Справа №577/427/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/137/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне легке тілесне ушкодження
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми, в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07.12.2020 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українки, громадянки України, із вищою освітою, заміжньої, пенсіонерки, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та обвинуваченої ОСОБА_8 в яких:

- прокурор просив вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07.12.2020 року, відносно ОСОБА_8 , скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченої через м`якість. Просив ухвалити новий вирок згідно з яким ОСОБА_8 вважати винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України і призначити їй покарання у виді 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян штрафу, що складає 850 грн. та повністю задовольнити цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 і на її користь просив стягнути з обвинуваченої ОСОБА_8 2000 грн. моральної шкоди;

- обвинувачена просила вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07.12.2020 року, скасувати та ухвалити відносно неї новий виправдувальний вирок.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України і призначено покарання у виді 40 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 680 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_10 задоволені частково та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 500 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що при ухваленні вироку та призначенні обвинуваченій покарання суд першої інстанції, за відсутності пом`якшуючих покарання обставин, послався лише на позитивні характеристики обвинуваченої, відсутність у неї судимостей та на її пенсійний вік, при цьому, судом не було враховано, що ОСОБА_8 свою вину у вчиненні злочину так і не визнала, виступала ініціатором конфлікту та завдала потерпілій тілесних ушкоджень на очах її малолітніх дітей.

З огляду на вказане, прокурор переконаний, що розмір моральної шкоди у виді 500 грн. із заявленої суми в 2000 грн. замалий, як і призначена обвинуваченій сума штрафу у 680 грн., а тому просив їх збільшити.

Обвинувачена вважала себе безпідставно притягнутою до відповідальності. Звертала увагу на те, що з потерпілою ОСОБА_10 у неї погані особисті відносини, остання систематично ставила свій автомобіль на газон біля їхнього будинку, на що вона ОСОБА_8 на неї і скаржилася, при цьому ОСОБА_10 їй погрожувала помстою та судом. В підтвердження цього обвинувачена надала листи Конотопської міської ради. Також звертала увагу на дату події та на дату звернення потерпілої із заявою до поліції, проміжок часу між якими складає аж півтора місяці. Переконана, що потерпіла умисно видала подряпину на руці, як таку, що нібито завдана їй її ОСОБА_8 діями. Водночас суд першої інстанції не врахував пояснення свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , оскільки ті є її дітьми, про те, що на момент події вона ОСОБА_8 , була у рукавичках та нікого не дряпала та зробити цього не могла. Натомість суд врахував пояснення інших осіб, зі сторони обвинувачення, ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які є родичами потерпілої ОСОБА_10 (тітка, чоловік і син). Переконана, що пояснення її ОСОБА_8 дітей правдиві, оскільки узгоджуються як між собою так і з її поясненнями, тоді як пояснення вказаних свідків не однакові. Зокрема обвинувачена звертала увагу на такі розбіжності як:

- потерпіла ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_13 пояснювали, що нібито вона ОСОБА_8 , витягла неповнолітнього ОСОБА_15 з машини за капюшон куртки, а сам ОСОБА_15 пояснив, що жодного капюшона у його куртці не було і він сам вийшов з машини;

- свідок ОСОБА_14 вказував, що ОСОБА_15 сам вийшов з машини, однак він був одягнений у куртку з капюшоном, що знову ж таки протирічить свідченням ОСОБА_15 ;

- потерпіла вказувала суду, що подряпину на руці отримала тоді, як вона ага ОСОБА_16 вже покинула капюшон куртки її сина ОСОБА_15 , а потерпіла обхопила сина обома руками та притисла до себе. Водночас у вироку та на досудовому слідстві пояснення потерпілої відображено по іншому: «..обвинувачена схопила за капюшон, потерпіла, намагаючись захистити дитину, відтягувала дитину, а в цей час ОСОБА_8 лівою рукою умисно провела по лівій руці нігтями..».

Вказані протиріччя обвинувачена вважала значними, оскільки як потерпіла, так і свідки звинувачення пов`язують факт заподіяння тілесних ушкоджень з тим, що потерпіла захищала дитину, яку вона ОСОБА_8 вхопила за капюшон куртки, що повністю суперечить вказаним вище поясненням свідків.

Крім цього, вирок суду обвинувачена вважала таким, що суперечить вимогам ст. 370 КПК України, оскільки фабула звинувачення звучить «..30.11.2020 року ОСОБА_8 подряпала руку потерпілої, заподіявши тілесні ушкодження у виді рубця (внаслідок загоєння рани)», що суперечить об`єктивній реальності, так як заподіяти 30.11.2020 року рубець (хай навіть внаслідок загоєння рани) вона не могла, оскільки він утворюється через значний час після заподіяння травми та дійсно внаслідок загоєння рани. Водночас. Суд не вказав яку ж саме вона ОСОБА_8 заподіяла травму потерпілій, обмежившись словом «подряпала».

З огляду на вказане, обвинувачене переконана в своїй не винуватості та вважала, що вона підлягає виправданню в пред`явленому звинуваченні.

Також, до початку апеляційного слухання справи обвинувачена ОСОБА_8 подала клопотання, в якому просила вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07 грудня 2020 року, відносно неї скасувати, звільнити її від кримінальної відповідальності та закрити провадження у справі за закінченням строку давності.

Інші учасники кримінального провадження потерпіла, її представник та захисник обвинуваченої апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції 30.11.2019 року близько 19 год. біля під`їзду № 3 буд. АДРЕСА_2 ОСОБА_8 на ґрунті неприязних відносин в ході сварки з ОСОБА_10 умисно з силою провела нігтями лівої руки по лівій руці потерпілої, подряпавши останню і спричинивши їй тілесні ушкодження у виді рубця (наслідок загоєння рани) на тильній поверхні лівої кисті в ділянці п`ясної кістки 03 пальця, які по ступеню важкості відносяться до легких.

Заслухавши доповідь головуючого-судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення, доводів апеляційних скарг та клопотання про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності та закриття провадження у справі за закінченням строку давності, думку обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_7 , які підтримали клопотання про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності та закриття провадження у справі за закінченням строку давності, прокурора, яка щодо задоволення вказаного клопотання не заперечувала, перевіривши матеріали даного провадження, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України, кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Згідно п. 1 ч 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Відповідно до вимог п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» передбачено звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. (ст.49 КК України).

Санкцією ч. 1 ст. 125 КК України за вчинення вказаного кримінального правопорушення передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк до двохсот годин, або виправних робіт на строк до одного року, тобто, діяння, вчинене обвинуваченою ОСОБА_8 , відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України, є кримінальним проступком.

Так, з оскаржуваного вироку, яким ОСОБА_8 було визнано винною за ч. 1 ст. 125 КК України та призначено їй відповідне покарання вбачається, що вказаний злочин останньою було вчинено 30 листопада 2019 року.

На час апеляційного розгляду даного провадження, тобто, до дня набрання вироком законної сили, минуло два роки, тобто, строк притягнення обвинуваченої ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України закінчився, і даних про те, що протягом вказаного періоду обвинуваченою було вчинено інше кримінальне правопорушення, матеріали вказаного провадження не містять.

Зазначені обставини свідчать про те, що в даному конкретному випадку наявні підстави для застосування положень п.1 ч 1 ст. 49 КК України та звільнення обвинуваченої ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, у зв`язку з закінченням строків давності.

При цьому, щодо звільнення від кримінальної відповідальності саме у зв`язку з закінченням строків давності обвинувачена ОСОБА_8 не заперечувала, про що подала до апеляційного суду відповідну заяву.

Таким чином, з врахуванням вищезазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання обвинуваченої про застосування до неї положень ст. 49 КК України слід задовольнити, вирок суду першої інстанції - скасувати, а кримінальне провадження закрити, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КК України, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності.

Що стосується поданих апеляційних скарг, то колегія суддів зауважує, що за встановлених і зазначених вище обставин законність прийнятого рішення в межах поданих апеляційних скарг не переглядалася, однак, у зв`язку з тим, що в них ставилося питання про скасування оскаржуваного вироку, апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та обвинуваченої ОСОБА_8 підлягають до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 284, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Клопотання обвинуваченої ОСОБА_8 про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності задовольнити.

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та обвинуваченої ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07.12.2020 року, відносно ОСОБА_8 , скасувати.

Звільнити обвинувачену ОСОБА_8 , від кримінальної відповідальності на підставі п. 1 ч. 1 статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності за вчинення 30.11.2019 року кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4