Справа №704/22/20
1-кп/705/355/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2022 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області у складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

за участю: прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в місті Умань в режимі відеоконференції клопотання захисника адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.4 ст.153, ч.2 ст.125 КК України,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні колегії суддів Уманського міськрайонного суду Черкаської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.153, ч.4 ст.152, ч.2 ст.125 КК України.

На адресу суду надійшло клопотання захисника адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу її підзахисному ОСОБА_6 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

В обґрунтування вказаного клопотання зазначила, про те, що протягом тривалого періоду часу жодні ризики, які були зазначені прокурором не були підкріплені доказами, не було також доведено, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові.

Обвинувачений майже 2 роки і 6 місяців перебуває під вартою, справа у суді першої інстанції перебуває з січня 2020 року, однак з обґрунтованих причин склад суду змінювався тричі. На цей час колегія суддів не може провести засідання з об`єктивних причин, при цьому обвинуваченому в автоматичному порядку продовжують запобіжний захід.

Після чергової зміни складу колегії суддів, розгляд справи розпочато з початку.

Просить врахувати, що ОСОБА_6 раніше не судимий, має постійне місце проживання, на утриманні має двох неповнолітніх дітей, мати пенсіонерку, яка має тяжку хворобу, а також стан здоров`я самого обвинуваченого. За період часу з 01.01.2022 року її підзахисний 4 рази перебував у лікарні через загострення хвороби шлунку. Слідчий ізолятор не має можливості надати йому не лише належне лікування, а й обстеження та встановлення діагнозу.

Також просить врахувати правову позицію ЄСПЛ щодо необхідної наявності вагомих причин для тримання під вартою, а не тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень. Так, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує основоположне право на свободу та недоторканість, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції.

Ризик втечі та переховування підозрюваного від правосуддя, про що неодноразово стверджував прокурор, не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового обвинувального вироку, це слід робити з урахуванням низки інших відповідних фактів, які можуть або підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про його маловірогідність чи його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Водночас посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини у справі Летельє проти Франції захисник зазначила, що попереднє ув`язнення не повинне бути передвісником наступного покарання у виді позбавлення волі та не може бути формою очікування обвинувального вироку.

Суд має з`ясувати належні обґрунтування та посилання на будь-які докази, що могли б вказувати на існування зазначених ризиків. Жодного разу судом не досліджувалися вказані ризики та докази, якими це підтверджується.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 підтримала вимоги свого клопотання та факти, викладені у ньому, просила суд клопотання задовольнити в повному обсязі, замінити її підзахисному міру запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав клопотання свого захисника та просив суд змінити йому міру запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт. Просив суд при вирішенні вказаного клопотання, в тому числі взяти до уваги його стан здоров`я, наявність постійного місця проживання, утриманців тощо.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, вважає, що продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, тому підстав для зміни запобіжного заходу обвинуваченому не вбачає.

Інші учасники в судове засідання не з`яивлися.

Суд, вислухавши думку захисника, обвинуваченого, врахувавши позицію прокурора та вивчивши письмові матеріали справи, прийшов до наступного.

Згідно з ч.1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, обрати або скасувати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.201 КПК України підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

У відповідності до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, і принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також, практики Європейського суду з прав людини, - обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою, при цьому, на підставі ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч. 5 ст. 9 КПК України).

За приписами ч.1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно вимог ст.ст. 176, 177 КПК України, законодавець дав вичерпний перелік загальних положень про запобіжні заходи та визначив мету і підстави їх застосування за наявності ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені частиноюпершою цієїстатті.

Так, згідно з ч.1, ч.2 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є запобігання спробам обвинуваченого переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню та продовжити кримінальне правопорушення. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити ці дії.

За п.2, п.4 та п.5 ст. 178 цього Кодексу суд зобов`язаний оцінити тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини; наявність або відсутність у обвинуваченого постійного місця роботи.

До засудження обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета такого положення полягає передусім у забезпеченні «умовного звільнення», якщо продовження його затримання більше не є обґрунтованим, при цьому, суд враховує, що збереження обґрунтованої підозри у тому, що заарештована особа вчинила злочин, є обов`язковою умовою законності продовження тримання під вартою, але з перебігом певного часу цього недостатньо і суд має встановити, чи продовжують існувати інші підстави, наведені суду, виправдовувати позбавлення волі.

Таким чином, національні суди зобов`язані переглядати правомірність попереднього ув`язнення осіб, які чекають суду, з метою забезпечення їх звільнення, коли обставини більше не виправдовують продовження тримання під вартою, і, питання розумності терміну тримання під вартою не може бути оцінено абстрактно і повинно оцінюватися в кожному випадку відповідно до його особливостей, бо немає встановлених строків, застосованих до кожної справи (Маккей проти Сполученого Королівства).

Обґрунтованість будь-якого строку тримання під вартою, яким би коротким він не був, має бути переконливо доведена владою (Ідалов проти Росії §140).

При цьому, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, якщо спочатку тяжкість злочину та підозра, що особа може втекти чи зашкодити слідству, можуть бути достатніми підставами для обрання такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, то чим довше відповідна особа знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження цього заходу.

Зокрема, у справі «Сергій Волосюк проти України» («SergeyVolosyuk v. Ukraine», рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини наголосив, «саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під вартою… Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою…

Крім того, відповідно до ст.5 п.3 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на «розгляд судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження», а й передбачає, що «звільнення може бути обумовлено гарантіями з`явитися на судове засідання» (п.37, п.38).

І, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Летельє проти Франції» (Letellie v France, рішення від 26 червня 1991 року) «особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які роблять виправданим попереднє затримання, принаймні протягом певного часу. За виняткових обставин цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є достатні підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку (п.51).

Разом з тим, у контексті вказаних вище стандартів Європейського суду з прав людини, колегія суддів, з огляду на рішення Європейського суду, вважає, що ризик переховування обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку (Панченко проти Росії § 106), і зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (Ноймайстер проти Австрії §10), і вагомість наявних доказів не може служити виправданням тривалого тримання під вартою (Дереджі проти Туреччини §38).

Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» №14 від 19.12.2014, відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.

Під час розгляду заявленого клопотання щодо запобіжного заходу судом вивчається можливість застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків, обставини, які виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного питання.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби, та може бути застосований до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачене покарання у виді позбавлення волі.

Отже, враховуючи викладене, наявність власного майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, постійного місця проживання обвинуваченого, залишення за ним місця роботи, не дивлячись на тривалий час перебування під вартою та у зв`язку з цим невиконанням своїх професійних обов`язків, при тому наявності позитивної характеристики з місця роботи, що свідчить про міцність соціальних зв`язків, його стану здоров`я, та той факт, що обвинувачений тривалий час знаходиться під вартою, а саме з 16.09.2019 року, і на даний момент неможливо завершити судовий розгляд в найближчий час з причин, які не залежать від обвинуваченого, у зв`язку з чим, суд приймає до уваги твердження сторони захисту щодо зменшення заявлених раніше ризиків настільки, що вони можуть бути забезпечені шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу, а тому вважає за можливе змінити обвинуваченому запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який цілодобовий домашній арешт з одночасним покладенням на нього обов`язків, встановлених п. п. 1, 2, 3, 4, 8 та 9 ч.5 ст. 194 КПК України.

При цьому суд вважає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням на обвинуваченого відповідних обов`язків, відповідає характеру та тяжкості діяння, яке інкримінується обвинуваченому, позбавляє останнього можливості перешкодити інтересам правосуддя та може запобігти ризику переховування від суду, який хочь і зменшився, але не перестав існувати, а також забезпечить його належну процесуальну поведінку.

Керуючись ст. ст. 176-178, 181, 193-196, 201, 202, 331, 369-372, 395 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Клопотання захисника адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 2 місяці, тобто до 27 червня 2022 року включно, з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, протягом встановленого строку домашнього арешту:

- цілодобово не відлучатися із місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , крім випадків необхідності прибуття за викликом до суду, у зв`язку із розглядом кримінального провадження та прибуття за викликами до суду за першою вимогою;

- не відлучатися з населеного пункту, в якому він зареєстрований та проживає, без дозволу прокурора або суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/чи роботи;

- утримуватися від спілкування із свідками та потерпілими по кримінальному провадженню у будь-якій формі (особисто, через знайомих/родичів, шляхом телефонного зв`язку чи через мережу Інтернет), крім випадків необхідності їхньої участі під час судового розгляду;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України;

- носити електронний засіб контролю.

Обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти звільнити після його доставлення до місця проживання.

Роз`яснити підозрюваному, що відповідно до ч.5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

У випадку порушення умов запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та визначених обов`язків, до підозрюваного може бути застосований більш суворий запобіжний захід.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому, захиснику та направити до Державної установи «Черкаський слідчий ізолятор».

Виконання ухвали покласти на Уманське районне управління поліції ГУНП в Черкаській області.

Контроль за виконанням ухвали в частині зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт покласти на прокурора, який підтримує державне обвинувачення в суді.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом семи днів з моменту її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_3

Суддя ОСОБА_2