Категорія:ч.1 ст.296 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2021 року,
В С Т А Н О В И В
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцьк Волинської області, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей, непрацюючого, проживаючого в АДРЕСА_1 , в порядку ст.89 КК України не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 6 місяців.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з моменту приведення даного вироку до виконання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 в користь потерпілого ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Вироком вирішено долю арештованого майна та речових доказів.
Згідно із вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 27.07.2019, близько 19:40 год., знаходячись у громадському місці, а саме на проїжджій частині вулиці Ветеранів, поблизу будинку № 13 у м. Луцьку Волинської області, діючи з прямим умислом, з мотивів явної неповаги до суспільства, грубо і умисно порушуючи існуючі у суспільстві правила поведінки і норми моралі, бажаючи возвеличитись за рахунок приниження іншої людини, використовуючи як малозначний привід для конфлікту той факт, що, на його думку, водій автомобіля-таксі марки «Toyota Corolla», моделі «Е120», номерний знак НОМЕР_1 , не надав перевагу у русі водію автомобіля марки «Toyota Avensis», номерний знак НОМЕР_2 , в якому в якості пасажира перебував ОСОБА_7 , та демонструючи власну зверхність, усвідомлюючи, що його дії відбуваються в умовах очевидності для інших людей, а також протиправний характер своїх дій, які супроводжувались особливою зухвалістю, умисно наніс один удар кулаком правої руки в ліву скроневу ділянку голови потерпілого ОСОБА_9 , який у цей час знаходився на сидінні водія у автомобілі-таксі марки «Toyota Corolla», моделі «Е120», номерний знак НОМЕР_1 , та один удар правою ногою у дверцята водія вищевказаного автомобіля, після чого наніс один удар долонею лівої руки в праву скроневу ділянку голови та один удар кулаком руки в грудну клітку потерпілого ОСОБА_9 , чим спричинив останньому тілесне ушкодження у вигляді садна лівої скроневої ділянки, яке згідно висновку судово-медичного експерта № 690 від 02.10.2019 за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень. Після цього, ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, вперто не припиняючи свої хуліганські дії, умисно вистрибнув обома ногами на капот та вітрове скло автомобіля марки «Toyota Corolla», моделі «Е120», номерний знак НОМЕР_1 , належного потерпілому ОСОБА_9 , чим пошкодив даний автомобіль та завдав майнової шкоди потерпілому на загальну суму 5236,62 грн.
Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 скоїв умисне протиправне діяння, яке виразилось у хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, а саме вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.296 КК України.
В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження та правову кваліфікацію дій обвинуваченого, вказує на невідповідність оскаржуваного рішення вимогам чинного законодавства, зокрема, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його суворості.

Посилається на неврахування судом першої інстанції наявних пом`якшуючі обставини, які в даній справі повинні бути прийняті до уваги як суттєво важливі, а саме: факт часткового визнання вини обвинуваченим, повного відшкодування матеріальних збитків на користь потерпілого до ухвалення вироку у справі, щире каяття, відсутність судимостей, наявність міцних соціальних зв`язків, перебування на утриманні неповнолітніх дітей.

Вважає призначене покарання обвинуваченому занадто суворим та не співмірним скоєному правопорушенню, у зв`язку з цим просить змінити вирок суду та призначити ОСОБА_7 більш м`яке покарання, яке не пов`язане із обмеженням волі, та звільнити його від відбування покарання, встановивши йому іспитовий термін на підставі ст.75 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вказує, що місцевим судом за відсутності належних підстав та достатнього обґрунтування призначено обвинуваченому покарання у розмірі наближеного до мінімальної межі, передбачене санкцією ч.1 ст.296 КК України. Суд формально у вироку вказав на врахування при призначенні покарання ОСОБА_7 тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, однак, не надав належної оцінки його обставинам. Окрім цього, потерпілий наполягав на призначенні виключно суворого покарання обвинуваченому.
Зазначає, що наведенні у вироку обставини, які на думку суду свідчать про обгрунтованість призначеного ОСОБА_7 покарання, характеризують обвинуваченого в загально-соціальному плані, проте не висвітлюють його ставлення до вчиненого кримінального проступку і не є такими, котрі істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення.
З урахуванням зазначеного, просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.
До початку судового розгляду даного провадження апеляційним судом, прокурором подано доповнення та зміни до апеляційної скарги, в яких останній вказує на невірне зазначення місцевим судом початку строку відбування покарання, оскільки у відповідності до ст.58 КВК України строк покарання у виді обмеження волі обчислюється з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі. Судом першої інстанції у резолютивній частині оскаржуваного рішенні у порушення вказаних вимог вказано обчислювати строк відбуття покарання у виді обмеження волі з моменту приведення вироку до виконання. У зв`язку з вказаним, просить у резолютивній частині вироку вказати, що строк відбуття покарання обчислювати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.
Прокурором до початку судового розгляду даного провадження апеляційним судом подано повторно доповнення та зміни до апеляційної скарги, в яких останній вказує на закінчення строків давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності, а також необхідності зазначення редакції частини статті, за якою засуджено ОСОБА_7 , чинної на момент вчинення ним кримінального правопорушення, а саме за ч.1 ст.296 КК України ( в редакції закону від 23.02.2014).
Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, думку прокурора, який апеляцію сторони обвинувачення зі змінами та доповненнями підтримав, апеляційну скаргу захисника заперечив, міркування обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу прокурора в частині закриття кримінального провадження не заперечували, позицію потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу подану прокурором, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 вчинив кримінальний проступок 27 липня 2019 року.

Установлено, що ч.1 ст.296 КК України ( в редакції закону від 23.02.2014) передбачає покарання у виді штрафу від п`ятисот до тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до п`яти років.

Відповідно до положень ст.12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.296 КК України відноситься до кримінальних проступків.

Пунктом 2 частино 1 статті 49 КК України визначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років

На момент розгляду даного кримінального провадження апеляційним судом, строки визначені п.2 ч.1 ст.49 КК України, минули.

Підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є притягнення особи як обвинуваченого та згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Обвинувачений ОСОБА_7 на звільнення його від кримінальної відповідальності погодився.

З огляду на відсутність даних про ухилення ОСОБА_7 від слідства та суду, про притягнення його до кримінальної відповідальності, а також будь-яких заперечень обвинуваченого проти звільнення від кримінальної відповідальності та закриття у зв`язку з цим кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку про необхідність його звільнення від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.296 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.

Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Положеннями ст.417 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Відповідно до ст.129 КПК України суд наділений правом вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні лише при ухваленні вироку або постановленні ухвали про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.

Тому, у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України та закриття кримінального провадження, цивільний позов у кримінальному провадженні не підлягає вирішенню по суті, а вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п.1 ч.2 ст.284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

Так як провадження щодо ОСОБА_7 підлягає закриттю з нереабілітуючих підстав, потерпілий ОСОБА_9 має право звернутися до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням наведених обставин, за наслідками апеляційного розгляду вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2021 року слід скасувати та звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.296 КК України на підставі ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності та закрити кримінальне провадження, залишивши цивільний позов без розгляду.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати.

Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.296 КК України (в редакції від 23 лютого 2014 року), у зв`язку із закінченням строків давності.
Кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 за ч.1 ст.296 КК України (в редакції від 23 лютого 2014 року) - закрити.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 залишити без розгляду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді