Дата документу 29.06.2022 Справа № 335/3005/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/3005/17 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/894/22 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,
представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні начальника відділу міжнародно-правового співробітництва Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_9 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2022 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Кіровське Луганської області, громадянин України, маючий вищу освіту, не працюючий, пенсіонер, одружений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та виправданий у зв`язку з не доведенням того, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 КК України, та виправданий у зв`язку з не доведенням того, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України за наступних обставин.

15 лютого 2007 року, приблизно об 11.40 годині, водій автомобіля «Фольксваген Пассат», д.н.з. НОМЕР_1 , старший оперуповноважений в особливо важливих справах Східного спеціального міжрегіонального відділу Управління оперативних розробок при Департаменті Державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України ОСОБА_7 , рухаючись зі сторони подвір`я будинку АДРЕСА_2 , виконуючи поворот ліворуч, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, діючи в порушення п. 10.1 ПДР України, згідно з яким: «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам руху», здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка в момент початку руху автомобіля знаходилась на проїжджій частині та рухалась у сторону будинку АДРЕСА_3 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди, потерпілій ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми лівого колінного суглоба у вигляді осколкового переламу зовнішнього мищелка великої гомілкової кістки з наявністю травматичного набряку м`яких тканин та крововиливу в даній області, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, які викликали тривалий розлад здоров`я, а також крововилив в області правого гомілковостопного суглоба, що відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Такі дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування були кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Виправдовуючи ОСОБА_7 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не спростовано пояснення обвинуваченого про те, що він не здійснював наїзд на пішохода, а потерпіла сама доторкнулась до транспортного засобу, який вже стояв, та впала на асфальт; показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 також не доведено вину обвинуваченого; висновок комплексної судової медично-автотехнічної експертизи № 110/к-44/09 від 15 квітня 2009 року свідчить про відсутність у діях ОСОБА_7 невідповідностей вимогам п. 10.1 ПДР України; докази, здобуті органом досудового розслідування після закриття кримінальної справи 15 квітня 2009 року є недопустимими; дослідження, за результатами яких були складені висновки № 48 від 28 квітня 2007 року, № 117 від 22 листопада 2007 року, № 217 від 9 квітня 2008 року, проводились спеціалістами, тому в розумінні ст. 75 КПК України вони не є доказами.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що стороною обвинувачення не доведено факту порушення ОСОБА_7 п. 10.1 ПДР України, здійснення наїзду на пішохода та перебування отриманих потерпілою ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень у причинному зв`язку з ДТП.

В апеляційній скарзі прокурор вважає вироку суду необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що є неправильним посилання суду на неможливість проведення досудового розслідування з огляду на наявність не скасованої постанови прокурора від 15 квітня 2009 року про закриття кримінальної справи.

Так, з огляду на приписи ст. 284 КПК України наявність такої постанови не є перешкодою для реєстрації кримінального провадження та проведення в ньому досудового розслідування.

Звертає увагу, що вина ОСОБА_7 підтверджена висновком експерта № 1411 від 26 травня 2008 року, висновком експерта № 17 від 7 березня 2009 року, висновком експерта № 316 від 28 травня 2008 року.

Крім того, суд безпідставно не взяв до уваги висновок повторної комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи № 346/6316-КЭ/2009 від 2 липня 2009 року, оскільки відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР внесено саме за фактом вчинення злочину, а не відносно ОСОБА_7 , що не порушує п. 3 р. 11 «Перехідні положення» КПК України.

До того ж, постанова прокурора про закриття кримінальної справи від 15 квітня 2009 року була в подальшому скасована постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2017 року, в якій вказано про суперечність висновків, викладених у постанові прокурора.

Вважає, що висновок повторної комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи № 346/6316-КЭ/2009 від 2 липня 2009 року вказує на механізм ДТП та утворення у потерпілої ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, усуваючи протиріччя між висновком експерта № 1411 від 26 травня 2008 року, висновком експерта № 17 від 7 березня 2009 року, висновком експерта № 316 від 28 травня 2008 року з одного боку, та висновком комплексної судової медично-автотехнічної експертизи № 110/к-44/09 від 15 квітня 2009 року.

Просить виправдувальний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у вигляді 4 місяців арешту з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

В апеляційній скарзі потерпіла вважає вироку суду необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вина ОСОБА_7 підтверджується висновком експерта № 1411 від 26 травня 2008 року, висновком експерта № 17 від 7 березня 2009 року, висновком експерта № 316 від 28 травня 2008 року, а також її показаннями, наданими в судовому засіданні.

Крім того, суд безпідставно не взяв до уваги висновок повторної комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи № 346/6316-КЭ/2009 від 2 липня 2009 року, оскільки відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР внесено саме за фактом вчинення злочину, а не відносно ОСОБА_7 , що не порушує п. 3 р. 11 «Перехідні положення» КПК України.

До того ж, постанова прокурора про закриття кримінальної справи від 15 квітня 2009 року була в подальшому скасована постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2017 року.

Разом з тим, навіть після закриття кримінальної справи відносно особи ОСОБА_7 , продовжувала існувати кримінальна справа за фактом ДТП.

Вважає, що висновок повторної комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи № 346/6316-КЭ/2009 від 2 липня 2009 року найбільш повно висвітлює механізм ДТП та утворення у неї тілесних ушкоджень, усуваючи протиріччя між висновком експерта № 1411 від 26 травня 2008 року, висновком експерта № 17 від 7 березня 2009 року, висновком експерта № 316 від 28 травня 2008 року з одного боку, та висновком комплексної судової медично-автотехнічної експертизи № 110/к-44/09 від 15 квітня 2009 року.

Зокрема, цим висновком спростовується твердження експертів Запорізького НДЕКЦ про наявність у неї остеопорозу та можливості утворення переломів за рахунок падіння з висоти власного зросту без прикладення сил ззовні.

З приводу показань свідків зазначає, що внаслідок давності ДТП ніхто з них не зміг згадати детальних обставин події, вони не спростували сам факт контакту автомобіля з нею під час ДТП, а лише висловили припущення, які не мають правового значення.

Просить виправдувальний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України максимальне покарання у межах санкції.

Заслухавши доповідь судді по справі, представника потерпілої та прокурора, які підтримали апеляційні скарги прокурора та потерпілої без доповнень, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, вважали рішення суду законним, вважали, що суд вірно встановив фактичні обставини справи, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у його вчиненні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, ухвалюється виправдувальний вирок.

У разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку відповідно до ст. 374 КПК України зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Цих вимог закону під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції дотримався, і оцінивши надані стороною обвинувачення докази по справі як кожний окремо, так в їх сукупності, обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у зв`язку з із не доведенням того, що в його діях є складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

При цьому, судом було обґрунтовано свій висновок про необхідність виправдання ОСОБА_7 тим, що стороною обвинувачення не спростовано пояснення обвинувачення про те, що він не здійснював наїзд на пішохода, а вона сама доторкнулась до транспортного засобу, який вже стояв, та впала на асфальт; показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 також не доведено вину обвинуваченого; висновок комплексної судової медично-автотехнічної експертизи № 110/к-44/09 від 15 квітня 2009 року свідчить про відсутність у діях ОСОБА_7 невідповідностей вимогам п. 10.1 ПДР України; докази, здобуті органом досудового розслідування після закриття кримінальної справи 15 квітня 2009 року є недопустимими; висновки експертів № 48 від 28 квітня 2007 року, № 117 від 22 листопада 2007 року, № 217 не є доказами в розумінні ст. 75 КПК України в редакції 1960 року; інших досліджених у судовому засіданні доказів недостатньо для визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, а сумніви щодо доведеності вини обвинуваченого усунути не можливо.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, та вважає, що вони ґрунтується на оцінці перевірених в судовому засіданні доказів, які були надані стороною обвинувачення.

За змістом ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є лише ті фактичні дані, які отримані у передбаченому цим Кодексом порядку. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування всіх обставин кримінального правопорушення та доведеності винуватості особи у вчиненні злочину покладається на сторону обвинувачення.

Матеріали кримінального провадження та зміст мотивувальної частини оскаржуваного вироку вказують на те, що суд першої інстанції, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов вірного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що в його діях наявний склад цього кримінального правопорушення.

Перевіривши надані в суді першої інстанції показання обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, а також надані стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_7 документи, колегія суддів приходить до висновку про те, що вони не можуть бути визнані такими, що поза розумних сумнівів доводять вину обвинуваченого.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 у суді першої інстанції показав, що швидкість руху керованого ним транспортного засобу була невеликою, оскільки він тільки розпочинав рух. Потерпіла перебувала на зеленій зоні, а після того, як він почав здійснювати поворот ліворуч, вона розпочала рух, вийшла на дорогу, і коли він її побачив, то одразу загальмував. Наїзд на потерпілу він не здійснював, пішохід самостійно торкнулася передньої частини бамперу його транспортного засобу, а потім упала приблизно на відставні 1,5 м. На транспортному засобі будь-які пошкодження були відсутні, лишився лише слід від рук потерпілої. Він вийшов із машини, у цей час ОСОБА_9 лежала на дорозі та розмовляла по телефону, про наявність у неї тілесних ушкоджень нічого не казала.

Свідок ОСОБА_12 у суді першої інстанції показав, що автомобіль «Фольксваген Пасат» рухався зі швидкістю 5-10 км/год, а з протилежної сторони, із зеленої зони на проїжджу частину рухалась жінка, при цьому пішохідного переходу чи будь-яких дорожніх знаків там не було. Автомобіль «Фольксваген Пасат» зупинився, а жінка, яка переходила дорогу, на нього наштовхнулась та впала. Водій вийшов з транспортного засобу та допоміг їй піднятись, видимих пошкоджень на жінці не було.

Свідок ОСОБА_13 у суді першої інстанції показав, що швидкість автомобіля «Фольксваген Пасат» була незначною, у цей час дорогу переходила потерпіла, і коли вона вийшла на дорогу, автомобіль почав гальмувати, а потерпіла обперлась руками в капот автомобіля та лягла на асфальт, а потім лежала на асфальті та розмовляла по телефону. Він звернувся до потерпілої, запитав, чи потрібна їй допомога, на що вона відповіла, що допомоги не потребує, запропонував їй допомогти встати, на що вона також відмовилась. Контакту автомобіля з тілом потерпілої він не бачив, по тулубу та ногам потерпілої удару не було, візуально на ній пошкоджень не було, на транспортному засобі також пошкоджень не було. Також він не бачив, що потерпіла втрачає свідомість або кличе когось на допомогу.

У суді першої інстанції також був допитаний свідок ОСОБА_11 , показання якого, на переконання колегії суддів, не містять інформації про обставини, які підлягають доказуванню, оскільки безпосереднім свідком ДТП він не був, а лише приймав участь у якості понятого при складанні схеми ДТП.

Колегія суддів звертає увагу, що показання потерпілої ОСОБА_9 є такими, що прямо суперечать як показанням обвинуваченого ОСОБА_7 , так і показанням свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , і підстав не довіряти показанням цих свідків, які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду першої інстанції не було.

Показання вищезазначених свідків у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про відомі їм обставини ДТП, їх пояснення повністю узгоджуються між собою та з показаннями обвинуваченого.

Проаналізувавши показання обвинуваченого, потерпілої та свідків, суд першої інстанції дав їм належну оцінку та зробив обґрунтований висновок, що вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення вони не доводять.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що наявні в матеріалах кримінального провадження документи, а саме: довідка про ДТП від 15 лютого 2007 року; протокол огляду місця ДТП від 15 лютого 2007 року та схема до нього; акт судово-медичного дослідження № 1866 від 10 липня 2007 року; висновок експерта № 316 від 28 травня 2008 року; висновок експерта № 1411 від 24 червня 2008 року; висновок експерта № 17 від 7 березня 2009 року; висновок комплексної судової медично-автотехнічної експертизи за матеріалами справи № 110/к-44/09 від 15 квітня 2009 року, не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку суду та бути взятими судом до уваги як переконливі докази доведення вини ОСОБА_7 (т. 3, а.с. 10-11, 12-14, 34-36, 63-65, 68-70, 75а-78, 161-170).

Так, довідкою про ДТП від 15 лютого 2007 року, протоколом огляду місця ДТП від 15 лютого 2007 року та схемою до нього зафіксовано обставини ДТП, взаємне розташування транспортного засобу та потерпілої після ДТП (т. 3, а.с. 10-11, 12-14).

Разом з тим, самі по собі вказані документи не доводять вину обвинуваченого у порушенні ПДР України.

Актом судово-медичного дослідження № 1866 від 10 липня 2007 року та висновком експерта № 1411 від 24 червня 2008 року встановлено локалізацію та тяжкість отриманих пішоходом ОСОБА_14 тілесних ушкоджень (т. 3, а.с. 34-36, 68-70).

Проте сам факт отримання пішоходом ОСОБА_14 середньої тяжкості тілесних ушкоджень сторонами кримінального провадження, у тому числі обвинуваченим, не заперечувався.

Висновком експерта № 17 від 7 березня 2009 року встановлено, що жіночі півчобітки 38 розміру, вилучені у ОСОБА_9 , мають механічні пошкодження, не пов`язані з фізичним зносом взуття, що виникли в процесі експлуатації. Дані пошкодження могли виникнути внаслідок динамічного контакту о тверду шорстку поверхню слідоутворюючого предмета (т. 3, а.с. 75а-78).

На переконання колегії суддів, вказаний висновок експерта також не підтверджує, що саме в результаті протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_15 були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження пішоходу ОСОБА_14 .

Проаналізувавши висновок експерта № 316 від 28 травня 2008 року та висновок комплексної судової медично-автотехнічної експертизи за матеріалами справи № 110/к-44/09 від 15 квітня 2009 року, колегія суддів зазначає, що вони є прямо протилежними один одному (т. 3, а.с. 63-65, а.с. 161-170).

Зокрема, висновком експерта № 316 від 28 травня 2008 року встановлено, що дії водія ОСОБА_7 не відповідали вимогам п. 10.1 ПДР України, що знаходиться у причинному зв`язку з подією ДТП.

У свою чергу, висновком комплексної судової медично-автотехнічної експертизи за матеріалами справи № 110/к-44/09 від 15 квітня 2009 року категорично встановлено, що у діях водія ОСОБА_7 невідповідностей вимогам пунктів ПДР не вбачається.

Оскільки вказані висновки містили істотні та суттєві розбіжності, то вирішуючи питання про те, якому саме висновку надавати перевагу, суд першої інстанції обґрунтовано послався на положення ч. 4 ст. 17 КПК України та ч. 3 ст. 62 Конституції України, та вірно зазначив, що висновок експерта № 316 від 28 травня 2008 року ґрунтується лише на вихідних даних, що зазначені слідчим у постанові про призначення автотехнічної експертизи, а висновок комплексної судової медично-автотехнічної експертизи за матеріалами справи № 110/к-44/09 від 15.04.2009 є більш повним, детально мотивованим та обґрунтованим, ґрунтується на дослідженні зібраних на час проведення експертизи доказів, медичних документів, висновків експертів, зроблених за участю обвинуваченого та потерпілої замірів, наданих останніми експертам пояснень з приводу події, дослідженням транспортного засобу, із залученням експертів різних галузей.

Також суд першої інстанції не взяв до уваги висновки № 48 від 28 квітня 2007 року, № 117 від 22 листопада 2007 року, № 217 від 9 квітня 2008 року, з викладенням мотивів прийняття такого рішення, з якими колегія суддів повністю погоджується (т. 3, а.с. 29-31, 44-46, 51-54).

До того ж, у своїх апеляційних скаргах прокурор та потерпіла взагалі не вказують про те, що вирок суду в цій частині є необґрунтованим, не просять дослідити висновки № 48 від 28 квітня 2007 року, № 117 від 22 листопада 2007 року, № 217 від 9 квітня 2008 року, а також врахувати їх як докази на підтвердження вини ОСОБА_7 .

Що стосується висновків суду про те, що висновок повторної комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи № 346/6316-КЭ/2009 від 2 липня 2009 року, висновок повторної судової автотехнічної експертизи № 9048 від 12 жовтня 2009 року та висновок експерта № 620/09/638/639/13-52 від 11 квітня 2013 року, не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку у зв`язку з їх здобуттям після закриття кримінальної справи на підставі постанови прокурора Комунарського району м. Запоріжжя від 15 квітня 2009 року, то колегія суддів зазначає наступне (т. 3 а.с. 82-92, 94-98, 100-118).

По-перше, 12 травня 2008 року порушено кримінальну справу № 190806пр за фактом порушенням 15 лютого 2007 року ПДР, які спричинили потерпілій ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесні ушкодження (т. 3, а.с. 23).

17 жовтня 2008 року ОСОБА_7 притягнуто в якості обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України за фактом ДТП, що сталася 15 лютого 2007 року, за участі водія ОСОБА_7 та пішохода ОСОБА_9 .

З аналізу норм, викладених у статтях 43, 43-1 КПК України (1960 року) та статтях 276-279 КПК України (2012 року) вбачається, що статус обвинуваченого за положення КПК України 1960 року є аналогічним статусу підозрюваного за положення КПК України 2012 року.

Оскільки 17 жовтня 2008 року ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, та саме з цього моменту він набув статус обвинуваченого за положення КПК України 1960 року, тому після набрання чинності КПК України 2012 року з 19 листопада 2012 року він автоматично набув статус підозрюваного у даному кримінального провадженні.

Разом з тим, орган досудового розслідування повідомив ОСОБА_7 про підозру через більш ніж 8 років після фактичного набуття статусу підозрюваного лише 6 січня 2017 року (т. 1, а.с. 47-49), і невручення йому в установленому законом порядку повідомлення про підозру протягом такого тривалого часу є істотним порушенням норм КПК України з боку сторони обвинувачення.

По-друге, відповідно до ч. 1 ст. 120 КПК України (в редакції 1960 року), досудове слідство у кримінальних справах повинно бути закінчено протягом двох місяців. В цей строк включається час з моменту порушення справи до направлення її прокуророві з обвинувальним висновком чи постановою про передачу справи до суду для розгляду питання про застосування примусових заходів медичного характеру або до закриття чи зупинення провадження в справі. Цей строк може бути продовжено районним, міським прокурором, військовим прокурором армії, флотилії, з`єднання, гарнізону та прирівняним до них прокурором у разі неможливості закінчити розслідування до трьох місяців.

Матеріали кримінального провадження не містять жодних даних на підтвердження того, що строк досудового слідства продовжувався.

Враховуючи, що кримінальним процесуальним законодавством не передбачено, що після набрання чинності КПК України 2012 року строки досудового розслідування підлягали автоматичному продовженню чи поновленню, то строк досудового слідства у даному кримінальному провадженні розпочався з моменту порушення кримінальної справи 12 травня 2008 року, а закінчився через два місяці 12 липня 2008 року.

По-третє, 15 квітня 2009 року кримінальна справа у відношенні ОСОБА_7 за фактом порушення ним ПДР, які спричинили потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження, була закрита постановою прокурора Комунарського району м. Запоріжжя (т. 3, 172-173).

Вказана постанова прокурора про закриття кримінальної справи була скасована лише 17 березня 2017 року (т. 3, а.с. 171).

Натомість, незважаючи на наявність на той момент не скасованої постанови прокурора про закриття кримінальної справи, 28 лютого 2017 року було складено та затверджено обвинувальний акт, який надійшов до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя 1 березня 2017 року (т. 1, а.с. 1-4, 20).

Отже, на день затвердження обвинувального акту № 0004325, направлення його до суду та призначення кримінального провадження до підготовчого судового засідання, кримінальна справа щодо ОСОБА_7 була закрита.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що матеріали кримінальної справи № 190806пр (яка на той момент не була відновлена для проведення слідства) фактично і є матеріалами кримінального провадження № 0004325, направленими до суду.

Таким чином, постанова прокурора про закриття кримінальної справи від 15 квітня 2009 року була скасована лише 17 березня 2017 року, вже після надходження матеріалів кримінального провадження № 0004325 до суду першої інстанції.

По-четверте, відповідно до ст. 216 КПК України (в редакції 1960 року), досудове слідство в закритій справі може бути відновлене у межах встановлених строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Враховуючи, що строки давності притягнення до кримінальної відповідальності у даній справі сплили ще 15 лютого 2010 року, орган досудового розслідування, за наявності не скасованої постанови прокурора про закриття кримінальної справи, без відновлення досудового слідства, проводив слідчі та процесуальні дії після закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

За таких обставин, висновок повторної комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи № 346/6316-КЭ/2009 від 2 липня 2009 року, висновок повторної судової автотехнічної експертизи № 9048 від 12 жовтня 2009 року та висновок експерта № 620/09/638/639/13-52 від 11 квітня 2013 року, є недопустимими, оскільки ці докази були зібрані з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

З урахуванням усього викладеного вище колегія суддів приходить до висновку, що органом досудового розслідування не надано доказів для доведення поза розумних сумнівів вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 62 Конституції України та ст. 17, ч. 3 ст. 373 КПК України, відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Доводи апеляційних скарг з приводу того, що суд першої інстанції належним чином не дослідив показання потерпілої та документи, повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження та мотивувальною частиною оскаржуваного вироку, з якої вбачається, що суд виклав оцінку та аналіз всіх наданих стороною обвинувачення та досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

За наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що за відсутністю належних, допустимих, достовірних, та у своїй сукупності достатніх доказів, суд першої інстанції прийняв єдине вірне рішення про виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Колегія суддів вважає, що порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянути кримінальне провадження і постановити законний та обґрунтований вирок, а також підстав для його скасування, у тому числі, на які посилаються прокурор та потерпілий у своїх апеляційних скаргах, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні начальника відділу міжнародно-правового співробітництва Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2022 року, яким ОСОБА_7 визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та виправданий у зв`язку з не доведенням того, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4