Провадження № 1-кп/369/1193/22
В И Р О К
іменем України
08.07.22 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 50001695 від 19 серпня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Білогородка Бучанського району Київської області, українця, громадянина України, який працює неофіційно, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2021 року за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі КК України),

встановив:

14 серпня 2021 року близько 01:00 год. (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено), ОСОБА_5 , будучи раніше судимим вироком від 25 лютого 2021 року Києво-Святошинського районного суду Київської області, за ч. 1 ст. 190 КК України, перебуваючи за адресою: Київська область Бучанський район с. Білогородка, вул. Олександра Саєнка, 9, підійшов до автомобіля марки «ВАЗ» моделі «21033» сірого кольору, днз НОМЕР_1 , яким користується відповідно до доручення потерпілий ОСОБА_4 , маючи прямий умисел на повторне незаконне заволодіння транспортним засобом усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, через заднє вікно проник до вищевказаного автомобіля та за допомогою проводів запалювання, привів у дію двигун автомобіля марки «ВАЗ» моделі «21033» сірого кольору, днз НОМЕР_1 , та розпочав рух в напрямку вул. Володимирська, що в с. Білогородка Бучанського району Київської області, тим самим повторно незаконно заволодів вищевказаним автомобілем, в подальшому ОСОБА_5 не впоравшись з керуванням здійснив зіткнення з деревом.

Вказаними діями водій ОСОБА_5 повторно вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом, тобто кримінальне правопорушення, передбачений ч. 2 ст. 289 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою винуватість у вчиненому визнав повністю та додав, що за вказаних в обвинувальному акті обставин дійсно вчинив дане кримінальне правопорушення. Зазначив, що хотів напакостити вітчиму після сварки, тому й заволодів його автомобілем, шкоду відшкодував, потерпілий претензій до нього не має.

При цьому, щиро розкаявся у вчиненому та просив в судових дебатах і під час проголошення останнього слова суворо його не карати, не позбавляти волі, завіряв суд, що в подальшому не вчинятиме подібних дій. Крім того, надав до суду довідку за підписом начальника Фастівського РВ№ 1 філії ДУ «Центр пробації» у м. Києві та Київській області, згідно з якою ОСОБА_5 покарання призначене за попереднім вироком суду відбув 03 грудня 2021 року, тому просив суд не враховувати його при призначенні йому міри покарання за цей злочин.

Прокурор в судовому засіданні просила визнати ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з подальшим звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, без конфіскації майна, та вирішити питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначив, що претензій до обвинуваченого не має, просить його суворо не карати, обмежитись мінімальним покаранням, оскільки вважає, що він свою вину усвідомив у повному обсязі, має на утриманні двох малолітніх дітей. При цьому, вказав, що раніше надавав заяву з якої вбачається, що будь-яких претензій до обвинуваченого він не має.

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють фактичних обставин справи, судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності їх позиції, роз`яснивши учасникам судового провадження положення ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин, які ніким не оспорюються, та судовий розгляд було проведено із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, які характеризують його особу.

Беручи до уваги, що обвинувачений визнав себе винуватим та добровільно повідомив суду обставини вчинення кримінального правопорушення, дослідивши матеріали кримінального провадження, вислухавши думку прокурора, враховуючи заяву потерпілого про відсутність претензій до обвинуваченого, вислухавши останнє слово обвинуваченого, суд дійшов такого висновку.

Показання обвинуваченого є послідовними, логічними, відповідають фактичним обставинам провадження, а тому не викликають у суду сумнівів щодо правильності розуміння ним обставин вчиненого, добровільності та істинності його позиції.

Враховуючи викладене, суд вважає, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а саме незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, доведена поза розумним сумнівом та кваліфікує дії останнього за ч. 2 ст. 289 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який на обліках в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, покарання за попереднім вироком відбув повністю, шкоду потерпілому відшкодував, останній претензій до нього не має, а також враховує думку потерпілого стосовно міри покарання, який просив не позбавляти його волі, має на утриманні дружину, яка перебуває у декретній відпустці та двох малолітніх дітей сина віком 1 рік та доньку віком 1 місяць.

Обставинами, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.

Поряд з цим обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно з ч. 2 ст. 66 КК України, суд визнає вчинення кримінального правопорушення особою молодого віку та відшкодування завданої шкоди.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, судом не встановлено.

Тому, на підставі викладеного, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає за необхідне, призначити обвинуваченому ОСОБА_5 , покарання в межах санкції статті за якою кваліфіковано дії останнього у виді позбавлення волі, яке дорівнює його мінімальній межі.

Суд зазначає, що згідно з положеннями статей 50, 65 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Поряд з цим, за ч. 2 ст. 289 КК України враховуючи характер вчиненого правопорушення, а також інші обставини в їх сукупності, суд вважає за можливе не призначати обвинуваченому ОСОБА_5 у даній конкретній справі додаткове покарання у виді конфіскації майна, яке є альтернативним.

Разом з тим, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_5 , можливе без ізоляції від суспільства, на підставі ст. 75 КК України, у зв`язку з чим звільняє останнього від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком та покладає обов`язки передбачені ст. 76 КК України.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст. 75, 76 КК України без застосування додаткового покарання є необхідним й достатнім для його виправлення та запобігатиме вчиненню нових кримінальних правопорушень в майбутньому.

Суд зауважує, що не призначає обвинуваченому покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України, оскільки на день ухвалення вироку обвинувачений ОСОБА_5 повністю відбув покарання призначене за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2021 року за ч. 1 ст. 190 КК України у виді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин, відбув 03 грудня 2021 року, тобто відсутня невідбута частина покарання за попереднім вироком.

При цьому, суд враховує правову позицію Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у справі №243/7758/20, провадження №51-113кмо21.

Заходи забезпечення кримінального провадження в ході досудового розслідування не застосовувалися.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Долю речових доказів суд вирішує згідно з ч. 9 ст. 100 КПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 100, 369, 370, 373, 374, 376, 395 КПК України,

ухвалив:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 цієї статті, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Речові докази:

-автомобіль марки «ВАЗ» моделі «21033» сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який передано на відповідальне зберіганні потерпілому ОСОБА_6 залишити в розпорядженні останнього;

-диск DVD-R марки «Verbatim», який приєднано до матеріалів кримінального провадження залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області виключно з підстав, передбачених ч. 2 ст. 394 КПК України протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення та набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1