 8,7 градусів за Цельсієм у місці, де його залишив ОСОБА_7 , з моменту залишення о 5 год.51 хв. до моменту коли близько 8.00 години ранку 11 жовтня 2018 року його виявили сторонні особи, які викликали бригаду швидкої медичної допомоги, та доправили до лікарської установи.
Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 59 від 10.04.2019 року, смерть ОСОБА_12 настала від сумісної тупої травми з відкритими переломами кісток склепіння та основи черепу, забоями речовини головного мозку, крововиливами під м`які мозкові оболонки та в речовину головного мозку, переломами кісток тулубу, ушкодженнями внутрішніх органів, яка у своєму перебігу ускладнилася шоком. При наданні специфічної медичної допомоги, за відсутності протипоказань до такої з боку внутрішніх органів та систем, не виключена можливість того, що ОСОБА_11 міг залишитися живим.
Внаслідок дій ОСОБА_7 та допущеної ним бездіяльності, яка виразилася в тому, що ним залишено без допомоги у безпорадному стані потерпілого, та те, що той був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, хоча ОСОБА_7 мав реальну можливість надати йому допомогу, однак поставивши потерпілого ОСОБА_12 у небезпечний для життя стан, допомогу йому не надав, внаслідок чого той від отриманих тілесних ушкоджень помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в Томаківській центральній районній лікарні.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, визначеного статтею 219 цього Кодексу, після повідомлення ОСОБА_7 про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24.11.2021 року відносно ОСОБА_7 підлягає скасуванню через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, встановлені ст.412 КПК України.
Зазначає, що відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК України досудове розслідування повинно бути закінчене протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, а відповідно до вимог п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.
Вказує захисник і на те, що кінцевим моментом строку досудового розслідування є його закінчення, яке, як етап кримінального провадження, законодавець пов`язує у часі зі зверненням з обвинувальним актом до суду (його фактичним направленням). А тому в рамках строку досудового розслідування обвинувальний акт має бути не лише складено, затверджено та вручено, а й безпосередньо направлено на адресу суду.
Втім, як зауважує апелянт, відомості про кримінальне провадження №0000400 щодо ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, до ЄРДР було внесено 30.10.2019 року. Під час досудового розслідування кваліфікація злочину не змінювалась. Надалі, 17.12.2019 року ОСОБА_7 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України. 18.02.2020 року слідчим за дорученням прокурора підозрюваному ОСОБА_7 було повідомлено про завершення досудового розслідування, після чого стороні захисту надано доступ до матеріалів досудового розслідування. Цього ж дня, 18.02.2020 року, слідчим у кримінальному провадженні № 0000400 відносно ОСОБА_7 було складено обвинувальний акт за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, який того ж дня затверджено прокурором, а також відповідно до вимог ст. 293 КПК України копії вказаного обвинувального акта разом з реєстром матеріалів досудового розслідування під розписку вручено обвинуваченому ОСОБА_7 та його захиснику адвокату ОСОБА_13 .
Під час досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні рішення про його зупинення чи закриття не приймалось, строки досудового розслідування не продовжувались.
Вважає, що оскільки стороні захисту відкрито матеріали справи для ознайомлення 18 лютого 2020 року, тобто в останній день до спливу строку досудового розслідування, відлік яких продовжується з моменту виконання приписів ч.9 ст. 290 КПК України, днем закінчення строку досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні є 19.02.2020 року.
Разом з тим, обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 хоча складений та підписаний 18.02.2020 року, однак направлений до Томаківського районного суду Дніпропетровської області лише 24.02.2020 року, а згідно штампа на ньому Томаківського райсуду Дніпропетровської області отриманий місцевим судом 25.02.2020 року, що свідчить, на думку апелянта, про порушення прокурором вимог кримінального процесуального законодавства України, оскільки злочин, який інкримінувався обвинуваченому, відповідно до ст. 12 КК України не є тяжким чи особливо тяжким, а тому підлягають обов`язковому застосуванню приписи п.10 ч.1 ст. 284 КПК України.
Також захисник зазначає, що направлення прокурором обвинувального акта після закінчення досудового розслідування до суду поза межами строків досудового розслідування у кримінальних провадженнях щодо злочинів, які не є тяжкими чи особливо тяжкими проти життя та здоров`я, виключає набуття особою процесуального статусу обвинуваченого, а отже, унеможливлює розгляд в суді кримінального провадження по суті та тягне за собою закриття кримінального провадження на підставі п.10 ч.1 ст. 284 КПК України, а тому всі докази, здобуті під час розгляду судом кримінальної справи є недопустимими.
Вказує, що у порушення вимог кримінального процесуального законодавства 01.06.2021 року, тобто більш ніж через рік після направлення обвинувального акту до суду, складено обвинувальний акт зі зміненим в порядку ст. 338 КПК України обвинуваченням щодо ОСОБА_7 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України. Підставами для зміни обвинувачення стали результати дослідження судом документів та показання допитаних під час судового засідання свідків і обвинуваченого, тобто доказів, здобутих судом з порушенням вимог діючого законодавства, тому є недопустимими, а отже вказаний обвинувальний акт, яким змінено обвинувачення ОСОБА_7 , не може породжувати правових наслідків, у тому числі й зміни обвинувачення.
Апелянт зазначає, що висновок експертів № 59 від 10.04.2019 року не надає конкретної відповіді на питання про те, чи можливо виключити настання смерті потерпілого ОСОБА_11 за умови надання своєчасної медичної допомоги, а експертами під час проведення комісійної судово-медичної експертизи не встановлено, чи були у ОСОБА_11 прижиттєві протипоказання до надання специфічної медичної допомоги з урахуванням стану його внутрішніх органів та систем.
Посилається на те, що відповідальність за ч. 3 ст. 135 КК України настає в тому разі, якщо між залишенням потерпілого у небезпеці та настанням його смерті або іншими тяжкими наслідками є причинний зв`язок, але під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження не зібрано доказів існування причинного зв`язку між настанням смерті потерпілого ОСОБА_11 із залишенням його в небезпеці, що, на думку захисника, виключає кримінальну відповідальність ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 135 КК України.
Не згоден апелянт і з призначеним судом покаранням ОСОБА_7 , яке, на його думку, є занадто суворим, оскільки обвинувачений на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем мешкання характеризується позитивно, раніше не судимий, одружений, офіційно працевлаштований, під час досудового розслідування і судового розгляду активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, щиро покаявся, вибачився перед потерпілим, намагався добровільно відшкодувати завданого збитку шляхом переведення на банківський рахунок потерпілого 20 000 грн., але потерпілий повернув вказані грошові кошти на рахунок ОСОБА_7 , пояснивши це тим, що не бажає отримувати від нього жодної допомоги. Згідно з досудовою доповіддю органу пробації виправлення ОСОБА_7 можливо без позбавлення або обмеження волі.

Під час апеляційного перегляду справи обвинувачений та його захисник підтримали вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити.
Прокурор, потерпілий та його представник заперечували проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту, вважали вирок суду законним та обґрунтованим.
Потерпілий та його представник
В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали свої позиції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані не в повному обсязі.
Відповідно до ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема:
- формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення;
- статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Згідно п.15 постанови пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», мотивувальна частина обвинувального вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів.
У п.18 зазначеної постанови вказано, що мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність.
Проте судом першої інстанції вказані вимоги закону не додержано.
Судове рішення суду першої інстанції повинно бути належним чином обґрунтованим і повністю відповідати фактичним обставинам, встановленим під час судового розгляду.
Як слідує з мотивувальної частини вироку, суд встановив, що приблизно о 05 год. 30 хв. 11 жовтня 2018 року, ОСОБА_7 керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ-211540-120-20, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Н-23, 296 кілометр в напрямку смт.Томаківка Дніпропетровської області, поблизу будівлі №3 Філії «Томаківського райавтодору», розташованої по вул. Ярослава Мудрого, смт. Томаківка Дніпропетровської області, не застосовуючи гальмування допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 .
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, втратив свідомість та залишився на місці зіткнення.
Після наїзду на пішохода ОСОБА_11 , водій ОСОБА_7 , не зупиняючись продовжив рухатися на вказаному транспортному засобі, проте одразу прийняв рішення повернутися на місце вчинення дорожньо-транспортної пригоди та з`ясувати стан потерпілого.
Повернувшись на місце зіткнення, водій ОСОБА_7 з`ясував, що постраждалий ОСОБА_11 лежить на дорозі в безпорадному стані.
Будучи причетним до даної дорожньо-транспортної пригоди, побоюючись можливої відповідальності за свої дії та маючи на меті її уникнення, ОСОБА_7 , в той же день, приблизно в період часу з 5 год.35 хв. по 5год.51 хв., перебуваючи на тому ж місці, з метою ухилення від передбаченої законом можливої відповідальності, грубо порушуючи вимоги п.п. «а», «б», «в», «г», «ґ», «д», «е» п. 2.10 Правил дорожнього руху, погрузив постраждалого ОСОБА_11 на заднє сидіння в салон свого автомобіля та перевіз його до ділянки місцевості, яка розташована за спорудою № 12д кафе «Юліана» за адресою вул. Центральна, с.Мирове, Томаківського району Дніпропетровської області, яке не пов`язане з дорожньо-транспортною пригодою, де поклав потерпілого ОСОБА_11 на землю та усвідомлюючи, що останній перебуває у небезпечному для життя стані внаслідок отриманих травм, свідомо залишив його без допомоги, зник з місця залишення потерпілого та не повідомив про дану дорожньо-транспортну пригоду і наявність потерпілого до жодного державного органу.
При цьому суд першої інстанції дійшов до висновку, що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 135 КК України, як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишити без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, що спричинило смерть особи.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека є найвищими соціальними цінностями. Кримінальний кодекс України здійснює охоронну функцію щодо вказаних цінностей, зокрема стаття 135 КК України встановлює кримінальну відповідальність за завідоме залишення в небезпеці.
Суспільна небезпечність цього злочину полягає у тому, що людина, яка має можливість надати допомогу іншій людині і тим самим врятувати її від смерті або настання інших тяжких наслідків, не робить цього, що свідчить про низькі моральні якості цієї особи. Злочинність такої бездіяльності підвищується, якщо особа сама поставила іншу особу в небезпечний для життя стан, або причетна до події, через яку особа опинилася в такому стані.
Об`єктивна сторона залишення в небезпеці характеризується двома видами злочинної бездіяльності: 1) бездіяльність-невтручання, що полягає у невиконанні особою обов`язку щодо надання необхідної допомоги потерпілому, який перебуває у небезпечному для життя стані й позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, коли небезпека виникла незалежно від суб`єкта цього злочину; 2) змішана бездіяльність бездіяльність щодо надання допомоги потерпілому особою, яка сама поставила його в небезпечний для життя стан.
За змістом статті 135 КК України, поставлення в небезпеку виступає як основа для виникнення спеціального обов`язку надати допомогу особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Іншими словами, саме поставлення в небезпеку знаходиться за межами вказаного злочину та за певних умов містить окремий склад злочину.
Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 135 КК України, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта злочину до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).
Поняття «завідомість» означає усвідомлення особою, яка чинить будь-яке діяння, певних фактів чи обставин, які випливають зі змісту кримінально-правової заборони залишення в небезпеці, та є ознакою, яка характеризує інтелектуальний момент умислу. В діях особи наявний склад злочину лише тоді, коли вона достовірно знала про небезпеку, що загрожує потерпілому, і про те, що вказана небезпека загрожує життю останнього.
Отже, відповідно до змісту диспозиції статті 135 КК України, суб`єкт цього злочину має усвідомлювати: а) небезпечний для життя стан потерпілого; б) безпорадність особи, про яку даний суб`єкт повинен був піклуватися або яку поставив в небезпечний для життя стан; в) загроза життю виникла внаслідок поставлення його в небезпечний для життя стан суб`єктом злочину чи внаслідок подій або явищ, не пов`язаних з поведінкою винного; г) суб`єкт злочину має можливість надати необхідну потерпілому допомогу.
Разом з чим, відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті порушення особою правил безпеки дорожнього руху чи експлуатації транспорту, правил водіння або експлуатації машини і наступне залишення потерпілого від такого злочину без допомоги, слід кваліфікувати за наявності до того підстав за сукупністю злочинів, передбачених відповідними частинами статей 286 чи 415 КК України та відповідною частиною ст. 135 КК України.
Кваліфікація судом першої інстанції дій ОСОБА_7 за ознаками - завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишити без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, що спричинило смерть особи, тобто лише за ст. 135 КК України, на думку апеляційного суду, не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, встановленим судом та викладним у судовому рішенні та свідчить про неповноту судового розгляду, що відповідно до ст. ст. 410, 411 КПК України, є підставами для скасування судового рішення.
При цьому суд апеляційної інстанції позбавлений можливості з`ясувати, чи було притягнуто ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за ст. 286 КК України, та чи приймалося відповідне процесуальне рішення з приводу цього.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги захисника, скасування вироку і призначення нового розгляду у суді першої інстанції.
У зв`язку з чим, колегія суддів, не вирішує наперед питання, про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірності або недостовірності доказів, переваги одних доказів над іншими, застосуванням судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність.
Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції слід усунути зазначені в ухвалі порушення вимог процесуального закону, які стали підставою для скасування вироку суду, всебічно, повно та неупереджено дослідити доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі, дати їм належну оцінку та ухвалити рішення, яке відповідає вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 404,405, 407,409,411,419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - задовольнити частково.
Вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України - скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4