УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 296/3810/15-к

провадження № 51-3350ск21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого судді ОСОБА_10.,

суддів ОСОБА_11., ОСОБА_12.,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 05 жовтня 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 04 липня 2022 року щодо нього,

встановив:

Вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 05 жовтня 2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 301, ч. 4 ст. 301 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено покарання: за ч. 2 ст. 301 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік; за ч. 4 ст. 301 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточне покарання ОСОБА_1 за сукупністю злочинів визначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим і призначено у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК засудженого ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Також указаним вироком суду вирішено питання щодо майна, на яке накладено арешт, долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Вироком суду встановлено, що в період часу з 07 квітня по 05 травня 2014 року ОСОБА_1 , перебуваючи за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_2 , у невстановлений слідством час умисно, протиправно розповсюджував предмети порнографічного характеру, а саме відеопродукцію порнографічного характеру, у тому числі відеопродукцію порнографічного характеру, що містить дитячу порнографію.

07 квітня 2014 року у невстановлений більш точний слідством час, перебуваючи за місцем свого проживання, маючи умисел на розповсюдження відеопродукції порнографічного характеру, у тому числі, що містить дитячу порнографію, порушуючи суспільну мораль, тобто систему етичних норм, правил поведінки, що склалися у суспільстві на основі традиційних духовних і культурних цінностей, всупереч Закону України «Про захист суспільної моралі» від 20 листопада 2003 року, Конвенції Ради Європи «Про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства», яку ратифіковано 20 серпня 2012 року, використовуючи доступ до всесвітньої мережі Інтернет за допомогою Інтернет провайдера ТОВ «ІПС Плюс», встановив на свій персональний комп`ютер типу «Full Tower Сервер» (системна плата ASUS model: Р9Х79, процесор Intel Core i7-3930K@3.20GHz, оперативна пам`ять Team Group загальним об`ємом 16 Gb, жорсткий диск Seagate, об`ємом 2000 Gb model: ST2000DL003 (серійний номер 6YD1HL0X), жорсткий диск Western, об`ємом 2000 Gb model: WD20EARS, жорсткий диск Seagate об`ємом 2000 Gb model: ST2000DL003 ( (серійний номер 6YD0DQF9) та 2 твердотілих диски OCZ Vertex 4 загальним об`ємом - 384 Gb) програмний продукт «eMule 050а».

З метою реалізації свого злочинного умислу, при встановленні програмного продукту «eMule 050а» на власний вищезазначений персональний комп`ютер, виконуючи покрокову інструкцію по його встановленню, ОСОБА_1 у відповідному підменю « Загруженные файлы » визначив папку під назвою K:/( ІНФОРМАЦІЯ_3 до якої будуть завантажуватись усі вибрані ним файли, у тому числі мультимедійні, із всесвітньої мережі Інтернет. Крім того, з метою надання можливості іншим особам, користувачам системи «eMule 050а», завантажувати зазначені попередньо завантажені ним файли у відповідному підменю «Папки обмена» вибрав та встановив за замовчуванням назву цієї-ж папки, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3.

При цьому, ОСОБА_1 достовірно знаючи, що в разі не визначення ним папки з назвою К:/ ( ІНФОРМАЦІЯ_3 » розповсюдження завантажених ним файлів для інших користувачів системи «eMule 050а» відбуватись не буде, а завантажені ним файли з мережі Інтернет будуть лише зберігатись на його власному персональному комп`ютері та не будуть доступні для інших осіб. Провівши дану системну операцію, ОСОБА_1 свідомо надав прямий доступ користувачам програми «eMule 050а» до завантажених ним файлів, які зберігаються в папці «Папки обмена».

Використовуючи особливості програмного продукту «eMule 050а», достовірно знаючи та усвідомлюючи, що на запит користувачів даної програми, останні будуть отримувати доступ до файлів, які зберігаються в папці «Папки обмена», де знаходяться завантажені ним файли, маючи умисел на розповсюдження відеопродукції порнографічного характеру, у тому числі, що містить дитячу порнографію, ОСОБА_1 у період з 07 квітня по 05 травня 2014 року, перебуваючи за місцем свого проживання, користуючись доступом з ІР-адреси НОМЕР_1 до мережі Інтернет, через програмний продукт «eMule 050а» завантажив до папки підменю «Загруженные файлы» та «Папки обмена» під ОСОБА_2 :/( ІНФОРМАЦІЯ_3 in 17 відеофайлів, які згідно експертних висновків відносяться до відеопродукції порнографічного характеру, що містять дитячу порнографію, зміст яких став доступним іншим користувачам вказаного програмного продукту. При цьому, доступ до змісту відеофайлів став доступним іншим користувачам програмного продукту «eMule 050а».

Тобто, ОСОБА_1 своїми умисними протиправними діями 280 разів розповсюдив з папки «Папки обмена» К.:ІНФОРМАЦІЯ_3 відеофайли, які відносяться до відеопродукції порнографічного характеру, що містять дитячу порнографію, що згідно Закону України «Про захист суспільної моралі» від 20 листопада 2003 року є зображеннями у будь-який спосіб дитини чи особи, яка виглядає як дитина, задіяної у реальній або змодельованій відверто сексуальній поведінці, або будь-яке зображення статевих органів дитини в сексуальних цілях, що не відповідають моральним критеріям, ображають честь і гідність людини, спонукаючи негідні інстинкти.

Таким чином, ОСОБА_1 своїми умисними протиправними діями, вчинив розповсюдження відеопродукції порнографічного характеру, що містить дитячу порнографію, серед користувачів програмного продукту «eMule 050а».

Крім того, ОСОБА_1 у період з 07 квітня по 05 травня 2014 року, перебуваючи за місцем свого проживання, маючи умисел на розповсюдження відеопродукції порнографічного характеру, порушуючи суспільну мораль, тобто систему етичних норм, правил поведінки, що склалися у суспільстві на основі традиційних духовних і культурних цінностей, користуючись доступом з ІР-адреси НОМЕР_1 до мережі Інтернет, через програмний продукт «eMule 50а» завантажив до папки підменю «Загруженные файлы» та «Папки обмена» з ОСОБА_2 :/( ІНФОРМАЦІЯ_3 відеофайла, які згідно експертних висновків відносяться до відеопродукції порнографічного характеру, зміст яких став доступним іншим користувачам вказаного програмного продукту. При цьому, доступ до змісту вказаних відеофайлів став доступним іншим користувачам програмного продукту «eMule 050а».

Тобто, ОСОБА_1 своїми умисними протиправними діями 1436 разів розповсюдив з папки «Папки обмена» К.:ІНФОРМАЦІЯ_3 відеофайли, які відносяться до відеопродукції порнографічного характеру, змістом яких згідно Закону України «Про захист суспільної моралі» від 20 листопада 2003 року є детальне зображення анатомічних та фізіологічних деталей сексуальних дій чи які містять інформацію порнографічного характеру, які не відповідають моральним критеріям, ображають честь і гідність людини, спонукаючи негідні інстинкти.

Таким чином, ОСОБА_1 своїми умисними протиправними діями, вчинив розповсюдження відеопродукції порнографічного характеру серед користувачів програмного продукту «eMule 050а».

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 30 березня 2021 року вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 05 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_1 за частинами 2, 4 ст. 301 КК скасовано, а кримінальне провадження щодо нього закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з тим, що невстановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_1 в суді і вичерпані можливості їх отримання.

Постановою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року ухвалу Житомирського апеляційного суду від 30 березня 2021 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 04 липня 2022 року вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 05 жовтня 2020 року в частині призначеного покарання змінено. Постановлено вважати ОСОБА_1 засудженим: за ч. 2 ст. 301 КК (у ред. ЗУ №1819-VI від 20 січня 2010 року) до покарання визначеного судом першої інстанції у виді позбавлення волі на строк 1 рік та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено його від відбування покарання; за ч. 4 ст. 301 КК (у ред. ЗУ №1819-VI від 20 січня 2010 року) до покарання визначеного судом першої інстанції у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі статей 75, 76 КК звільнено ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк 2 роки з покладенням на нього обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі засуджений порушує питання про скасування оскаржених судових рішень з підстав істотного порушення кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Спираючись на приписи статей 2, 4, 5 КК зазначає, що на момент постановлення апеляційним судом ухвали від 04 липня 2022 року ч. 4 ст. 301 КК була виключена Законом України від 18 лютого 2021 року № 1256-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо імплементації Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства (Ланцаротської конвенції)» (далі - Законом № 1256-IX від 18 лютого 2021 року), а отже суд апеляційної інстанції застосував закон, який не підлягає застосуванню.

Стверджує, що суд апеляційної інстанції порушив приписи ч. 2 ст. 439, ст. 94 КПК, оскільки при новому апеляційному розгляді за доводами апеляційної скарги сторони захисту докази не досліджувались і не перевірялись. Крім цього вказує, що доводи апеляційної скарги захисника не перевірялись в судовому засіданні 04 липня 2022 року, апеляційний суд формально розглянув апеляційну скаргу.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК з огляду на таке.

Згідно ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доводи захисника, про те, що положення Закону № 1256 - ІХ скасовують кримінальну відповідальність за діяння, кваліфіковані судом за ч. 4 ст. 301 КК, є необґрунтованими.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 301 КК (в редакції, чинній до 17 березня 2021 року) кримінально-протиправними визначались: дії, передбачені частинами 1 або 2 цієї статті, вчинені щодо творів, зображень або інших предметів порнографічного характеру, що містять дитячу порнографію, або примушування неповнолітніх до участі у створенні творів, зображень або кіно- та відеопродукції, комп`ютерних програм порнографічного характеру.

За приписами ст. 4 КК кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності. Положення вказаної статті застосовуються із урахуванням положень ст. 5 КК стосовно зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі.

Діяння засудженого кваліфіковане за ч. 4 ст. 301 КК, тобто кримінально-правовою нормою, яка є чинною на час вчинення як інкримінованого діяння, так і судового розгляду в суді першої інстанції.

На підставі Закону № 1256-ІХ ч. 4 ст. 301 КК виключено із закону та одночасно уведено до КК ст. 301-1. За положеннями Закону № 1256-ІХ на час апеляційного перегляду кримінально-правова норма, якою встановлено відповідальність за розповсюдження дитячої порнографії, текстуально відображена в ч. 3 ст. 301-1 КК.

Отже, кримінально-правова заборона розповсюдження дитячої порнографії, встановлена в законі України про кримінальну відповідальність як на момент вчинення дій засудженим (поняття дитячої порнографії є складовою більш широкого за змістом поняття - предмети порнографії), так і на момент судового розгляду.

Вилучення з тексту ст. 301 КК кримінально-правової норми про розповсюдження відеопродукції порнографічного характеру, що містить дитячу порнографію, та одночасне відображення в тексті ч. 3 ст. 301-1 цього Кодексу кримінальної протиправності розповсюдження відеопродукції порнографічного характеру, що містить дитячу порнографію, не можна вважати скасуванням кримінальної відповідальності за вчинення інкримінованих ОСОБА_1 дій, протиправність і караність яких передбачена кримінально-правовою нормою будь-якої редакції КК. Вказане жодним чином не свідчить про наміри законодавця декриміналізувати дії, у вчиненні яких ОСОБА_1 визнаний винуватим.

Висновок про те, чи пом`якшує новий закон кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, чи навпаки - посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, можна робити лише в контексті конкретних обставин справи, щодо конкретного діяння та конкретної особи.

Закон № 1256-ІХ не має зворотної дії в часі, оскільки не скасовує протиправності діяння, за яке засуджено ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 301 КК, не пом`якшує кримінальної відповідальності та жодним чином не поліпшує його становища.

Згідно з ч. 3 ст. 301-1 КК за розповсюдження відеопродукції порнографічного характеру, що містить дитячу порнографію, передбачено покарання у виді позбавлення волі від 8 до 12 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років. За такі ж дії в ч. 4 ст. 301 КК (у редакції, чинній на момент вчинення злочину) було передбачено покарання у виді позбавлення волі від 5 до 10 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років.

За класифікацією в ст. 12 КК, злочин, передбачений ч. 3 ст. 301-1 КК, є особливо тяжким, на відміну від того, що за ч. 4 ст. 301 КК йшлося про тяжкий злочин.

Суд апеляційної інстанції зважив на те, що на час апеляційного перегляду набув чинності Закон № 1256-ІХ, і умотивовано виходив з того, що його положення застосуванню в цьому провадженні не підлягають як такі, що посилюють відповідальність за вчинені засудженим дії. Цей суд обґрунтовано керувався положеннями ч. 2 ст. 4 КК, за приписами якої кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

З огляду на вказане вище, у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_1 відсутні підстави до застосування положень ч. 1 ст. 5 КК щодо нього, а кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 301 КК є правильною.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судовий розгляд, відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК, проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Положеннями ст. 17 КПК визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК випадках на потерпілого.

Обвинувальний вирок може бути постановлено судом лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено, і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як убачається зі змісту доданого до касаційної скарги вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 301, ч. 4 ст. 301 КК, зроблено з дотриманням правил безпосередності дослідження доказів, на підставі з`ясування обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими у судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу, та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Так, винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих йому злочинів була встановлена на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом, зокрема: показань засудженого ОСОБА_1 , який винним себе не визнав повністю, свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та експерта ОСОБА_8 ; письмових доказів, зокрема: протоколу обшуку від 18 липня 2014 року; висновків експертів № 1/897 від 27 жовтня 2014 року, № 80М від 26 листопада 2014 року, № 81М від 26 листопада 2014 року, № 82М від 26 листопада 2014 року, № 83М від 26 листопада 2014 року, № 84М від 26 листопада 2014 року, № 85М від 26 листопада 2014 року, № 86М від 26 листопада 2014 року, № 87М від 26 листопада 2014 року; протоколу проведення слідчого експерименту з фототаблицею до нього від 11 грудня 2014 року та додатком № 1; протоколу проведення слідчого експерименту від 11 грудня 2014 року; висновку експерта № 1/1469 від 13 січня 2015 року; протоколу огляду предметів від 30 січня 2015 року; довідки ТОВ «ІСП ПЛЮС».

До тверджень засудженого про те, що він не встановлював програму «eMule0.50a» і на його комп`ютері не було такої програми, а тому і не розповсюджував дитячої порнографії, суд поставився критично і спростував їх, спираючись, зокрема, на зміст досліджених в судовому засіданні висновків експертів та показання свідка ОСОБА_6 .

Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою та викладені докази, що спростовують її доводи.

Згідно зі ст. 439 КПК після скасування вироку або ухвали судом касаційної інстанції суд першої або апеляційної інстанції здійснює судове провадження згідно із загальними вимогами, передбаченими цим Кодексом, в іншому складі суду. Вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок Корольовського районного суду

м. Житомира від 05 жовтня 2020 року за апеляційними скаргами захисника Кондратюка О.А. та прокурора в межах їх доводів, врахувавши вказівки суду касаційної інстанції, керуючись приписами статей 404, 405 КПК, зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався, надав належну оцінку доводам апеляційних скарг, та із зазначенням докладних мотивів постановленого рішення обґрунтовано апеляційну скаргу прокурора задовольнив, а в задоволенні апеляційної скарги сторони захисту відмовив.

Свій висновок апеляційний суд зробив на підставі аналізу та належної правової оцінки дотримання місцевим судом правил, встановлених статтями 23, 86, 94, 223, 240 вказаного Кодексу, дійшов переконливого висновку про повноту, всебічність та об`єктивність дослідження обставин кримінального провадження судом першої інстанції.

За результатом апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції дійшов переконливого висновку про те, що в сукупності та взаємозв`язку досліджені судом докази є достатніми для ухвалення обвинувального вироку, а винуватість ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 301, ч. 4 ст. 301 КК, доведена поза розумним сумнівом на підставі належних і допустимих доказів, які обґрунтовано покладені в основу вироку та у доведення його винуватості у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, а вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом приписів ч. 2 ст. 439, ст. 94 КПК є безпідставними.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

В ситуації, коли суд апеляційної інстанції вбачає, що доводи в апеляційній скарзі сторони захисту щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження виглядають обґрунтованими та потребують перевірки, таку перевірку здійснює шляхом повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, із дотриманням вимог ст. 404 КПК.

Уцьому випадку таких обставин апеляційний суд не встановив, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Незгода сторони обвинувачення з показаннями свідків та письмовими доказами по справі, не є підставою для повторного дослідження цих доказів. При апеляційному перегляді у суду не виникає обов`язку досліджувати докази з дотриманням засади безпосередності, якщо він на відміну від суду першої інстанції, по іншому не тлумачить докази, досліджені в суді першої інстанції. Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України.

Як убачається з оскарженого судового рішення, апеляційний суд за наслідками судового розгляду погодився з оцінкою доказів судом першої інстанції, а тому підстав для безпосереднього дослідження доказів у нього не було.

При цьому стороною захисту у касаційній скарзі не наведено будь-яких доводів щодо необхідності повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження.

Натомість засуджений безпідставно посилається на недотримання апеляційним судом приписів ст. 439 КПК. Касаційний суд, скасувавши за скаргою прокурора оскаржене рішення апеляційного суду і призначивши новий розгляд в суді апеляційної інстанції, встановив допущені під час апеляційного перегляду порушення правилами оцінки доказів за приписами статей 87, 94 КПК, вказав, що апеляційний суд надав неправильну оцінку доказам, відмінну від її оцінки судом першої інстанції, без належних на те підстав. Водночас, суд касаційної інстанції, встановивши допущене за результатами апеляційного перегляду істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, не давав інших вказівок, крім усунення таких порушень під час нового розгляду.

В аспекті застосування приписів ст. 433 КПК, касаційний суд не має обґрунтованих підстав піддавати сумніву висновки судів щодо дотримання правил, визначених в ст. 94 КПК стосовно оцінки достовірності і достатності доказів винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Крім того, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто вмотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

В частині оцінки дотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК, колегія суддів також враховує, що доводи касаційної скарги не містять тверджень про неповне чи перекручене відображення в оскарженій ухвалі апеляційного суду доводів апеляційної скарги сторони захисту. Приписи пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зобов`язують суд обґрунтовувати своє рішення, не можна тлумачити як такі, що вимагають детальної відповіді на кожен аргумент, а питання про те, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання належного обґрунтування може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У цьому кримінальному провадженні відповідні стандарти вмотивування судового рішення судом апеляційної інстанції дотримано.

Апеляційний суд, залишаючи вирок суду першої інстанції без змін щодо визнання ОСОБА_1 винуватим за частинами 2, 4 ст. 301 КК, погодився із висновком останнього, який перевірив та проаналізував надані докази, у тому числі ті, які на думку сторони захисту вказують на невинуватість засудженого, та дійшов висновку про те, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 4 ст. 301 КК. Встановивши обставини, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 49 КК (в редакції станом на 01 квітня 2014 року), постановив звільнити ОСОБА_1 від відбуття покарання за ч. 2 ст. 301 КК.

Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що вказаний суд діяв у межах своїх повноважень та не допустив порушень, як на те посилається засуджений у касаційній скарзі.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень з мотивів, зазначених у касаційній скарзі засудженого, та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 05 жовтня 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 04 липня 2022 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12