Справа № 166/1194/21 Провадження №11-кп/802/747/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:запобіжний захід Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
обвинуваченого - ОСОБА_6 (в режимі відеоконференцзв`язку),
захисника - ОСОБА_7 (в режимі відеоконференцзв`язку),
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000017 від 01.02.2021 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 19 вересня 2022 року, якою обвинуваченому продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 60 днів,
В С Т А Н О В И В
Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 19 вересня 2022 року задоволено клопотання прокурора прокурора відділу Волинської обласної прокуратури ОСОБА_8 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0000017 від 01.02.2021 року строком на 60 днів, до 17 листопада 2022 року включно, з можливістю внесення застави в сумі 2 000 000 грн.
Таке своє рішення місцевий суд мотивував тим, що не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Також належну процесуальну поведінку обвинуваченого не може забезпечити і більш м`який запобіжний захід, оскільки наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися.
Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати. Вважає оскаржувану ухвалу такою, що постановлена без дотримання вимог процесуального законодавства та норм матеріального права, а також необґрунтованою, оскільки судом не було повно та всебічно з`ясовано обставини справи та неналежно було оцінено докази й аргументи, надані її учасниками.

Вказує, що оскаржувана ухвала була постановлена із грубим та істотним порушенням кримінально процесуального законодавства, оскільки нею було продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_6 понад передбачений положеннями ст.197 КПК України термін.

Зазначає про відсутність жодних доказів, які б вказували на продовження існування ризиків, вказаних прокурором у клопотанні про продовження запобіжного заходу, а тому тримання його підзахисного під вартою є занадто суворим запобіжних заходом. Також вказує на завідомо непомірний розмір застави. Окрім цього, судом не надано належної оцінки ряду обставин, які підтверджують можливість застосування до ОСОБА_6 цілодобового домашнього арешту, зокрема, наявність в обвинуваченого постійного місця проживання, за яким характеризується позитивно, перебування у шлюбних відносинах, що свідчить про наявність міцних соціальних зав`язків, не перебування на обліках у лікарів нарколога та психіатра, а також погіршення стану здоров`я у зв`язку з тривалим утримання в умовах слідчого ізолятору. При цьому посилається на практику ЄСПЛ.
Враховуючи допущенні місцевим судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу місцевого суду скасувати і постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосувати щодо ОСОБА_6 цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю та покладенням обов`язків, визначених ч.5 ст.194 КПК України, або зменшити розмір застави до мінімального, передбаченого п.3 ч.5 ст.182 КПК України 80 розмірів прожиткових мінімумів.

В судове засідання апеляційної інстанції прокурор, будучи належним чином повідомлені про час і дату судового засідання, не з`явився, враховуючи положенням ч.4 ст.405 КПК України колегія суддів вирішила за можливе розглянути провадження за відсутності вказаної особи, що відповідає ч.4 ст.422-1 КПК України.

Заслухавши суддю доповідача, який виклав суть ухвали та доводи апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника, які скаргу підтримали у повному обсязі, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно із ст.197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею, за умови доведення прокурором в клопотанні, поданому до суду в порядку ст.199 КПК України, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Отже, для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен дослідити всі факти «за» та «проти» існування реальних ризиків для обрання запобіжного заходу. Такі доводи повинні бути не загальними і абстрактними, в усіх випадках, суд повинен надати оцінку ризикам.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.176-178 КПК України, запобіжний захід тримання під вартою має застосовуватися лише за крайньою необхідністю і, як останній захід, при наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний чи обвинувачуваний буде намагатися ухилятися від слідства й суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджатиме встановленню істини у справі, продовжуватиме злочинну діяльність.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу.

Місцевим судом враховані конкретні обставини кримінального провадження, дані про особу обвинуваченого та характер інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, а саме останній обвинувачується у таємному викраденні чужого майна(крадіжки), вчиненого повторно, поєднаному з проникненням в інше приміщення, вчиненому в особливо великих розмірах організованою групою та в умисному пошкодженні телекомунікаційної мережі, якщо такі дії спричинили припинення надання телекомунікаційних послуг та якщо вони заподіяли майнову шкоду у великому розмірі та спричинили тяжкі наслідки, вчиненому організованою групою, зазначене свідчать про його підвищену суспільну небезпеку. При цьому, обґрунтованість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні вказаних злочинів стверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.
Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» № 31315/96 від 25 квітня 2000 року, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства («W. проти Швейцарії» від 26.01.1993).

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що тяжкість інкримінованого обвинувачення ОСОБА_6 дає обґрунтовані підстави для існування ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України в кримінальному провадженні.

Отже, судова колегія зазначає, що високий рівень суспільної небезпечності обвинуваченого дозволяють спрогнозувати з високим ступенем, що обвинувачений будучи обізнаним про суворість кримінального покарання, яке може бути йому призначене у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може ухилитися від суду шляхом переховування з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

Так як після відкриття матеріалів кримінального провадження стороні захисту, обвинувачений дізнався про обсяг зібраних доказів, у тому числі про персональні дані свідків, так і про зміст наданих ними показань, які можуть підтверджувати вину ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, а тому ризик передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України продовжує існувати.

Матеріалами кримінального провадження та клопотанням прокурора доводиться можливіть незаконного впливу на свідків кримінального провадження, оскільки останні безпосередньо в судовому засіданні ще не допитувались.

Прокурором в достатній мірі обгрунтовано ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки щодо ОСОБА_6 на даний час у Жовтоводському міському суді Дніпропетровської області розглядається інший обвинувальний акт про обвинувачення його та інших осіб за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.27 ч.3 ст.185, ч.2 ст.185 КК України. Також слід зауважити, що хоч в порядку ст.89 КК України ОСОБА_6 раніше і не судимий, проте неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, в тому числі і до реальної міри покарання.

Також судом першої інстанції вірно зауважено, що місце проживання та реєстрації ОСОБА_6 знаходиться на території України, яка межує з територією, де ведуться активні бойові дії, що з об`єктивних причин унеможливлює належний контроль зі сторони правоохоронних органів за поведінкою обвинуваченого при обрані щодо обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що ризики встановлені під час застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу та наведені в клопотанні прокурора про його продовження не зменшились, і продовжують існувати, а також те, що інші, більш м`які запобіжні заходи є недостатніми для запобігання цим ризикам.

Зазначені обставини і наявність ризиків, вказаних у клопотанні прокурора, є виправданими та необхідними елементами, які визначають потребу в подальшому триманні ОСОБА_6 під вартою.

Обрання щодо обвинуваченого більш м?якого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, про що просить в апеляційній скарзі захисник, на думку апеляційного суду, не забезпечить виконання ним належної процесуальної поведінки та виконання покладених на нього обов`язків, з урахуванням усіх обставин зазначених вище.

Визначений розмір застави у даному кримінальному провадженні є співмірний серйозності та маштабності злочинів інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 . Адже останній обвинувачується у вчиненні крадіжки струн багатократного координатного з`єднання, які виконують функції телефонного зв`язку, чим заподіяли АТ «Укртелеком» майнову шкоду у великому розмірі, а саме 6 369 577,83 грн.

Твердження сторони захисту про те, що після 22.04.2022 року подальше утримання ОСОБА_6 під вартою перевищувати його максимальний строк визначений ст.197 КПК України судом до уваги не приймається, як таке, що не ґрунтується на вимогах вказаної статті, яка передбачає сукупний строк тримання особи під вартою саме в межах досудового розслідування.
Доводи на які посилався як обвинувачений, так і захисник в ході розгляду провадження не зменшують доведених стороною обвинувачення ризиків, і не є підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора.

За наведених обставин суд обґрунтовано продовжив запобіжний захід у виді тримання під вартою, а тому законних підстав для скасування ухвали і прийняття нової ухвали, відповідно до викладених в апеляційній скарзі доводів, апеляційний суд не вбачає.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 19 вересня 2022 року без змін.
Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді