УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 квітня 2022 року
м. Київ
справа № 554/10446/21
провадження № 51-973ск22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 22 листопада 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року щодо нього,
встановив:
Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 22 листопада 2021 року, залишеним без зміни ухвалою Полтавського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Душанбе Республіки Таджикистан, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 22 квітня 2013 року за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням положень ст. 71 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією особистого майна, звільненого

09 квітня 2021 року за відбуттям строку покарання,

засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 26 жовтня 2021 року приблизно о 22:16, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 в стані алкогольного сп`яніння, повторно, відкрито, із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я, схопивши потерпілу ОСОБА_5 за плечі, повалив її на землю та шляхом ривка заволодів грошовими коштами останньої на суму 520 грн. Однак ОСОБА_4 завершити злочинний умисел до кінця не зміг з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий випадковим перехожим.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений ставить питання про зміну оскаржуваних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Просить застосувати до нього положення ст. 69 КК України або ст. 75 цього Кодексу і пом`якшити захід примусу . На думку ОСОБА_4 , суди повною мірою не врахували всіх даних, які характеризують його особу та пом`якшуючих покарання обставин, а саме те, що він щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення та добровільно відшкодував завданий збиток. Вважає, що з огляду на положення ст. 68 КК України призначення йому покарання на строк 4 роки позбавлення волі є максимальним.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи засудженого про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінальних правопорушень та його особі внаслідок суворості, а також щодо необхідності застосування до нього положень ст. 69 КК України або ст. 75 цього Кодексу колегія суддів вважає безпідставними.
При призначенні ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічні злочини та маючи непогашену у визначеному законом порядку судимість, вчинив новий злочин, а також обставини, які пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Також місцевий суд врахував обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , а саме рецидив злочинів та вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння.
На підставі цих даних у їх сукупності, а також з урахуванням позиції потерпілої, яка наполягала на суворому покаранні, суд першої інстанції призначив ОСОБА_4 покарання з дотриманням вимог ст. 68 КК України у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Аналогічні доводи щодо суворості призначеного ОСОБА_4 покарання та необхідності застосування до нього положень статей 69, 75 КК України були наведені в апеляційній скарзі засудженого та перевірялися судом апеляційної інстанції, який визнав їх безпідставними.
При цьому, свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Крім того апеляційний суд перевіряв доводи засудженого про те, що він добровільно відшкодував завданий збиток потерпілій, та визнав ці доводи безпідставними, оскільки врахував, що викрадені у потерпілої кошти були вилученні у нього працівниками поліції під час затримання на місці вчинення злочину.
З огляду на наведене та з урахуванням мети покарання, що несе в собі, крім кари, ще й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання є справедливим і повністю відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання несправедливим унаслідок суворості, як на цьому наполягає засуджений, а також підстав для його пом`якшення шляхом застосування до нього положень статей 69, 75 КК України колегія суддів не вбачає.
З огляду на наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження,

а із касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
постановив:
Відмовити ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 22 листопада 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3