Справа №522/5206/22
Провадження №1-кс/522/1383/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року місто Одеса

Приморський районний суду міста Одеси у складі колегії суддів:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретаря - ОСОБА_2

розглянувши клопотання власника майна ОСОБА_3 про скасування арешту майна,-

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_4

обвинуваченого - ОСОБА_5

захисника - ОСОБА_6

УСТАНОВИВ:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться обвинувальний акт стосовно ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0000670 від 15.09.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307 КК України.

Під час досудового розслідування був проведений обшук автомобіля марки Daewoo Lanos д.н.з НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 21.02.2022 задоволено клопотання слідчого СВ ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області та накладено арешт на автомобіль марки Daewoo Lanos, чорного кольору, д.н.з НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 . Даний автомобіль належить на праві власності ОСОБА_3 , який не був присутній під час розгляду вищезазначеного клопотання слідчого.

У зв`язку з тим, що на теперішній час обвинувальний акт стосовно ОСОБА_5 направлено до суду, на думку власника автомобіля, необхідність в подальшому арешті вищезазначеного автомобіля відпала.

Крім того, ОСОБА_3 зазначає, що в рамках даного кримінального провадження не має жодного процесуального статусу, а належний йому автомобіль був переданий ним ОСОБА_5 у тимчасове користування та не є знаряддям злочину, у зв`язку з чим він звернувся з даним клопотанням про скасування арешту.

Власник майна в судове засідання не з`явився, згідно клопотання вимоги, викладені в ньому, підтримує в повному обсязі та просить провести судове засідання без його участі.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання.

Обвинувачений та його захисник в судовому засіданні не заперечували проти задоволення клопотання.

Розглянувши клопотання, дослідивши матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, заслухавши сторін, приходжу до висновку, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в ході досудового розслідування в рамках кримінального провадження №0000670 від 15.09.2021 був проведений обшук автомобіля марки Daewoo Lanos д.н.з НОМЕР_1 за адресою: м. Одеса, вул. Каманіна, 16-а/1, кв.99.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 21.02.2022 було накладено арешт на автомобіль марки Daewoo Lanos, чорного кольору, д.н.з НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , які належать ОСОБА_3 , який не був присутній під час розгляду клопотання слідчого про арешт майна.

У зв`язку з тим, що на теперішній час обвинувальний акт стосовно ОСОБА_5 направлено до суду, на думку власника автомобіля, необхідність в подальшому арешті вищезазначеного автомобіля відпала.

Крім того, ОСОБА_3 зазначає, що в рамках даного кримінального провадження не має жодного процесуального статусу, а належний йому автомобіль на праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 був переданий ним ОСОБА_5 у тимчасове користування та не є знаряддям злочину.

В силу ст.41 Конституції України, ст.1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном, яке звичайно називається правом на власність. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «АГОСІ» проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. the United Kingdom від 24.10.1986, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява №31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22.09.1994, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A №98).

Приписами ч.1 ст.170 КПК України встановлено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Статтею 174 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Окрім цього, відповідно до п.2 ПКМУ від 17.12.2008 №1102 «Про затвердження Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках» (із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ №94 від 11.02.2009, №1136 від 14.10.2009, №54 від 25.01.2021, №476 від 08.07.2015, №888 від 28.10.2015 та №699 від 11.10.2016), Національна поліція забезпечує функціонування спеціальних майданчиків і стоянок для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

Територіальними органами Національної поліції дозволено для доставлення та зберігання та зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів укладати договори з державними підприємствами, які належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ або Національної поліції. У разі потреби зазначені державні підприємства залучають на конкурсних засадах підприємства, установи та організації недержавної форми власності для надання окремих видів таких послуг.

Пунктом 10 «Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням ї пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2021 №1104 «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України» (із змінами, внесеними згідно Постанови КМ №437 від 13.07.2016 та №975 від 09.11.2016), зазначено, що зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

Згідно пункту 32 вказаного «Порядку зберігання речових доказів...», фінансування витрат, пов`язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання.

А тому, транспортний засіб має бути повернутий його власнику на безоплатній основі.

З урахуванням встановлених фактів суд вважає, що такий підхід органу досудового розслідування не відповідає діючому кримінальному процесуальному законодавству України та практиці Європейського суду з прав людини.

Забезпечення прав людини є напрямком державної політики, що реалізується через національні механізми захисту прав людини. Після використання всіх національних засобів правового захисту, відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право звертатись за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Втручання має бути законним, тобто здійснене на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (foreseeable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та в окремих осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

В судовому засіданні було встановлено, що вищезазначений транспортний засіб не потребує жодного експертного дослідження та не є знаряддям злочину, передбаченого ч.3 ст.307 КК України у кримінальному провадженні №0000670 від 15.09.2021.

За таких обставин, на даний час, за результатами розгляду клопотання та дослідження матеріалів, доданих до нього, судом не вбачається необхідність в подальшому арешті вищезазначеного майна, у зв`язку з чим клопотання підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.167-174 КПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання власника майна ОСОБА_3 - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_7 від 21.02.2022 по справі №522/18499/21, провадження №1-кс/522/1076/22 у кримінальному провадженні №0000670 від 15.09.2021 на автомобіль марки Daewoo Lanos, чорного кольору, д.н.з НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Повернути безоплатно автомобіль марки Daewoo Lanos, чорного кольору, д.н.з НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , які належать ОСОБА_3 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:
14.06.2022