суддів Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
Ухвалою від 07 вересня 2022 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі - колегія суддів, Касаційний кримінальний суд) передала кримінальне провадження № 51-4776км2 на розгляд Великої Палати, вважаючи, що справа містить виключну правову проблему.
Обґрунтовуючи своє рішення, Велика Палата зазначила, що:
- зі змісту ухвали про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати не вбачається окреслення саме виключної правової проблеми і того, що передача його є необхідною для забезпечення розвитку права;
- така позиція суду касаційної інстанції, як і незгода з рішенням Об`єднаної палати, відповідно до положень ст. 434-1 КПК не може слугувати безумовною підставою для відкриття провадження Великою Палатою. Оскільки колегія суддів не вважає за необхідне відступити від висновку щодо тлумачення норм права, викладеного в раніше ухваленій постанові Великої Палати, а, навпаки, поділяє її підхід, немає перешкод для його застосування і при перегляді цієї справи Касаційним кримінальним судом, який формує судову практику з метою її єдності та сталості;
- у разі незгоди із застосуванням норми права Об?єднаною палатою в подібних правовідносинах Касаційний кримінальний суд не позбавлений можливості звернутися до Об?єднаної палати з питанням про відступ від її висновку, викладеного в раніше ухваленому рішенні.
Із зазначеними мотивами рішення про повернення кримінального провадження на розгляд колегії суддів, висловленими більшістю суддів Великої Палати, не можемо погодитись з огляду на таке.
Колегія суддів, аналізуючи в ухвалі про передачу законодавчі норми щодо допустимості доказів, фактично не погодилась з викладеним у рішенні Об`єднаної палати у справі № 640/5023/19 висновком щодо застосування положень ч. 5 ст. 36, п. 2 ч. 3 ст. 87, ст. 216 КПК у контексті правової процедури реалізації прокурором повноважень, передбачених ч. 5 ст. 36 цього Кодексу, та наслідків її недодержання при здійсненні кримінального провадження.
Згідно з позицією колегії суддів категоричне тлумачення зазначених норм Об?єднаною палатою не повною мірою узгоджується з точним змістом закону, а положення п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК не охоплюють ситуації, коли докази отримано шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокурором своїх повноважень, наданих їм законодавцем, але з порушенням правил підслідності, визначених цим Кодексом.
Поділяючи зазначений підхід, колегія суддів, однак, зауважила, що правовий висновок Великої Палати сформульований досить вузько і безпосередньо стосується оцінки допустимості судової експертизи у випадку її призначення слідчим, що не входив до складу групи, якій доручено розслідування, у зв`язку з чим виникло питання про можливість його застосування в судовій практиці також в аспекті оцінки допустимості доказів, отриманих органом досудового розслідування з порушенням або можливим порушенням правил щодо підслідності. Таке формулювання проблеми колегією суддів свідчить лише про те, що вона поділяє підхід Великої Палати щодо вирішення «вузького» питання, яке стосується оцінки висновку експертизи, і не більше того.
В ухвалі про передачу колегією суддів питання поставлено значно ширше.
По-перше, воно поставлене не лише в аспекті оцінки допустимості висновку експерта як окремого доказу, а оцінки допустимості результатів усієї процесуальної діяльності слідчого, який на виконання постанови про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу, діючи в межах і спосіб передбачений кримінальним процесуальним законом, безпосередньо провів комплекс слідчих (розшукових) дій.
По-друге, порядок проведення інших слідчих (розшукових) дій істотно відрізняється від порядку призначення і проведення експертизи. Законодавцем передбачені як загальні, так і додаткові гарантії проведення кожної конкретної слідчої (розшукової) дії, дотримання / недотримання яких впливає на оцінку допустимості її результатів (п. 7 ст. 223 КПК тощо).
По-третє, в Україні функціонують п`ять органів досудового слідства і стільки ж органів дізнання, предмети відання (підслідність) яких можуть об`єктивно «перетинатися» внаслідок зміни кримінально-правової кваліфікації розслідуваного кримінального правопорушення; об`єднання в одне декількох кримінальних проваджень, підслідних різним органам досудового розслідування; доручення здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування у разі неефективного досудового розслідування тощо. У кожному з наведених випадків постає питання про належний (законний) предмет відання органу досудового розслідування, а відтак і про повноваження органу щодо здійснення як окремих процесуальних дій, так і розслідування в цілому.
Наведене свідчить про масштабність існуючої в судовій практиці проблеми допустимості доказів, отриманих із порушеннями чи можливими порушеннями правил підслідності органами досудового розслідування і прокурорами.
Крім того, в ухвалі про повернення кримінального провадження до Касаційного кримінального суду Велика Палата зробила взаємовиключні судження, вказуючи спершу, що для колегії суддів не існує перешкод самостійно застосувати висновок Великої Палати, а потім - що колегія може звернутися до Об`єднаної палати з питанням щодо відступу від висновку, викладеного в раніше ухваленому рішенні. На нашу думку, запропонована Великою Палатою колегії суддів ймовірна варіативність дій якраз і підтверджує факт наявності у провадженні виключної правової проблеми.
З урахуванням наведеного вважаємо, що передане колегією суддів Касаційного кримінального суду кримінальне провадження як таке, що містить виключну правову проблему, Велика Палата Верховного Суду повинна була прийняти й розглянути.
Судді Великої Палати Верховного Суду: ОСОБА_1