Справа №760/9631/22 1-кп/760/2285/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 серпня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря ОСОБА_2 ,
розглянувши у спрощеному провадженні обвинувальний акт, складений 29.07.2022 року прокурором Солом`янської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000092 від 11.07.2022 року щодо
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Політанки, Шаргородського району, Вінницької області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Судом визнано доведеним, що 09.07.2022 року, ОСОБА_4 близько 13:00, разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебували біля входу до Центрального Залізничного Вокзалу м. Києва, який розташований за адресою: м. Київ, пл. Вокзальна, 1.

Перебуваючи за вищевказаною адресою, між ним та ОСОБА_5 раптово виник словесний конфлікт, в ході якого він, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до ОСОБА_5 , з метою заподіяння їй тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, підійшов до потерпілої спереду, та умисно наніс декілька ударів долонею правої руки в обличчя потерпілої, а саме у ніс, скроневу частину, ротову частину та ще декілька ударів правою ногою в ділянку стегно та в ділянку литкового м`язу ОСОБА_5 , від яких остання втратила рівновагу і впала спиною на підлогу вдарившись при цьому ліктем та кистю лівої руки і кистю правої руки.

В результаті протиправних дій ОСОБА_4 , відповідно до висновку експерта судово-медичної експертизи №042/1-197-2022 від 17.07.2022, ОСОБА_5 спричинені наступні тілесні ушкодження, а саме: синці - в правій вилицевій ділянці з розповсюдженням на щоку, в лівій скроневій ділянці з розповсюдженням на ліву щоку до середньої третини передньої бічній поверхні шиї, на зовнішній та внутрішній поверхнях лівої вушної раковини на всьому протязі, на червоній каймі верхньої губи зліва, на задній поверхні грудної клітини по заднє-серединній лінії на рівні 3-го грудного Хребця, в правій лопатковій ділянці (2), в лівій лопатковій ділянці (2)1, на задній поверхні лівого плечового суглобу, на задній поверхні лівого плеча в середній третині (2), на передній лівого плечового суглобу, в проекції верхньої третини тіла грудини дещо зліва, в лівій надключичній ділянці, в проекції грудного кінця лівої ключиці, на передній поверхні грудної клітини зліва між середньо-ключичною та переднє-пахвовою лініями на рівні 3-4-го ребер, на задній поверхні правого ліктьового суглобу, на задній поверхні правого передпліччя, на передній поверхні лівого стегна в верхній третині, на передній поверхні лівої гомілки в верхній третині та середній третині, на задній поверхні лівого стегна в верхній третині правого плечового суглобу,; садна - на задній поверхні правого ліктьового суглобу, на тильній поверхні правої кисті в проекції проксимальної фаланги 3-го пальця та середньої його фаланги, на тильній поверхні дистального між фалангового суглобу 2-го пальця правої кисті, на тильній поверхні лівої кисті між 2-ю та 3-ю голівками п`ясних кісток, обох колінних суглобів.
Кожне з виявлених тілесних ушкоджень могло утворитись 09.07.2022 внаслідок травматичної дії тупого (тупих) предмету (предметів), характерні властивості якого в ушкодженні не відобразились, за давністю можуть відповідати вказаному терміну та обставинам, не супроводжувалось розвитком небезпечних для життя явищ та відноситься до ЛЕГКОГО тілесного ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров`я).
Таким чином, ОСОБА_4 вчинив умисне легке тілесне ушкодження, тобто, кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України.

Зазначені обставини, які встановлені органом досудового розслідування, не оспорюються учасниками судового провадження, які надали згоду щодо розгляду обвинувального акта за їх відсутності, а обвинувачений беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального проступку. А тому суд розглянув обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження на підставі вивчення обвинувального акту та доданих до нього матеріалів із ухваленням вироку без зазначення доказів на підтвердження встановлених обставин відповідно до положень ч. 2 ст. 382 КПК України.

Так, згідно заяви обвинуваченого ОСОБА_4 щодо визнання своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права на апеляційне оскарження та згоди на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні, убачається, що ОСОБА_4 визнає свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та згодний зі встановленими досудовим розслідуванням обставинами вчинення кримінального правопорушення, що викладені вище. Ознайомлений з обмеженням права на апеляційне оскарження вироку та згодний на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні. Вказана заява написана обвинуваченим у присутності захисника ОСОБА_6 .

Аналогічну заяву надала потерпіла ОСОБА_5 .

Вивчивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, суд дійшов висновку про те, що дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України.

Суд переконався, що обвинувачений беззаперечно визнав свою вину в повному обсязі і погодився із встановленими досудовим розслідуванням фактичними обставинами, які викладені в обвинувальному акті, та не заперечує їх.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України не здійснювалось.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує наступні обставини.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання, судом враховано те, що обвинувачений вчинив кримінальний проступок, що відповідно до класифікації кримінальних правопорушень не належить до злочинів, та свідчить про незначну суспільну небезпеку вчиненого ним діяння; не працює, раніше не судимий, однак неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, на обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога не перебуває, характеризується негативно.

Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого.

Обставино, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Призначаючи покарання, суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обираючи вид покарання суд приймає до уваги характер вчиненого кримінального проступку, особу обвинуваченого, який є таким, що раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі за вчинення домашнього насильства.

Згідно наданої суду характеристики, ОСОБА_4 характеризується вкрай негативно, зловживає алкогольними напоями, порушує громадський спокій та порядок, із сусідами регулярно влаштовує конфлікти, від мешканців регулярно надходять скарги та заяви, неодноразово вчиняє насильство відносно своєї співмешканки.

Одночасно судом враховується те, що санкцією ч. 1 ст. 125 КК України передбачено як альтернативні такі види основних покарань: штраф, громадській або виправні роботи.

Оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які відомості про те, що обвинувачений працює на даний час і має дохід, який би давав можливість сплатити штраф у розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 125 КК України, суд вважає призначення покарання у виді штрафу недоцільним.

З цих же підстав недоцільним є призначення покарання у виді виправних робіт.

А тому, враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді громадських робіт.

На думку суду, застосування до ОСОБА_4 адміністративного стягнення у виді громадських робіт є найбільш доречним та спричиняє негативні наслідки особистого характеру саме для обвинуваченого, не обтяжує сімейний бюджет.

При цьому, суд вважає, що покарання у виді штрафу, у даному конкретному випадку, не буде достатнім заходом впливу на обвинуваченого, який має усвідомити наслідки своєї негативної поведінки, а враховуючи особу обвинуваченого, суд вважає, що покарання має бути призначене у максимальних межах для даного виду покарання, визначеного санкцію статті.

Застосування до обвинуваченого покарання у виді громадських робіт є найбільш доречним та є тим стримуючим фактором, який буде достатнім для виховання обвинуваченого та дасть йому можливість замислитися щодо своєї поведінки та наслідків вчинених ним діянь.

У цій справі, на думку суду, головне не покарання, як сама суть цього кримінально-правового інституту, а допомога обвинуваченому у розумінні сутності родини та створення ним нормального середовища вдома для можливості нормалізації стосунків між подружжям, хоча й юридично не оформленими.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості й не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного й особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Крім того, у цій справі суд також вважає за необхідне обговорити таке.

Як зазначається у ч. 6 ст. 28 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», кривдника може бути направлено судом на проходження програми для кривдників на строк від трьох місяців до одного року у випадках, передбачених законодавством.

Згідно вказаного Закону, кривдник це особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Як передбачать положення ч. 2 ст. 76 КК України, на осіб, засуджених за злочини, пов`язані з домашнім насильством, суд може покласти інші обов`язки та заборони, передбачені статтею 91-1 цього Кодексу.

У цій справі, суд вважає, що ОСОБА_4 вчинив злочин, пов`язаний з домашнім насильством.

Так, законодавче визначення домашнього насильства міститься як в міжнародних, так і національних правових актах.

Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (CETS №210) Стамбул, 11 травня 2011 рік (далі Стамбульська конвенція), п. b ст. 3 встановлює, що «домашнє насильство» означає всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні; також, згідно ст. 35 Стамбульської конвенції, Україна як держава учасник, вжила необхідних законодавчих заходів для забезпечення того, щоб умисну поведінку, яка полягає у вчиненні актів фізичного насильства проти іншої особи. було криміналізовано, а саме здійснено криміналізацію систематичного домашнього насильства. При цьому ст. 2 цього Документу наголошує, що Стамбульська конвенція застосовується до всіх форм насильства стосовно жінок, у тому числі домашнього насильства, яке зачіпає жінок непропорційно.

Таким чином, міжнародно-правова регламентація вказаного питання орієнтує, що визначальним є правова заборона будь-якої форми насильства, яка може відображатися у різних статтях КК, незалежно від родового об`єкта кримінально-правової охорони, оскільки принциповим є не сфера суспільних відносин, в яких відбувається насильство, а сам факт таких дій, які є забороненими.

На національному рівні у п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII визначено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьби з цими явищами» від 06 грудня 2017 року № 2227-VIII КК України доповнено ст. 126-1 КК України, згідно із якою домашнє насильство - це умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

Окрім того, юридична відповідність за домашнє насильство передбачена не лише кримінальним законом, а й ст. 173-2 КУпАП, відповідно до якої домашнє насильство визначається як умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Отже, наведені аргументи переконують, що поняття «домашнє насильство» має комплексний характер, регламентується у різних сферах суспільних відносин, а тому при встановленні змісту поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» слід виходити із конкретних фактичних обставин вчиненого насильства щодо особи, а не юридичної оцінки дій винуватця.

Наведена правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №453/225/19.

Крім того, питання щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством було предметом розгляду об`єднаної палати ККС ВС. Так, Палата сформулювала висновки (постанова від 12 лютого 2020 року у справі № 453/225/19), згідно з якими злочином, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК України як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину.

З урахуванням того, що згідно Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Також, Конституція декларує право кожного на повагу до його гідності, що ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що, у даній конкретній ситуації, обвинувачений вчинив злочин, пов`язаний із домашнім насильством.

Як зазначено у ч. 2 ст. 76 КК України, на осіб, засуджених за злочини, пов`язані з домашнім насильством, суд може покласти обов`язки та заборони, передбачені ст. 91-1 КК України.

Частини 1 та 3 ст. 91-1КК України встановлюють, що в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: направлення для проходження програми для кривдників або пробаційної програми. Заходи, передбачені частиною першою цієї статті, можуть застосовуватися на строк від одного до трьох місяців і за потреби можуть бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців.

Судом у даному провадженні встановлено, що обвинувачений та потерпіла є співмешканцями досить тривалий термін, більше 7 років. Як убачається з характеристики, обвинувачений систематично вчиняв щодо потерпілої домашнє насильство. Вказане зазначене й у письмових поясненнях свідків, які пояснили, що обвинувачений, у стані сп`яніння часто вчиняв насильство щодо потерпілої (а.п. 35, 38, 41).

А тому, враховуючи обставини вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, з метою реалізації комплексного підходу до вирішення проблеми насильства, суд вважає за необхідне направити ОСОБА_4 до Служби у справах дітей та сім`ї Фастівської районної державної адміністрації Київської області для проходження програми для кривдників строком на 6 місяців, який, за потребою, може бути продовжений, але не більше як на 12 місяців.

Кім того, суд вважає за необхідне зобов`язати обвинуваченого виконувати заходи, передбачені пробаційними програмами «Подолання агресивної поведінки» та «Попередження вживання психоактивних речовин».

На переконання суду, застосування вказаних програм до обвинуваченого буде формувати у останнього досягнення позитивних змін шляхом розвитку та підтримки навичок ефективного самоконтролю, усвідомлення необхідності стратегій зменшення шкоди від вживання психоактивних речовин і підвищення вмотивованості до відмови від їх вживання. Ці комплекси спрямовані на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, у тому числі до виховання дітей, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків.

Саме комплексний підхід, у даному випадку, на думку суду, є найбільш дієвим, оскільки метою притягнення до кримінальної відповідальності є не тільки покарання, а й виправлення особи, розуміння ним своїх негативних наслідків та виправлення останніх.

Крім того, з пояснень потерпілої убачається, що остання не знають як себе поводити та куди звертатися у випадках вчинення щодо неї домашнього насильства, а також, загалом, боїться повідомляти щодо випадків вчинення щодо неї домашнього насильства.

У такому випадку, Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачає програму для постраждалої особи - комплекс заходів, спрямованих на позбавлення емоційної залежності, невпевненості у собі та формування у постраждалої особи здатності відстоювати власну гідність, захищати свої права у приватних стосунках, у тому числі за допомогою уповноважених органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

Стаття 23 вказаного Закону передбачає, що суб`єктами, відповідальними за виконання програм для постраждалих осіб, є місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування. Суб`єкт, відповідальний за виконання програм для постраждалих осіб, організовує та забезпечує проходження такими особами зазначених програм за їхньою згодою.

А тому, суд вважає за необхідне пройти потерпілою відповідну програму для постраждалої особи, для чого необхідно забезпечити виконання такої програми.
Цивільний позов не заявлявся.

Речові докази у даному кримінальному провадженні відсутні.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені відсутні.

Підстав для вирішення питань, пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого, немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373, 374, 375, 376, 381-382 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин.

Направити ОСОБА_4 до Служби у справах дітей та сім`ї Фастівської районної державної адміністрації Київської області (пл. Суворова 1, м. Фастів) для проходження програми для кривдників, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», на строк 6 місяців.

Зобов`язати ОСОБА_4 пройти пробаційні програми «Подолання агресивної поведінки» та «Попередження вживання психоактивних речовин».

Контроль за виконанням засудженим пробаційних програм, до якого застосовано обмежувальні заходи, покласти на орган пробації за місцем проживання засудженого.

Забезпечити та організувати проходження потерпілою ОСОБА_5 програми для постраждалої особи, для чого направити копію даного вироку до Служби у справах дітей та сім`ї Фастівської районної державної адміністрації Київської області (пл. Суворова 1, м. Фастів) для виконання.

Стягнути з ОСОБА_4 судові витрати по справі вартість проведеної експертизи в сумі 1998,00 гривень в дохід держави.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Солом`янський районний суд міста Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання копії вироку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 394 КПК України, вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 цього Кодексу, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку за результатами розгляду обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку не пізніше дня, наступного за днем ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1