Справа № 441/2170/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1076/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 травня 2022 року м. Львів
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

Головуючої-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Городоцького районного суду Львівської області від 09 вересня 2020 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Долиняни Городоцького району Львівської області, українця, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого на АДРЕСА_2 , обвинуваченого за ч.2 ст. 286 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8
представника потерпілого адвоката ОСОБА_9
В С Т А Н О В И Л А:
вироком Городоцького районного суду Львівської області від 09 вересня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено по ч. 2 ст. 286 КК України на п`ять років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки. Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирішено питання з арештом майна, речовими доказами та судовими витратами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 , 22 жовтня 2018 року о 19 год. 20 хв., на автодорозі «Львів Шегині» в смт. Черлянське Передмістя Городоцького району Львівської області, керуючи автомобілем «Ауді А6» р.н. НОМЕР_1 , грубо порушив вимоги Розділу 1 п.п. 1.5., 1.10 (в частині визначення термінів «небезпека для руху», «пішохідний перехід»), Розділу 2 п.2.3 «б», «д», Розділу 12 п.п.12.3 та Розділу 18 п.18.1 ПДР України, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, по якому в цей час, зліва на право відносно напрямку руху його автомобіля, рухався пішохід ОСОБА_10 , і для якого діями водія ОСОБА_6 була створена небезпека, а у свою чергу для водія з моменту виникнення небезпеки для руху, яку він мав об`єктивну можливість виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним автомобіля «Ауді А6», р.н. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , як наслідок, спричинив останньому перелом кісток основи черепа, крововиливи під м`якими мозковими оболонками і в тканину великих півкуль та ніжок головного мозку, садно та крововилив в м`яких тканинах тім`яної ділянки, рану, садна на обличчі, крововиливи в прикореневих ділянках легенів та навколоаортальній клітковині грудної аорти, крововиливи у зв`язковий апарат печінки і навколониркову жирову клітковину, вивих правої плечової кістки з розривом зв`язкового апарату та крововиливом в навколишні м`які тканини, садна на спині, перелом верхньої третини правої малогомілкової кістки з крововиливом навколо, садно на зовнішній поверхні правої гомілки, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, тут же стало наслідком смерті потерпілого.

Не погоджуючись із даним вироком суду обвинувачений подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Городоцького районного суду Львівської області від 09.09.2020року та ухвалити нове рішення, яким призначити покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, не пов`язане із позбавленням волі, із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України.

У своїй апеляційній скарзі вказує, що не оспорюючи фактичних обставин справи, вважає, що зазначений вирок є незаконним, оскільки призначене покарання за своїм видом є занадто суворим і не відповідає ступеню тяжкості скоєного злочину і особі обвинуваченого.

Вважає, що суд при призначенні покарання за вчинене кримінальне правопорушення, безпідставно відкинув обставини , які пом`якшують вину, які зазначені у ст. 66 КК України, а жодної обставини, яка б обтяжувала вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, судом у вироку не наведено. Також суд не прийняв до уваги соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, складену спеціалістами у відповідності до Закону України Про пробацію.

Справа неодноразово призначалась до розгляду, зокрема 23.11.2021, 21.01.2021, 03.06.2021, 27.07.2021, 23.09.2021, 13.12.2021, 15.11.2021, 25.02.2022, 21.03.2022р., 15.04.2022 р., однак обвинувачений чи його захисник в дані судові засідання не прибували, належним чином були повідомлені про день та час розгляду справи, заявляли клопотання про відкладення розгляду справи з різних причин.

В судове засідання 16.05.2022 р. обвинувачений та його захисник повторно не прибули, не повідомили про причини неявки та не клопотали про відкладення розгляду справи, хача належним чином були повідомлені про час і місце слухання справи.

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України»(Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна особа має право на справедливий суд.

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з права людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відтак, виходячи з вище наведеного, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, оскільки багаторазова неявка обвинуваченого та його захисника в судові засідання є зловживанням правами учасника процесу та намаганням уникнути відповідальності за вчинене обвинуваченим ОСОБА_6 , а тому не буде порушенням його прав, а сприятиме досягненню основних принципів національного та європейського законодавства права особи на справедливий суд.

Заслухавши доповідь головуючого, думку потерпілої, прокурора, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_6 дотримані.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними належним чином в судовому засіданні доказами, є обґрунтованим.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції судовий розгляд у даній справі провів повно, врахував дані про особу обвинуваченого, дослідив усі обставини, які мають істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, у тому числі доводи сторони захисту щодо таких обставин, вірно встановив фактичні обставини справи, виключив вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, оскільки такий не підтверджується матеріалами справи (Т. 1 а/с 81), та прийшов до обґрунтованого переконання про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, належним чином вмотивувавши свої висновки.

Щодо призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , то слід зазначити наступне.

Сторона захисту у суді апеляційної інстанції зазначила, що покарання, обране судом першої інстанції є занадто суворим, до обвинуваченого слід застосувати положення ст.ст. 75, 76 КК України.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Щодо позбавлення прав водія ОСОБА_6 , то, враховуючи обставини дорожньо-транспортної події, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у діях обвинуваченого суспільної небезпеки при користуванні ним транспортними засобами, а відтак, і необхідності призначення останньому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, яке відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідне та достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, а тому підстав для зміни покарання, визначеного судом першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

Доводи захисника щодо необхідності застосування до обвинуваченого положень ст.ст. 75,76 КК України є безпідставними та необґрунтованими, оскільки жодних підстав для цього судом апеляційної інстанції не встановлено.

Колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції про те, що, оскільки ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин, який належить до суспільно небезпечних злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, внаслідок чого настала смерть потерпілого ОСОБА_10 , з моменту вчинення злочину та по тепер обвинуваченим не вчинено жодних дій які б свідчили, що він кається та намагається у будь-який спосіб відвернути чи полегшити страждання потерпілої, не відшкодовано їй матеріальної чи моральної шкоди, обвинуваченому ОСОБА_11 слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі із позбавленням права керування транспортними засобами.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

вирок Городоцького районного суду Львівської області від 09 вересня 2020 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.
Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду з дня його проголошення.

С у д д і

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4