УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 298/415/16-к

провадження № 51-12ск20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_3,

суддів ОСОБА_4., ОСОБА_5.,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Львівського апеляційного суду від 30 червня 2022 року, яку постановлено у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000014, за обвинуваченням

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Люта, Великоберезнянський район Закарпатської області, проживаючого у АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Суть питання

За вироком Перечинського районного суду Закарпатської області від 26 липня 2017 року дії ОСОБА_1 судом перекваліфіковано з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 116 КК України і засуджено його за ст. 116 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим і засуджено за те, що він 25 січня 2016 року близько 18 год 00 хв, будучи в стані незначного алкогольного сп`яніння та знаходячись на подвір`ї належного йому будинку АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок тяжкої образи з боку потерпілого ОСОБА_2 , умисно наніс останньому численні удари дерев`яною палицею по життєво-важливих органах в області голови та тулуба, після чого перемістившись до кухонної кімнати будинку, наніс потерпілому ще декілька ударів, в результаті яких ОСОБА_2 помер на місці.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 30 червня 2022 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_1 без змін.

Не погоджуючись з ухвалою апеляційного суду прокурор подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, і допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону танеправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суд безпідставно та необґрунтовано кваліфікував дії засудженого ОСОБА_1 за ст. 116 КК України, а не за ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки прокурор вважає, що стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 та його постзлочинна поведінка виключає стан афекту та детермінується вже розладами психічних процесів під впливом алкоголю.

Крім того, на переконання прокурора, апеляційний суд належно не перевірив доводи його апеляційної скарги. Також прокурор вказує на те, що суд апеляційної інстанції, всупереч його клопотанню, не дослідив повторно вказані ним докази.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 Кримінального-процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатись у рішення судів нижчих ланок.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, висновки місцевого суду щодо доведеності вини засудженого за ст. 116 КК України ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Зміст обставин і доказів докладно наведено у вироку.

Так, місцевий суд зазначив, що відповідно до диспозиції ст. 116 КК України та роз`яснень, які містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07 лютого 2003 року № 2, суб`єктивна сторона вбивства, відповідальність за яке передбачена цією статтею, характеризується станом сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілого. До тяжкої образи слід відносити явно непристойну поведінку потерпілого, що особливо принижує гідність чи ганьбить честь винного або близьких йому осіб.

Стан сильного душевного хвилювання, про який йдеться у ст. 116 КК України, це стан фізіологічного афекту, що являє собою короткочасну інтенсивну емоцію, домінуючу у свідомості людини, котра значною мірою (хоча і не повністю) втрачає контроль над своїми діями і здатність керувати ними.

Для вирішення питання про те, чи діяння вчинене ОСОБА_1 у стані фізіологічного афекту, судом було призначено стаціонарну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу.

Згідно з висновком такої експертизи в період, який безпосередньо передував нанесенню ударів ОСОБА_2 , обвинувачений ОСОБА_1 перебував в стані психоемоційного негативного напруження, а в період інкримінованих дій перебував у стані фізіологічного афекту, який є психологічною підставою для сильного душевного хвилювання. Дії потерпілого ОСОБА_2 мали провокаційний характер щодо поведінки ОСОБА_1 у момент правопорушення. Стан фізіологічного афекту у ОСОБА_1 обмежив його можливість передбачати наслідки своїх дій та керувати ними.

Таким чином, як зазначив суд, з матеріалів справи слідує та встановлено у судовому засіданні, що для ОСОБА_1 були неочікуваними провокативні дії потерпілого - приниження його честі та гідності як чоловіка, нанесення образи на адресу дружини та матері, яка померла, адже завжди були з потерпілим ОСОБА_2 в добрих стосунках, що сприяло подальшій кумуляції психоемоційної напруги та призвели до формування у обвинуваченого стану психологічної фрустрації та подальшої реалізації емоційної розрядки, а тому суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 вчинив умисне вбивство ОСОБА_2 у стані сильного душевного хвилювання, яке раптово виникло внаслідок тяжкої образи з боку потерпілого, за що передбачена кримінальна відповідальність за ст. 116 КК України.

Як слідує з доданих до касаційної скарги копій судових рішень, доводи прокурора про те, що дії засудженого охоплюються складом кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 115 КК України, були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та знайшли належну оцінку у вироку.

Вищевказане твердження прокурора було також предметом розгляду і в суді апеляційної інстанції, який погодився з висновками місцевого суду, зазначивши про те, що діяння вчинене ОСОБА_1 було саме у стані фізіологічного афекту.

З урахуванням обставин цього кримінального провадження Верховний Суд вважає ці висновки обґрунтованими.

Водночас доводи касаційної скарги прокурора фактично зводяться до його посилань на неповноту судового розгляду, незгоду з наданою судом оцінкою доказів, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів, які стосуються, по суті, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

При перевірці судових рішень, в межах доводів касаційної скарги прокурора, не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ст. 116 КК України.

Посилання прокурора на те, що апеляційний суд, усупереч вимогам КПК України та його клопотанням, не дослідив повторно докази, Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може (але не зобов`язаний) дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Разом з тим у ч. 2 ст. 23 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Таким чином, апеляційний суд виходив із того, що такі докази були предметом дослідження суду першої інстанції, а у клопотаннях прокурора про повторне дослідження доказів по справі, не наведено обґрунтування щодо не повного або з порушеннями дослідження цих доказів місцевим судом.

Отже, порушень вимог ч. 3 ст. 404 КПК України під час розгляду провадження в апеляційному порядку не вбачається, оскільки повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, необхідне тільки за умови, якщо судом першої інстанції відповідні докази досліджені судом неповністю або з порушеннями.

Верховний Суд зазначає, що сам по собі факт непогодження сторони кримінального провадження з висновками суду щодо оцінки доказів не свідчить про допущення істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, та не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.

При цьому прокурором у касаційній скарзі не наведено належних доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів апеляційним судом.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовити у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Львівського апеляційного суду від 30 червня 2022 рокустосовно ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5