ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/3652/21 Номер провадження 11-кп/814/1795/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
28 липня 2022 року м. Полтава
Я, суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду ОСОБА_3 висловлюю окрему думку у провадженні за апеляційною скаргою на ухвалу Київського районного суду м. Полтава від 08 липня 2022 року.
Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду від 28 липня 2022 року було частково задоволено апеляційну скаргу адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , скасовано ухвалу Київського районного суду м. Полтава від 08.07.2022 в частині не визначення застави та визначено обвинуваченому ОСОБА_6 заставу в розмірі 400 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Я не можу погодитись із вказаним рішенням колегії суддів з таких причин.
Як вбачається із матеріалів провадження, що маються в розпорядженні колегії суддів, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.270 КК України.
Ухвалою Київського районного суду м. Полтава від 08.07.2022 було продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .
Згідно цих же матеріалів, за версією сторони обвинувачення, від дій та бездіяльності ОСОБА_6 та інших осіб, загинуло 15 (п`ятнадцять) людей похилого віку.
Задовольняючи клопотання місцевий суд погодився із доводами сторони обвинувачення та продовжив строк тримання обвинуваченого під вартою без визначення застави.
Я не заперечую того факту, що відповідно до положень п.2 ч.4 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.
Водночас звертаю увагу, що законодавець допускає можливість не визначати заставу в разі загибелі навіть однієї людини.
В даному ж кримінальному провадженні злочином, в якому обвинувачується в тому числі і ОСОБА_6 , спричинено загибель 15 (п`ятнадцяти) людей похилого віку.
Загибель однієї людини є трагедією для її близьких та рідних, а загибель 15 (п`ятнадцяти) людей є трагедією для суспільства в особі громади і утворює підвищений суспільний інтерес.
Така кількість смертей, що настала від злочину в якому обвинувачується ОСОБА_6 вимагала від суду першої інстанції та колегії суддів апеляційного суду досить прискіпливого ставлення до питання визначення застави.
Місцевий суд в даній ситуації це прискіпливе ставлення проявив та не визначив заставу.
В контексті неправомірності рішення колегії суддів апеляційного суду у питанні визначення застави щодо ОСОБА_6 , звертаю увагу ще й на таке.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях ст. ст. 177, 178, 183,194, 199 КПК України.
Вказане кримінальне провадження набуло досить серйозного резонансу у суспільстві, оскільки наслідком злочину стало загибель 15 (п`ятнадцяти) людей похилого віку.
Людина похилого віку в своїй більшості потребує більш уважного ставлення до себе, охорони з боку суспільства та держави і в тому числі від злочинних дій.
В контексті доводів апеляційної скарги, що обвинувачений не має наміру ухилятися від суду звертаю увагу, що зокрема , ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників , пов`язаних з характером особи , її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом , сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною , в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того , що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії , «Гарицька проти Польщі», «Храїді проти Німеччини» , «Ілійков проти Болгарії» ) , а наявність судимості може стати підставою для обгрунтування того , що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», « Мацнеттер проти Австрівї»).
В даний час в Україні оголошений «військовий стан», обвинувачений проживає у м. Харкові, навколо якого точаться бойові дії, кримінальне провадження передається з суду м. Харкова до іншого суду Полтавської області згідно розпорядження голови Верховного суду, розгляд кримінального провадження має відбуватись спочатку і тому ризик втечі набуває підвищеного характеру і може бути реалізований.
Обов`язки, які покладені колегією суддів на обвинуваченого в разі внесення ним застави, не будуть тим стримуючим фактором у питанні забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.
Наголошую також на тому, що навіть сума застави яка застосована колегією суддів (1040000) грн. не є тим стримуючим фактором, який буде запобігати можливості втечі обвинуваченого.
Та обставина, що суд першої інстанції не навів мотивів, з яких він не визначає заставу, не утворює жодних правових підстав для визначення застави колегією суддів апеляційного суду.
Вік обвинуваченого, з огляду на всі наведені вище обставини, також не є тим критичним фактором який впливає на обов`язковість визначення застави.
Колегія суддів все це мала б врахувати та погодитись із рішенням місцевого суду, який продовжив строк тримання обвинуваченого під вартою без визначення застави.
Суддя ОСОБА_3