У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 вересня 2022 року м. Ужгород
Із поданого прокурором клопотання вбачається, що 20 серпня 2022 року до відділу поліції №1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області через оператора служби «102» з мобільного номеру НОМЕР_1 надійшло повідомлення заявника ОСОБА_4 про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , де тимчасово проживає вимушено переміщена особа ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зберігається велика кількість побутової хімії, на яку немає відповідних документів та яку розпродають на інтернет мережі «Пром» та «ОЛХ» без відповідних податкових сплат.
22.08.2022 року постановою слідчого вищевказані вилучені речі визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.
Обґрунтовуючи клопотання прокурор вказує, що вилучені речі, на думку сторони обвинувачення, зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, містять інші відомості, які можуть бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі можуть бути предметами, що були об`єктом кримінально протиправних дій, а тому просить накласти арешт на вилучені речі з метою забезпечення збереження їх як речових доказів у даному кримінальному провадженні.
Щодо додаткового обґрунтування доцільності арешту майна та способів його виконання прокурор у клопотанні вказує, що перебування у володінні третіх осіб майна, яке планується арештувати, у зв`язку з їхньою заінтересованістю у результатах досудового розслідування не забезпечить унеможливлення підміни або зміни вмісту речового доказу від пошкодження, псування, погіршення або втрати властивостей, завдяки яким вони мають доказове значення, що своєю чергою, вплине на достовірність експертних досліджень та, як наслідок, позначатиметься на всебічності, повноті й неупередженості з`ясування обставини кримінального провадження.
16.09.2022 року через канцелярію суду від представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 надійшли письмові заперечення на клопотання про арешт майна, вважає таке необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Зокрема вказує, що у кримінальному провадженні підозру нікому не оголошувалося, а майно ОСОБА_7 придбав в установленому законом порядку на ринку, таке не отримане злочинним шляхом чи від ухилення від сплати податків, зборів та обов`язкових платежів до бюджету.
Прокурор ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, однак подав через канцелярію суду рапорт про розгляд клопотання про арешт майна без його участі.
Власник майна ОСОБА_7 у судове засідання також не з`явився, однак поданих до суду адвокатом ОСОБА_8 , запереченнях, останній просить розгляд клопотання провести без їх участі.
Зважаючи на неявку в судове засідання осіб, які беруть участь у розгляді клопотання, фіксування за допомогою технічних засобів, відповідно до ч.4 ст. 107 КПК України, не здійснювалося.
Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Підставою внесення відомостей до ЄРДР стало виявлення, під час проведення огляду, за адресою АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_5 , товарних накладних та великої кількості побутової хімії, на яку не має відповідних документів та яку розпродають на інтернет мережі «Пром» та «ОЛХ», без відповідних податкових сплат.
Слідчим суддею встановлено та не заперечується учасниками справи, що власником вилученого майна є ОСОБА_7 , яке він придбав у постачальника ПП ОСОБА_9 , що також підтверджується долученою до клопотання копією розрахунку від 03.08.2022 року.
Згідно з ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Одним із таких заходів є арешт майна.
Відповідно до частини 1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Таким чином арешт може бути накладено на майно у вигляді речей, документів ( в тому числі цінних паперів, грошей (у будь якій валюті готівкою або безготівковому вигляді), на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права.
Згідно положень ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям,зазначеним у статті 98 цього Кодексу (ч. 2, ч. 3 ст.170 КПК України) .
Відповідно до ч. 1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні(якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4частинидругої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна(якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно ч.10 ст.170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові,корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Частиною 11 ст.170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі,коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати,знищення, використання, перетворення,пересування, передачі майна.
Подане прокурором клопотання про арешт майна обумовлене необхідністю збереження його як речового доказу у даному кримінальному провадженні.
Однак, у порушення наведених норм, прокурором під час розгляду клопотання не доведено необхідності накладення арешту з метою забезпечення збереження речового доказу, зокрема, що вказане у клопотанні прокурора майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (ч. 2, ч. 3 ст.170 КПК України).
Так, диспозицією ч. 1 ст. 212 КК України, передбачена відповідальність за умисне ухилення від сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), що входять в систему оподаткування, введених у встановленому законом порядку, вчинене службовою особою підприємства, установи, організації, незалежно від форми власності або особою, що займається підприємницькою діяльністю без створення юридичної особи чи будь-якою іншою особою, яка зобов`язана їх сплачувати, якщо ці діяння призвели до фактичного ненадходження до бюджетів чи державних цільових фондів коштів у значних розмірах.
Разом з цим, слідчим суддею встановлено, що вилучене майно ОСОБА_7 придбав у приватного підприємця, про що отримав відповідний розрахунок. Будь-яких інших доказів, що ОСОБА_7 займається продажем цих товарів, в тому числі, як стверджує у клопотанні прокурор, за допомогою інтернет мережі «Пром» та «ОЛХ» до клопотання не долучено.
При цьому, вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна у спосіб, що може призвести до надмірного обмеження правомірного його володіння, а тим більше встановлення такого обмеження неправомірно, не відповідає приписам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статей 170, 173 КПК України.
Окрім цього, вирішуючи питання про необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, слідчий суддя бере до уваги те, що за нормою пункту 39 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.
Крім того, відповідно до узагальненої судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 07.02.2014, арешт може бути накладено на майно підозрюваного, обвинуваченого, осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. При цьому, таке майно може перебувати як у згаданих осіб, так і в інших фізичних або юридичних осіб. Щодо осіб, які не є підозрюваними, слідчим суддею не може бути прийнято ухвалу про арешт майна, навіть якщо у нього є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним.
Відповідно до ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, а відповідно до ч. 5 ст.132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.
У постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.
Вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна у спосіб, що може призвести до надмірного обмеження правомірного його володіння, а тим більше встановлення такого обмеження неправомірно, не відповідає приписам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статей 170, 173 КПК України.
Отже, з огляду на встановлені обставини під час розгляду клопотання про арешт майна, приймаючи до уваги, що у даному кримінальному провадженні про підозру у вчиненні кримінального правопорушення нікому не оголошено, вилучене майно не відповідає критеріям речових доказів, визначених у ст. 98 КПК України, а також беручи до уваги правомірність володіння ОСОБА_7 вказаним у клопотанні майном, враховуючи, що арешт майна є надмірно та наразі не відповідає потребам досудового розслідування, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання прокурора про накладення арешту на виучене майно є необґрунтованим та до задоволення не підлягає.
Керуючись ст.ст. 170-173, 372, 395КПК України, слідчий суддя,-
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга на протязі п`яти днів до Закарпатського апеляційного суду.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що ухвала слідчого судді не набрала законної сили.

Повний текст ухвали складено та проголошено 16.09.2022 року о 15 год. 55 хв.

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1