В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2022 року

Рівненський міський суд в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні № 0001051 від 12.07.2022 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Одеса, мешканки АДРЕСА_1 , незаміжньої, з неповною середньою освітою, непрацюючої, судимої 08.07.2022 Рівненським міським судом за ст. 390-1 КК України,

обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_5 , обвинуваченої ОСОБА_3 ,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 , будучи ознайомленою з рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28.04.2022, у цивільній справі №569/5028/22, яким з метою забезпечення безпеки ОСОБА_5 , яка являється бабусею ОСОБА_3 , було видано обмежувальний припис, згідно якого щодо останньої визначено заходи тимчасового обмеження її прав строком на 6 (шість) місяців та покладено обов`язки, зокрема: заборона ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання (перебування) ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , наближатись на відстань не менше 50 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_5 , що за адресою: АДРЕСА_2 , нехтуючи обов`язковими приписами та обмеженнями суду, переслідуючи умисел, спрямований на порушення нормальної діяльності органів правосуддя по забезпеченню виконання рішення суду, всупереч вимог ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України, відповідно до яких видача обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання, маючи фізичну можливість виконувати дане рішення суду, 12.07.2022 близько 11 год 30 хв, 16.07.2022 близько 21 год 32 хв, 17.07.2022 близько 10 год 27 хв, 22.07.2022 близько 20 год 24 хв, наблизилась на відстань, меншу ніж 50 метрів до місця проживання ОСОБА_5 , а саме прийшла до квартири, що за адресою: АДРЕСА_2 , де незаконно намагалася увійти у вищевказане помешкання, нецензурно висловлювалась на адресу ОСОБА_5 та вимагала відкрити вхідні двері, спілкувалась із потерпілою, ображаючи останню, вчиняла сварки, чим порушила вимоги обмежувального припису та чинила психологічний тиск на потерпілу.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинила кримінальний проступок, передбачений ст. 390-1 КК України - як своїми умисними діями, які виразилися в умисному невиконанні обмежувального припису особою, щодо якої такий захід застосовано судом.

Встановлені судом обставини підтверджуються дослідженими в суді доказами, обсяг який визначений судом за погодженням з учасниками судового провадження.

Так, допитана у судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інктимінованого проступку визнала повністю, щиро покаялася, кваліфікацію проступку не оспорювала та підтвердила факт, що дійсно вона 12.07, 16.07,17.07 та 22.07.2022 знаючи про обмежувальний припис щодо заборони перебувати в місці спільного проживання з та наближення на відстань не менше 50 метрів до місця проживання її бабусі ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_2 хотіла зайти в квартиру потерпілої щоб забрати свої речі. В результаті між ними неодноразово були суперечки та виникали конфлікти. Просить суд суворо її не карати.

Потерпіла ОСОБА_5 у судовому засіданні підтвердила факти, що обвинувачена будучи її внучкою намагалась в липні 2022 неодноразово проникнути в її квартиру за адресою АДРЕСА_2 . При цьому вона знала, що їй заборонено наближатись до її помешкання не більше 50 метрів згідно обмежувального припису. Обвинувачена стукала в двері, виражалась нецензурною лайкою, морально принижувала її честь і гідність, погрожувала аби вона наступного разу відкрила двері. Після цього вона викликала працівників поліції, яким показала обмежувальний припис, і ті виводили останню за двері та заборонили приходити до неї в квартиру. Просить суд призначити міру покарання обвинуваченій на свій розсуд.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що 12.07.2022 біля 08 год 00 хв, було отримано повідомлення про вчинення домашнього насильства у кв. АДРЕСА_3 . Прибувши в складі екіпажу "АЗОВ-109" разом з ОСОБА_7 за вказаною адресою, вони виявили обвинувачену та потерпілу, які стояли в коридорі при вході в квартиру. Потерпіла повідомила, що ОСОБА_3 в порушенні обмежувлаьного припису намагаєтсья потрапити в її квратиру, при цьому остання гучно стукає в двері, обзиває її нецензурними словами. У зв"язку з цим, потерпілою було викликано працівників поліції. В подальшому вони дозволили обвинуваченій забрати свої особисті речі, і покинути вказане приміщення. Дана подія була зафіксована на боді-камерах.

Таким чином, покази потерпілої та свідка є послідовними та узгоджуються між собою.

Крім показів потерпілої, свідка, вина обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України, підтверджується наданими в судовому засіданні прокурором та перевіреними на предмет допустимості та належності письмовими доказами, а саме: протоколом прийняття заяви, постановою про визнання речовим доказом, протоколом огляду документів, речей та іншими доказами.

Так, згідно форми виводів АРМ 102, 12.07.2022, 16.07.2022,17.07.2022, 22.07.2022 та 27.07.2022 поступили заяви ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_3 у стані наркотичного сп`яніння ломиться та вибиває двері у квартиру АДРЕСА_3 чим порушує обмежувальний припис Рівненського міського суду (а.к.п 6,42,45,46,47);

Згідно заяв потерпілої ОСОБА_5 від 12.07.2022,16.07.2022 остання просить притягнути до відповідальності ОСОБА_3 яка порушує обмежувальний припис Рівненського міського суду ( а.к.п 8,43);

Відповідно до протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 26.07.2022, було отримано диск СД-Р марки «Verbatim» 120 МВ ( а.к.п. 24-26);

Як слідує з постанови про визнання речей і документів речовими доказами та приєднання їх до матеріалів дізнання від 26.07.2022 дізнавача сектору дізнання Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_8 , було визнано речовим доказом диск СД-Р марки «Verbatim» 120 МВ ( а.к.п 27);

Протоколом огляду диску СД-Р марки «Verbatim» 120 МВ від 26.07.2022, на якому зафіксовано судовий розгляд заяви ОСОБА_5 щодо ОСОБА_3 в Рівненському міському суді ( а.к.п 28-32);

Згідно постанови про визнання речей і документів речовими доказами та приєднання їх до матеріалів дізнання від 26.07.2022 дізнавача сектору дізнання Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_8 , було визнано речовим доказом диск СД-Р марки « Media» ( а.к.п 36-38);

Протоколом огляду диску СД-Р марки « Media» на якому зафіксовано відеозапис з нагрудної камери відеореєстратора капрала поліції ОСОБА_6 щодо події, яка трапилася 12.07.2022 біля 11 год 20 хв на квартирі АДРЕСА_4 з участю обвинуваченої ОСОБА_3 та потерпілої ОСОБА_5 ( а.к.п 39-41);

Як вбачається з рішення Рівненського міського суду від 28.04.2022, ОСОБА_3 видано обмежувальний припис щодо ОСОБА_5 із забороною перебування її за адресою АДРЕСА_5 та наближення на відстань не менше 50 метрів до останньою (а.к.п 51-52);

Згідно з ч.1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст. 22 КПК сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 22 КПК встановлено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце, воно містить склад кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України, і остання у його вчиненні винна.

При призначенні покарання обвинуваченій суд враховує, що вказане правопорушення відповідно до ст. 12 КК України відноситься до кримінальних проступків.

Що стосується особи обвинуваченої то суд враховує, що вона має постійне місце проживання, перебуває на обліку у лікаря нарколога з приводу психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання наркотичних речовин, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, раніше неодноразово судима та притягувалась до адміністративної відповідальності, страждає тяжкими захворюваннями.

Вироком Рівненського міського суду від 08.07.2022 ОСОБА_3 визнано винною за ст. 390-1 КК України та призначено покарання у виді одного року обмеження волі з випробуванням, з іспитовим строком на один рік.

Таким чином, характеризуючи особу обвинуваченої, суд приходить до переконання, про її схильність до вчинення кримінальних правопорушень, а визнання винуватості і щире каяття є лише способом уникнення від кримінальної відповідальності.

Враховуючи попередні судимості, міри покарання, які обирав суд для обвинуваченої, в тому числі звільняв від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, однак це не призвело до позитивних змін в її особистості і не створило у неї готовності до самокерованої право слухняної поведінки у суспільстві, оскільки вона знову вчинила кримінальне правопорушення, перебуваючи на іспитовому строку.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої суд вважає щире каяття.

Обтяжуючих обставин суд не встановив.

Витрат на залучення експертів немає.

Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченої не обиралась.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального проступку, обставини його вчинення, особу винної та обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, а обтяжуючих обставин не встановлено, а також те, що обвинувачена вчинила кримінальний проступок, перебуваючи на іспитовому строку, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченій має бути призначене покарання з ізоляцією від суспільства у виді обмеження волі, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченою кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для її виправлення та попередження нових правопорушень.

При застосуванні правил ст.71 КК України належить враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж не відбута частина покарання за попереднім вироком.

Згідно правової позиції, викладеної у п.10 абз.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до якої, виходячи з положень частини 2 статті 5 КК України, а також змісту частини 3 статті 78 КК України, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК України, про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання є неприпустимим, а тому відсутні підстави для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст.75 КК України зі звільненням від відбування покарання з випробуванням.

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченій покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположених свобод» 1950 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 370,374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_3 визнати винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України та призначити покарання у виді одного року обмеження волі.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК України ОСОБА_3 до покарання призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Рівненського міського суду від 08.07.2022 та призначити остаточне покарання у виді одного року і одного місяця обмеження волі.

Міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 не обирати.

Початок строку відбування покарання у виді обмеження волі ОСОБА_3 відрахувати з дня її фактичного затримання після набрання вироком суду законної сили.

Речові докази, а саме: диск СД-Р марки «Verbatim» 120 МВ та дис СД-Р марки «Media» залишити при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченою, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя