ЗОЛОТОНІСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/1738/18

Номер рядка у звіті 34

22 вересня 2022 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого - судді Середи Л.В.,

за участю:

секретарів судового засідання - Біліченко С.В., Оніщенко Н.В., Курченко В.М.

прокурора - Цапка А.А.,

представника потерпілого та цивільного позивача - адвоката Ульянова С.М.,

обвинуваченого - ОСОБА_1 ,

захисника обвинуваченого - адвоката Хвостика О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000172 від 02.05.2017 за обвинуваченням

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця АДРЕСА_2, одруженого, маючого на утриманні неповнолітнього сина, не працюючого, особою з інвалідністю будь-якої групи, депутатом будь-якого рівня, постраждалим внаслідок ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, учасником бойових дій не є, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 02.05.2017 близько 03.00 години, керуючи автомобілем «Mitsubishi Pagero», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, рухаючись від межі Київської області в напрямку с. Софіївка Золотоніського району Черкаської області, грубо порушуючи вимоги п.п. 2.9.а, 2.3.б, 10.1, 12.2, 12.1, 12.6 ґ Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, зі змінами та доповненнями, був неуважний до дорожньої обстановки, не обравши безпечної швидкості руху за умови видимості елементів проїзної частини та не впорався з керуванням автомобіля та здійснив з`їзд з проїзної частини на праве узбіччя по напрямку свого руху з послідуючим перекиданням транспортного засобу.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Mitsubishi Pagero», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , помер.

Згідно з висновком експерта №05-8-02/105 від 03.05.2017, причиною смерті останнього є механічна асфіксія, внаслідок стиснення грудної клітки і живота.

Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_1 відповідно до висновку експерта №4/298 від 22.03.2018 в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, знаходилися невідповідності дій водія автомобіля «Mitsubishi Pagero», реєстраційний номер НОМЕР_1 (згідно висновку експертизи №04-01/50/4/1251 від 26.0.2018 року, який перебував за кермом транспортного засобу) вимогам п.п.10.1, 12.1, 12.6 ґ Правил дорожнього руху України, для виконання яких він перешкод технічного характеру, згідно наданих на дослідження матеріалів, не мав.

Таким чином, за вказаних обставин, ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_1 свою вину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що 02.05.2017 він вживав алкогольні напої та на своєму автомобілі «Mitsubishi Pagero», разом із своїм товаришем ОСОБА_3 поїхали на заправку, де зустріли ОСОБА_2 і там же продовжили вживати алкогольні напої. Після цього ОСОБА_3 попросив їх відвезти його додому в АДРЕСА_2, а тому вони на його автомобілі «Mitsubishi Pagero» поїхали відвезти ОСОБА_3 . Даним автомобілем керував він особисто, ОСОБА_2 сидів на передньому пасажирському сидінні, а ОСОБА_3 позаду. Після того, як вони відвезли ОСОБА_3 , то вирішили поїхати до с. Софіївка випити чаю. Коли вони їхали йому від кількості випитого алкоголю стало погано, а тому він зупинив автомобіль на узбіччі, а ОСОБА_2 запропонував йому пиво. В подальшому він сів на пасажирське переднє сидіння біля водія, а ОСОБА_2 сів за кермо автомобіля «Mitsubishi Pagero» та продовжив рух. Як відбулась дорожньо-транспортна пригода він не пам`ятає, оскільки заснув відразу, коли сів на пасажирське сидіння. Коли прийшов до тями, то не розумів де він знаходиться, автомобіль був перевернутий та лежав на даху, він почав вилазити із автомобіля через лобове скло, потім помітив, що авто знаходиться в кюветі на полі, а під автомобілем знаходився ОСОБА_2 , оскільки він помітив його руку. Після цього він вийшов на дорогу та намагався зупинити проїжджаючі автомобілі. Оскільки на той час було близько третьої години ночі, машин було мало. Через деякий час йому вдалося зупинити автомобіль, водій якого викликав швидку. Після приїзду машини швидкої допомоги водій останньої допоміг витягнути ОСОБА_2 з під автомобіля «Mitsubishi Pagero» та було встановлено, що останній вже помер. У подальшому його забрали до Золотоніської лікарні, куди згодом приїхали працівники поліції та почали задавати йому питання. Після огляду його тілесних ушкоджень 03.05.2017 його виписали із лікарні. Обвинувачений наполягає, що за кремом автомобіля в момент дорожньо-транспортної пригоди він не був. Цивільний позов визнав частково: в частині відшкодування матеріальної шкоди, оскільки вони були друзями із загиблим, однак позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не визнав.

Захисник обвинуваченого Хвостик О.І. не погодився із кваліфікацією дій ОСОБА_1 та вказував на неналежність, неповноту та недостатню доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Наполягав на відсутності доказів факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, а також вказував на недопустимості висновку комплексної судово-медичної, транспортно-трасологічної експертизи за №04-01/50/4/1251 від 26.01.2018р., та просив не брати її до уваги при розгляді даної справи, а тому за відсутності прямих доказів просив ухвалити виправдувальний вирок.

Представник потерпілого ОСОБА_5 - адвокат Ульянов С.М. підтримав думку прокурора в частині належності та повноти доведення вини ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, просив цивільний позов задовольнити повністю та стягнути з ОСОБА_1 заявлену матеріальну та моральну шкоду, а також витрати на послуги адвоката в сумі 13000.0 грн.

Прокурор в судовому засіданні вину ОСОБА_1 вважав належно доведеною та просив призначити ОСОБА_1 основне покарання у виді 7 років позбавлення волі та додаткове покарання у виді позбавлення права керування строком на 3 роки.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_1 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у обвинувальному акті, винуватість обвинуваченого ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за викладених вище обставин, повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, а саме:

- показаннями в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_5 , який пояснив, що ОСОБА_2 є його сином, який працював у м. Києві та приїздив на вихідні до своєї сім`ї. Дружина ОСОБА_2 працювала на заправці неподалік якої і сталася дорожньо-транспортна пригода. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 товаришували з дитинства, добре знали один одного. Працівники заправки йому розповідали, що близько третьої години ночі ОСОБА_1 прибігав на заправку та просив щоб йому допомогли перевернути автомобіль, що злетів з дороги в кювет. Йому повідомили про загибель сина близько 08 год. ранку, коли він приїхав на місце події, то побачив, що його син лежав під деревом, машина вже стояла на колесах. Хто міняв положення тіла його сина йому не відомо;

- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_6 , яка пояснила, що вона є цивільною дружиною ОСОБА_2 та працює на заправці. 02.05.2017р. ОСОБА_2 приїхав до неї на роботу та в цей час, близько 24 год. на вказану заправку приїхав ОСОБА_1 із товаришем. Вони почали вживати алкогольні напої, які придбали у кафе на заправці, а вона пішла здавати зміну. Про дорожньо-транспортну пригоду їй розповідали працівники автозаправки, які казали, що бачили як ОСОБА_1 сидів біля розбитого автомобіля та плакав. Автомобіль був перевернутий, а ОСОБА_2 знаходився під ним.

- показаннями в судовому засіданні експерта ОСОБА_7 , який пояснив, що для проведення призначеної комплексної експертизи йому були надані протокол огляду місця події і схема до нього, а також чітко було зазначено слідчим вихідні дані, що є достатнім для проведення експертизи по тих питання, які були поставлені йому на вирішення. Питання, хто знаходився на місці водія та пасажира, співставлення елементів автомобіля і тілесних пошкоджень ОСОБА_2 ним не вирішувалось. ОСОБА_1 при проведенні експертизи був залучений слідчим, при цьому в якому статусі він був залучений, чи роз`яснювались йому право на захист і можливість ставити запитання йому не відомо. Безпосередня участь ОСОБА_1 при проведенні експертизи з поставлених на вирішення експерта питань не була необхідна, від нього не відбирались пояснення, питання йому не задавались. Щодо відсутності у експертному висновку зазначення методики вирішення поставлених питань, пояснив, що зазначення вказаної методики почалося з 2019р. тоді як експертиза проводилась у 2018р., крім того не зазначення методики у висновку експерта не може свідчити про неправильність вказаного висновку.

- показаннями в судовому засіданні експерта ОСОБА_8 , яка пояснила, що для проведення призначеної комплексної експертизи їй були надані усі необхідні матеріали. На місце події вона не виїжджала, оскільки в цьому не було необхідності. Усі процесуальні дії виконував слідчий, який і надавав їй відповідні матеріали. Відсутність у висновку експерта зазначення методології проведення дослідження не свідчить про неправильність висновку, крім того зазначення такої методології не є обов`язковою.

- показаннями в судовому засіданні експерта ОСОБА_9 , який пояснив, що для проведення призначеної комплексної експертизи йому були надані усі необхідні матеріали.

Крім показань потерпілих, свідків, експертів та обвинуваченого в судовому засіданні безпосередньо досліджені письмові докази, що долучені до справи за клопотанням прокурора:

- свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу Серії НОМЕР_2 , відповідно до якого автомобіль «Mitsubishi Pagero»д.н.з. НОМЕР_3 належить ОСОБА_1 (Т. 2 а.п. 7-8);

- протоколом огляду місця події зі схемою до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 02.05.2017, додатками та з фототаблицею до протоколу ОМП від 02.05.2017, відповідно до якого проведено огляд місця дорожньо-транспортної пригоди, а також під час огляду вилучено автомобіль марки «Mitsubishi Pagero»д.н.з. НОМЕР_3 та частину сонцезахисного щитка з водійського сидіння із речовиною бурого кольору (Т.2 а.п. 89-99);

- протоколом слідчого експерименту від 09.04.2018 який проводився за участю ОСОБА_1 та захисника Панченка Б.В. та за допомогою якого встановлена об`єктивна видимість елементів проїздної частини з робочого місця водія на ближньому та дальньому світлі фар (Т.2 а.п. 37-40);

- висновком експерта №4/882 від 13.06.2017, відповідно до якого до моменту ДТП деталі ходової частини, рульового керування та робочої гальмівної системи автомобіля «Mitsubishi Pagero» д.н.з. НОМЕР_3 знаходились у працездатному стані (Т.2 а.п. 49-56);

- висновком експерта № 05-8-02/105 від 03.05.2017, відповідно до якого смерть ОСОБА_2 настала від механічної асфіксії, внаслідок стиснення грудної клітки і живота, що підтверджується наявністю загально асфіктичних ознак: крововиливів на з`єднувальних оболонках ока, під епікардом, емфіземою легень (гістологічно: групки альвеол різко емфізематозно розширені, аж до розриву міжальвеолярних перетинок, з крововиливами в місцях розривів); ознаками смерті, що швидко настала: рідка кров в порожнинах серця, повнокрів`я внутрішніх органів... Всі ушкодження виникли незадовго до настання смерті, не виключено в термін, вказаний у постанові…, не виключається можливість, виникнення тілесних ушкоджень у ОСОБА_2 під час дорожньо-транспортної пригоди. Між отриманням механічної асфіксії від стиснення грудної клітки та живота і настанням смерті у ОСОБА_2 є прямий причинний зв`язок. У крові трупа ОСОБА_2 виявлено 3.32 проміле етилового спирту. Така концентрація етилового спирту відповідає тяжкому ступеню алкогольного сп`яніння (Т.2 а.п. 57-60);

- висновком експерта №04-01/15 від 26.04.2018, відповідно до якого смерть ОСОБА_2 настала внаслідок травми грудної клітки живота, що супроводжувалась їх стисненням та як наслідок призвела до механічної асфіксії при початкових ознаках розвитку шокової реакції (Т. 2 а.п. 18-30);

- висновком експерта №05-8-01/457 від 19.12.2017, відповідно до якого у ОСОБА_1 виявлено тілесні ушкодження садна лівого плеча, садна обох колінних суглобів, які виникли від дії тупого твердого предмета, відносяться до категорій легких тілесних ушкоджень (Т.2 а.п. 47-48);

- висновком експерта №05-1-08/181 від 29.05.2017, відповідно до якого в слідах на фрагменті сонцезахисного щитка знайдена кров людини і виявлений антиген А… Антиген А, виявлений в слідах крові людини на фрагменті сонцезахисного щитка (об`єкт №1) міг походити за рахунок крові особи (осіб) з групою крові AB (ІІ). Походження крові від ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не виключається (Т.2 а.п. 50-53);

- висновком експерта №05-1-09/254 від 23.05.2017, відповідно до якого кров ОСОБА_1 відноситься до групи крові АВ (ІІ) ( Т.2 а.п. 54);

- висновком експерта №04-01/50/4/1251 від 26.01.2018 відповідно до якого, враховуючи тілесні ушкодження потерпілих та виходячи з наведених даних… на місці водія автомобіля «Mitsubishi Pagero»,д.н.з. НОМЕР_3 знаходився ОСОБА_1 .. Маловірогідною можливість є перебування ОСОБА_1 на місці пасажира переднього сидіння автомобіля «Mitsubishi Pagero»д.н.з. НОМЕР_3 . На місці пасажира переднього сидіння автомобіля «Mitsubishi Pagero»д.н.з. НОМЕР_3 знаходився ОСОБА_10 . Маловірогідною можливістю є перебування ОСОБА_2 на місці водія автомобіля «Mitsubishi Pagero»д.н.з. НОМЕР_3 (Т.2 а.п. 70-88);

- висновком експерта №4/298 від 22.03.2018, відповідно до якого у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, знаходилися невідповідності дій водія автомобіля «Mitsubishi Pagero»д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_1 (згідно висновку експертизи №04-01-504/1251 від 26.01.2018р) вимогам пп. 10.1, 12.1, 12.6ґ Правил дорожнього руху України, для виконання яких він перешкод технічного характеру, згідно наданих на дослідження матеріалів, не мав (Т.2 а.п. 42-45);

- висновком експерта №4/343 від 13.04.2018, відповідно до якого у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, знаходилися невідповідності дій водія автомобіля «Mitsubishi Pagero»д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_1 (згідно висновку експертизи №04-01-50/4/1251 від 26.01.2018р.) вимогам пп. 10.1, 12.1, 12.2, 12.6ґ Правил дорожнього руху України, для виконання яких він перешкод технічного характеру, згідно наданих на дослідження матеріалів, не мав (Т.2 а.п. 33-36);

- висновком №86 від 02.05.2017 про стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 , який ознайомлений із результатом огляду, що засвідчив своїм підписом (Т.2 а.п. 4);

- висновком експерта №101-38-2021 від 23.02.2022, відповідно до якого генетичні ознаки крові, виявленої на фрагменті сонцезахисного щитка автомобіля, по всіх досліджуваних локусах ДНК ідентичні генетичним ознакам крові ОСОБА_1 . Кров в даному об`єкті, ймовірно, походить від ОСОБА_1 . Величина вірогідності випадкового збігу складає величину 5.01/10-18, тобто в середньому 5 осіб з 10 000 000 000 000 000 000 мають встановлені генетичні ознаки.

Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію злочину, винуватість обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст. 91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством.

Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.

Відповідно до вимог ст. 85, 86 КПК України суд вважає вище перелічені докази, які безпосередньо досліджені в судовому засіданні, належними, допустимими, достовірними і в сукупності достатніми для належної правової оцінки дій обвинуваченого та визнання його винуватості у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Відтак, суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_1 вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілому, оскільки скільки ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху пп. 10.1, 12.1, 12.6 ґ) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001№ 1306), вчинив ДТП, що спричинило смерть потерпілому ОСОБА_2 .

Враховуючи, що у цьому кримінальному провадженні обвинувачений вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України не визнав, за клопотанням сторони обвинувачення, яке було підтримано стороною захисту та потерпілим, відповідно до вимог ч. 2 ст. 349 КПК України, судом досліджено всі надані сторонами кримінального провадження докази.

Мотиви спростування клопотання сторони захисту про визнання доказів недопустимими.

ОСОБА_1 та його захисники Манжара Д.С. та Хвостик О.І. вказували на відсутності належних доказів перебування ОСОБА_1 за кермом автомобіля в момент дорожньо-транспортної пригоди та просили визнати недопустимим доказом висновок комплексної судово-медичної, транспортно-трасологічної експертизи №04-01/50/4/1251 від 26.01.2018, щодо обставин дорожньої події та механізму розвитку і утворення тілесних ушкоджень у водіїв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . При цьому вказане клопотання мотивовано тим, що вказаний висновок експерта не відповідає вимогам п.п. 5,6 ч. 1 ст. 102 КПК України, а обвинувачений ОСОБА_1 згідно даного висновку фактично приймав участь у проведенні даної експертизи в якості свідка (не підозрюваного) та не мав захисника, що є порушенням його прав.

Надаючи правову оцінку вказаним доводам суд зазначає таке.

Стаття 84 КПК України визначає, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно статей 85 та 86 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Стаття 87 КПК України визначає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, порушення права особи на захист.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 86 КПК України допустимість доказів - це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою. Вимогами допустимості доказів є законність джерела, способу отримання доказів, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, належний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів.

Так, жоден доказ обвинувачення чи захисту не має наперед визначеної сили серед інших доказів, і такі докази, підлягають врахуванню судом на рівні з іншими доказами у справі.

Отже, для прийняття відповідного процесуального рішення оцінка доказів повинна проводитися не тільки з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а і в їх сукупності, з урахуванням достатності та взаємозв`язку, без відокремлення один від одного в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Висновок експертизи №04-01/50/4/1251 від 26.01.2018 було досліджено в ході судового розгляду даного кримінального провадження, під час дослідження вказаного висновку експертизи стороною захисту не заявлялось клопотання про визнання даного доказу недопустимим та таке клопотання було подано до суду лише через чотири місяці після його дослідження. Жодних клопотань на досудовому слідстві також стороною захисту заявлено не було.

Посилання захисника обвинуваченого ОСОБА_1 - адвоката Хвостика О.І. на порушення вимог КПК України при проведенні експертизи, а саме у відсутності захисника, суд не бере до уваги, оскільки жодних показань ОСОБА_1 як свідок чи підозрюваний при проведенні експертизи не надавав, приймав участь лише як статист на що прямо вказували допитані в судовому засіданні експерти, які вказували, що проведення вказаної експертизи могло відбуватися взагалі без його присутності.

Враховуючи те, що зазначену експертизу проведено особою, яка володіє спеціальними знаннями, має право відповідно до Закону України "Про судову експертизу" на проведення експертизи та була попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, об`єктивних підстав не довіряти результатам експертизи та вважати її висновки недостовірними в суду не немає

Водночас, що стосується доводів захисника Хвостика О.І. про порушення вимог ст. 102 КПК України (відсутнє посилання на методи та методики (із зазначенням реєстраційних номерів), інформаційних джерел, щодо такого виду експертиз. Відсутня узгодженість між поставленими питаннями), то таке порушення в розумінні КПК України не можна вважати істотним.

До обов`язку судового експерта статтею 12 Закону України "Про судову експертизу" віднесений обов`язок провести повне дослідження і дати обгрунтований та об`єктивний письмовий висновок.

Експерт має право керуватись виключно тими даними та досліджувати тільки ті докази, які йому надані стороною кримінального провадження.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 70 КПК України передбачена відповідальність експерта за завідомо неправдивий висновок, відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків у суді, невиконання інших обов`язків, за яке експерт несе відповідальність, встановлену законом.

Згідно з п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову експертизу в кримінальних та цивільнйх справах" N 8 від 30.05.97 року, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним дати; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

У справі № 640/1664/18 від 03.04.2020, Верховний Суд наголосив, що у кримінальних провадженнях, які стосуються дорожньо-транспортних пригод, експертне дослідження може вплинути на остаточне рішення або позначитися на остаточному рішенні суду. Тому право захисту спростувати висновки експертів, надані обвинуваченням, за допомогою іншого висновку, наданого захистом, має бути забезпечене судом.

У справі № 334/5670/18 від 05.08.2020, Верховний суд вказав, що щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення.

Також суд враховує позицію Верховного суду висловлену у постанові від 19 травня 2020 року, у справі № 490/10025/17, згідно з якою порушення учасником дорожнього руху правил саме по собі не виключає винуватість іншого учасника руху, і створення небезпеки учасником дорожнього руху, яку водій був у стані виявити, не звільняє того від обов`язку вжити заходи, необхідні для уникнення або зменшення шкідливих наслідків від створеної небезпеки. Водій не вправі ігнорувати дійсну дорожню обстановку, яка склалася на момент прийняття ним рішення, у тому числі й небезпеку, що виникла внаслідок порушення ПДР іншим учасником. Основним чинником, який визначає відповідальність водія у разі створення небезпеки під час дорожнього руху, залишається його можливість вчасно виявити цю небезпеку і здійснити відповідні заходи для її уникнення чи зменшення. Причина, через яку створена небезпека для руху, не має значення, якщо встановлено, що водій мав можливість її вчасно виявити.

Суд дотримався норм, визначених статтями 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу суд розглянув відповідно до вимог закону.

Стороною захисту було заявлено клопотання про проведення судово-біологічної експертизи ДНК, яка повинна була дати відповідь на питання чи належить кров, виявлена на фрагменті сонцезахисного щитка автомобіля ОСОБА_2 чи ОСОБА_1 , висновки якої могли б суперечити обставинам, які були встановлені в оспорюваному висновку еспертизи №04-01/50/4/1251 від 26.01.2018.

Однак результат проведеної експертизи, що вказаний у висновку експерта №101- 38-2021 від 23.02.2022 у своєму взаємозв`язку із висновком експертизи №04-01/50/4/1251 від 26.01.2018 ствердив вину ОСОБА_1 ..

У зв`язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку, що експертиза проведена висококваліфікованими експертами, на підставі ухвали слідчого судді, висновок експерта належним чином аргументований, ґрунтується на ретельному дослідженні, зробленому на підставі діючого законодавства, містить відповіді на усі поставлені питання, висновки обгрунтовані дослідницькою частиною, фактичні дані викладені у висновку відносяться до справи і мають доказове значення.

При цьому жодної із обставин для визнання експертного висновку, які зазначає захисник, як недопустимим доказом, в ході кримінального провадження не встановлено, порушень прав особи, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод також.

Суд не бере до уваги пояснення захисника обвинуваченого Хвостика О.І. про те, що ОСОБА_1 вилазячи із автомобіля міг зачепити вказаний сонцезахисний щиток, оскільки такі твердження зводяться до припущення сторони захисту та не підтверджуються жодними доказами.

Жодних відомостей про те, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, а керувала інша особа, в судовому засіданні не було здобуто.

Як засвідчує судова практика Верховного Суду, доказування тих чи інших обставин злочину, як правило, грунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі, непрямих доказів. І саме на такому аналізі та оцінці всіх доказів й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.

У зв`язку з наведеним, всі інші докази, які були досліджені безпосередньо в судовому засіданні і які є як прямими, так і непрямими доказами винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, підтверджують винуватість обвинуваченого у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

При призначенні покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 66 КК України, якими суд визнає те, що ОСОБА_1 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має міцні соціальні зв`язки, одружений, має на утриманні малолітню дитину.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнає вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Згідно з приписами ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості кримінального правопорушення.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Поряд з цим, у суду відсутні підстави для призначення обвинуваченому покарання на підставі ст.,ст. 69, 69-1 КК України, через відсутність такої обов`язкової обставини, як повне відшкодування заподіяної шкоди, на чому наголошується у пункті 6-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

За змістом п. 21 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує порушення Правил дорожнього руху з боку обвинуваченого, керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, свідоме нехтування обвинуваченим правил безпеки та правил дорожнього руху України, що спричинило загибель людини, а тому, з метою забезпечення міри виховного характеру, суд приходить до висновку про призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом.

З урахуванням наведених висновків щодо порядку призначення покарання, викладених обставин по справі, особи обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, а також тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, покарання, яке передбачено за вчинений злочин, а також беручи до уваги, що ОСОБА_1 порушив ряд положень ПДР, що наражало на потенційну небезпеку необмежене коло осіб, а також, що внаслідок ДТП, спричиненої діями ОСОБА_1 , загинув ОСОБА_2 , наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, та наявності обставини, які його обтяжують, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише шляхом призначення покарання у виді позбавлення волі ближче до мінімальної санкції статті, строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

При цьому, основне покарання обвинуваченому має бути призначено у виді реального позбавлення волі. Підстав для застосування ст. 75 КК України суд не вбачає, оскільки його перевиховання та виправлення, а також попередження можливості вчинення нових кримінальних правопорушень не можливі без ізоляції від суспільства.

Таке покарання, на переконання суду, відповідає положенням ст.,ст. 65-68 КК України та буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме особистості обвинуваченого та є достатнім для досягнення мети покарання відповідно до ст. 50 КК України.

Також потерпілий ОСОБА_5 звернувся з цивільним позовом до ОСОБА_1 , у якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь відшкодування моральної шкоди в сумі 300000 грн. та 51190 грн. матеріальної шкоди, що пов`язана із похованням загиблого.

У судовому засіданні представник цивільного позивача Ульянов С.М. позовні вимоги підтримав та поросив також стягнути із обвинуваченого кошти витрачені позивачем на правову допомогу.

Обвинувачений ОСОБА_1 цивільний позов визнав частково в частині завданої матеріальної шкоди у розмірі 51190 грн.

Заслухавши доводи учасників провадження стосовно цивільного позову суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно з ч.,ч. 1, 5, 7 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи; яка вчинила суспільно небезпечне діяння; цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково, чи відмовляє у ньому.

Відповідно до ч.,ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку особа, яка здійснкїє діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частина 2 ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодовувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодовувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.

Згідно з пунктами 2, 3-4, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" із змінами, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до роз`яснення постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" зі змінами, відповідно до яких під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуючи стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, виходячи з аналізу вишевикладених норм закону, враховуючи, що суд прийшов до висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, суд приходить до висновку про наявність обов`язку обвинуваченого відшкодувати потерпілому завдану йому матеріальну та моральну шкоду.

Розмір заявленої матеріальної шкоди та позовні вимоги про її стягнення із обвинуваченого останнім були визнані повністю, а тому її розмір та підстави стягнення із обвинуваченого додатковому доказуванню не підлягають.

Що стосується пред`явлених позовних вимог про стягнення із обвинуваченого моральної шкоди, суд приходить до наступного.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України).

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення, тощо. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості.

Крім того, у відповідності до ч. 2 ст. 1167 ЦК України фізична особа, яка зазнала душевних страждань у зв`язку зі смертю членів її сім`ї чи близьких родичів, має право на відшкодування моральної шкоди.

Частиною 2 ст. 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Звертаючись з цивільним позовом потерпілий в обґрунтування позовної вимоги щодо стягнення з обвинуваченого моральної шкоди, завданої злочином, вказує, що діями ОСОБА_1 було завдано душевних страждань позивачу через смерть свого єдиного сина.

Встановлено, що у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , його батько, зазнав сильних душевних переживань та страждань і перебував у стресовому стані, оскільки назавжди втратив рідного сина. У такий спосіб йому була заподіяна моральна шкода. З урахуванням глибини смерті близької людини, непоправної втрати та тривалості душевних страждань, які зазнав батько, пов`язаних з невідворотністю втрати свого сина, позбавленням можливості спілкуватись з ним в подальшому та істотними змінами в сімейному житті, оскільки останні змушені додавати додаткових зусиль для подальшої організації свого життя. Враховуючи ступень вини ОСОБА_1 його матеріальний стан, спроможність реально задовольнити вимоги позивача та з огляду на вимоги розумності і справедливості, суд вважає, що моральну шкоду, яку належить відшкодувати ОСОБА_5 необхідно задовольнити в сумі 300000,00 грн..

Визначений судом розмір відшкодування не перевищує відповідних засад розумності, виваженості та справедливості, визначених згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

При цьому згідно із ст. 124 КПК у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує понесені позивачем процесуальні витрати саме з обвинуваченого.

Обвинувачений під час судового розгляду справи проти заявлених до стягнення сум витрат на професійну правничу допомогу цивільного позивача не заперечував.

Відтак, враховуючи, що цивільним позивачем надані докази, передбачені ч., ч. 2, 3 ст.137 ЦПК України для підтвердження і обґрунтування таких судових витрат, суд приходить до висновку, що такі витрати належить стягнути з обвинуваченого.

Зважаючи на вищевикладене, виходячи із меж заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов належить задовольнити повністю.

Судові витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз на загальну суму 3695.20 грн. підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь держави.

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Щодо запобіжного заходу у відношенні ОСОБА_1 до набрання вироком законної сили, суд зазначає, що ОСОБА_1 засуджується до покарання у виді позбавлення волі реально, тому наявні ризики, передбачені ст., ст. 177, 178 КПК України, а жоден інший більш м`який запобіжний захід не забезпечить запобігання спробам ОСОБА_1 переховуватись від відбування покарання, а тому суд приходить до висновку про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою взявши обвинуваченого під варту в залі суду негайно до набрання вироком законної сили.

За правилами ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_1 в строк відбування покарання підлягає зарахуванню строк попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

На підставі викладеного, керуючись ст.,ст. 368-371, 374, 395 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_1 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 (два) роки.

Обрати ОСОБА_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою, взявши засудженого під варту в залі суду негайно.

Строк відбуття покарання рахувати з 22.09.2022р. та в строк відбування покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі з 22.09.2022р. до набрання цим вироком законної сили.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 відшкодування матеріальної шкоди в сумі 51190 (п`ятдесят однієї тисячі сто дев`яносто) гривень, моральної шкоди - в сумі 300000 (триста тисяч) гривень та 13 000 (тринадцять тисяч) гривень витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз у загальному розмірі 3695 (три тисячі шістсот дев`яносто п`ять) гривень 20 коп.

Речові докази:

- фрагмент сонцезахисного щитка з переднього водійського сидіння, що долучений до матеріалів кримінального провадження, - залишити при матеріалах справи.

Вирок суду може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення, а особою, яка тримається під вартою протягом 30 днів з моменту вручення копії вироку до Черкаського апеляційного суду через Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя : Середа Л.В.