КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/226/2022 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А
24 травня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою директора ТОВ «ГЕО-ДЕЛЬТА-КБ» - ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 13 вересня 2021 року, -
прокурора ОСОБА_7 ,
представників власника майна ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:
Апелянт вказує на те, що посадовим особам ТОВ «ГЕО - ДЕЛЬТА - КБ» підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 265 КК України в рамках вищевказаного кримінального провадження не пред`явлено. ТОВАРИСТВО не є юридичною особою, щодо якої здійснюється кримінальне провадження.
Також апелянт зазначає про необґрунтованість клопотання та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Виключними повноваженнями у сфері дозвільної та контрольної діяльності, пов`язаної з радіоактивними матеріалами наділена Державна інспекція ядерного регулювання України, а не Держпродспоживслужба, як вважає прокурор.
ТОВ «ГЕО-ДЕЛЬТА-КБ» провадить власну господарську діяльність, яка пов`язана з промислово геофізичними дослідженнями свердловин, у повній відповідності до вимог чинного законодавства, в тому числі - в сфері регулювання ядерної безпеки та поводження з радіоактивними матеріалами.
А тому твердження прокурора про вчинення посадовими особами Товариства кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 265 КК України є безпідставним та необґрунтованим, подія кримінального правопорушення відсутня.
Щодо посилання прокурора на відсутність у Товариства санітарного паспорту, апелянт вказує на те, що прокурор, в обґрунтуванні власного клопотання про арешт майна, зокрема, зазначає, що наявність санітарного паспорту визначена Санітарними правилами. Органом, що видає зазначений документ, є Держпродспоживслужба, Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (Держпродспоживслужба) здійснює контроль (нагляд) за дотриманням вимог санітарного законодавства.
Тобто, за наведених вище умов може йти мова про недотримання санітарних правил, а не про незаконність поводження з радіоактивними матеріалами, контроль за якими покладено на інший державний орган виконавчої влади - Держатомрегулювання.
При цьому апелянт зазначає, що жодних доводів та доказів на підтвердження ризиків приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення або відчуження такого майна прокурором не надано та судом не зазначено. Ухвала не відповідає вимогам ч.5. ст. 173 КПК України, оскільки в ній не зазначено: підстави необхідності застосування арешту майна, порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.
Фактично, висновок слідчого судді за результатом розгляду клопотання про арешт майна зведений до цитування норм КПК України, без зазначення фактичних підстав необхідності застосування арешту майна, тим паче - у найбільш обтяжливій його формі.
Апелянт вважає, що наведені Товариством аргументи та надані на їх підтвердження письмові докази, підтверджують, що будь - яка діяльність Товариства з ДІВ здійснюється легально, прозоро, публічно, під наглядом уповноважених Державою органів.
Також апелянт звертає увагу на те, що 30 серпня 2021 року, між ТОВ «ГЕО-ДЕЛЬТА-КБ» та ТОВ «ПАЙЛОТ ДРІЛЛІНГ ТЕКНОЛОДЖІЗ» було укладено договір про надання послуг з дослідження свердловин з використанням свердловинної системи «Куад - Нейтрон» (копія договору № PDT/GDkb -21-01від 30.08.2021 року додається). На сьогодні, на погодженні у Замовника послуг перебувають Наряди - Замовлення щодо виконання промислово - геофізичних робіт на свердловині № 172 Котелевського родовища, № 51 Яблунівського родовища, які можуть бути акцептовані в будь - який час, оскільки виконання таких робіт передбачено в процесі буріння свердловин.
Незаконне позбавлення Товариства вільно користуватися належним йому майном, арештованим оскаржуваною ухвалою, унеможливлює здійснення ним власної правомірної підприємницької діяльності. Фактично - призводить до зупинення діяльності підприємства, що явно не відповідає принципам та завданням, закріпленим в Кримінальному процесуальному кодексі України.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників власника майна, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення вказаної апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, вважав оскаржувану ухвалу законною і обґрунтованою, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Досудовим розслідуванням встановлено, що за результатами перевірки отриманої інформації у тому числі за запитами до ДІЯР, Держпродспоживслужби України та Державного регістру ДІВ встановлено коло юридичних осіб, які протягом 2019-2020 років здійснювали імпорт товарів та подальшу їх передачу на користь інших юридичних осіб, що згідно Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТЗЕД) відносяться до: «Апаратура, що використовує рентгенівське, альфа, - бета або гамма випромінювання, призначена або не призначена для медичного, хірургічного, стоматологічного або ветеринарного використання», без передбачених законом дозволів.
Згідно договору № 06-135/2020 вище зазначене джерело на постійній основі зберігається на території складу ДП «УДВП ІЗОТОП», за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Проліски, вулиця Промислова, 11.
За необхідності службові особи ТОВ «ГЕО-ДЕЛЬТА-КБ» отримують зазначене джерело на складі та відповідно здійснюють його перевезення та використання у місцях надання послуг.
Вказане обладнання, відповідно до ст. 1 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», є джерелами іонізуючого випромінювання.
Водночас, відповідно до п.53 Додатку до Закону України «Про Перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності» передбачений дозвіл на проведення будь-яких діагностичних, експериментальних, випробувальних, вимірювальних робіт на підприємствах, в установах, організаціях, діяльність яких пов`язана з використанням біологічних агентів, хімічної сировини, продукції та речовин з джерелами іонізуючого випромінювання та неіонізуючого випромінювання і радіоактивних речовин.
Також, відповідно до ст. 23 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», підприємства, установи, організації, що виробляють, зберігають, транспортують, використовують радіоактивні речовини та джерела іонізуючих випромінювань, здійснюють їх захоронення, знищення чи утилізацію, зобов`язані дотримуватись норм радіаційної безпеки, відповідних санітарних правил, а також норм, установлених іншими актами законодавства, що містять вимоги радіаційної безпеки. Роботи з радіоактивними речовинами та іншими джерелами іонізуючих випромінювань здійснюються з дозволу Державної санітарно-епідеміологічної служби та інших державних органів відповідно до закону.
Зокрема, відповідно до п.п. 1.1., 1.2. «Основних санітарних правил забезпечення радіаційної безпеки України», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 54 від 02 лютого 2005 року (далі Правила), на всі види виробничої діяльності з використання джерел іонізуючого випромінювання поширюється дія санітарних правил забезпечення радіаційної безпеки.
Відповідно до п. 1.5. Правил, до джерел іонізуючого випромінювання відносяться пристрої, що створюють випромінювання, включаючи споживчу продукцію, закриті джерела, відкриті джерела, генератори випромінювання, включаючи пересувне радіографічне обладнання.
Відповідно до п. 1.9. Правил, заборонено здійснювати діяльність з купівлі, продажу, оренди, володіння, використання, отримання, передачі, введення в експлуатацію, експлуатації, перевезення, зберігання джерел іонізуючого випромінювання без передбаченого законодавством дозволу.
Відповідно до п. 1.13. Правил, санітарний паспорт є дозвільним документом, що видається Державною санітарно-епідеміологічною службою (на даний час Держпродспоживслужбою України) та засвідчує виконання вимог санітарного законодавства щодо забезпечення протирадіаційного захисту персоналу в робочих приміщеннях і на робочих місцях, а також щодо протирадіаційного захисту населення від діяльності джерел іонізуючого випромінювання.
Відповідно до п. 3.1. Правил, роботи з радіоактивними речовинами та іншими джерелами іонізуючого випромінювання здійснюються з дозволу Державної санітарно-епідеміологічної служби. Формою такого дозволу є санітарний паспорт. У відповідності до п. 1.9. ДСП 6.177-2005-09-02 санітарний паспорт є дозвільним документом на всі роботи з джерелами іонізуючого випромінювання.
Також, відповідно до вимог організації робіт із джерелами іонізуючих випромінювань на робочому місці щодо порядку проведення робіт, обліку, зберігання, видачі та транспортування джерел, затверджених в п.п. 9.5.-9.5.10 зазначених Правил, підприємство, що планує здійснювати свою діяльність з використання джерел, зобов`язане: 1) отримати санітарний паспорт для роботи з джерелами іонізуючого випромінювання; 2) забезпечити порядок допуску до робіт із джерелом; 3) підготувати та здійснити технічні, організаційні, гігієнічні заходи, необхідні для забезпечення протирадіаційного захисту персоналу, населення і фізичного захисту джерел.
Водночас, відповідно до п. 10.4. Правил, забороняється передача будь-яких джерел іонізуючого випромінювання, якщо сторона, що одержує джерело, не має санітарного паспорта.
Однак, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» Державну санітарно-епідеміологічну службу реорганізовано шляхом її приєднання до новоствореної Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (далі Держпродспоживслужба).
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 № 348 на Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів покладено завдання та функції з реалізації державної політики у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення та із здійснення контролю (нагляду) за дотриманням вимог санітарного законодавства.
Відповідно до Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 667, Держпродспоживслужба є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері санітарного законодавства. Тобто, Держпродспоживслужба здійснює функції, які відносились до повноважень Держсанепідслужби та здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи.
Зважаючи на вищевикладене, Машина мод. HEUFT eXaminer ? XS, серійний номер 2AG083192 для визначення сторонніх предметів в контейнері з продуктом - є предметами вчинення кримінально правопорушення та зберегли на собі сліди вчинення злочину.
Мотивуючи означене клопотання прокурор вказав, що метою арешту майна є забезпечення збереження речових доказів, що відповідає вимогам п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, та відповідають ознакам визначеними ст. 98 КПК України.
13.09.2021 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва вказане клопотання прокурора задоволено.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з огляду на наступне.
З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення вказаного арешту, перевірялись судом першої інстанції, при цьому було досліджено матеріали справи, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
При винесенні ухвали слідчим суддею, у відповідності до вимог КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, зокрема те, що постановою старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_10 від 09.09.2021 року вищевказане майно визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні, оскільки воно відповідає вимогам ст. 98 КПК України, а також доведеність мети застосування арешту майна, а саме збереження речових доказів, розумність та співрозмірність обмеження права власності, необхідність виконання завдань у даному кримінальному провадженні, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено частково клопотання прокурора про арешт майна в цій частині, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.
З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження та враховано обставини кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вказане майно, оскільки всупереч тверджень апелянта, вказане майно постановою слідчого від 09.09.2021 визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні, як таке, що відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України.
В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.
Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.
Таким чином, накладення арешту на майно у даному кримінальному провадженні, за наявності для цього підстав відповідає вимогам КПК України. Матеріали судового провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні.
Тому апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що майно, на яке накладено арешт, відповідає критеріям речових доказів, визначених законом, а тому з метою збереження речових доказів клопотання прокурора підлягало задоволенню, з урахуванням обставин кримінального провадження, що розслідується на час розгляду клопотання про арешт майна в суді першої інстанції.
У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні та винуватості особи в його вчиненні, вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження, а тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності у кримінальному провадженні доказів на підтвердження наявності ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 265 КК України, колегія суддів вважає передчасними.
Посилання апелянта на те, що ухвала не відповідає вимогам ч.5. ст. 173 КПК України, оскільки в ній не зазначено порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб, є слушними, однак на думку колегії суддів з урахуванням обставин кримінального провадження, дана обставина не може бути єдиною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.
Інші доводи апеляційної скарги, висновків слідчого судді не спростовують, але можуть бути підставами, які підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті.
Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,
п о с т а н о в и л а:
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 13 вересня 2021 року, - залишити без зміни, а апеляційну скаргу директора ТОВ «ГЕО-ДЕЛЬТА-КБ» - ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4