ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2022 м. Бар Вінницької області

Барський районний суд Вінницької області у складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бар Вінницької області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.08.2021 за № 0000144 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Бар Вінницької області, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, розлученого, освіта вища ступеня бакалавр, судимості відсутні, здійснює догляд за особою з інвалідністю,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 122 Кримінального Кодексу України,

за участі учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7

УСТАНОВИВ:
1. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним
15.08.2021 близько 02 год. 00 хв., ОСОБА_3 , перебуваючи біля входу до приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », по АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин підійшов до ОСОБА_6 , та маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень, умисно узявши за плече обома руками останнього, штовхнув його, внаслідок чого ОСОБА_6 впав на підлогу. Продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на нанесення тілесних ушкоджень, ОСОБА_3 , знаходячись біля ОСОБА_6 , коли той намагався підвестись на ноги, наніс один удар стопою правої ноги в область обличчя, а саме щелепи ОСОБА_6 , після чого не зупиняючись наніс один удар правою рукою в область обличчя ОСОБА_6 . Продовжуючи злочинні дії, спрямовані на нанесення тілесних ушкоджень, ОСОБА_3 підійшов до ОСОБА_6 , який в той час лежав на підлозі та почергово з обох рук наніс п`ять ударів в область голови ОСОБА_6 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження.

Відповідно до висновку експерта № 138 від 07.10.2021 у ОСОБА_6 мало місце: перелом нижньої щелепи в ділянці кута зліва та справа, не являлися небезпечними для життя в момент заподіяння, не супроводжувалися небезпечними для життя явищами та за ознакою тривалого розладу здоров`я (більше 21 дня) належить до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Таким чином, ОСОБА_3 своїми умисними діями вчинив злочин, передбачений частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України, а саме умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

2. Підстави доведеності винуватості поза розумним сумнівом

2.1. Позиція сторони захисту
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у висунутому йому обвинуваченні не визнав, в останньому слові просив врахувати допущені грубі порушення під час досудового розслідування, на які посилався його захисник.

Під час допиту у судовому засіданні обвинувачений надав показання, за змістом яких подія сталась 15 серпня 2021 року біля кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». У кафе була його (на той час) дружина, пізніше прийшов ОСОБА_6 зі своїм другом ОСОБА_8 . Коли ОСОБА_6 заходив, обвинувачений привітався з ним, потім потерпілий із другом підійшли на бар, взяли коктейль. Після цього потерпілий підійшов до дружини обвинуваченого і почав чіплятися до неї. Таке вже було неодноразово і обвинувачений вже попереджав потерпілого, щоб він не чіплявся до його дружини. Коли потерпілий вийшов на вулицю разом із своїм другом ОСОБА_8 , обвинувачений вийшов за ними, взяв потерпілого за плече, оскільки хотів відійти поговорити. ОСОБА_6 повернувся, побачив обвинуваченого і наніс правою рукою йому удар в око. Після цього обвинувачений відштовхнув його від себе. Поруч був червоний автомобіль, тому потерпілий не впав, а оперся на ту машину. Коли обвинувачений ногою хотів його відштовхнути, потерпілий стояв на ногах, і обвинувачений не дістав до нього, обвинуваченого відтягнули і потерпілого також. Після чого ОСОБА_3 знову підійшов поговорити, однак потерпілий ліз в бійку, був напідпитку, а обвинувачений алкоголю не вживав. Після чого бійка продовжилась, але в обвинуваченого не було умислу бити потерпілого, і кулаками він не бив його, руки в обвинуваченого не були посічені, ногами по голові лежачого на землі потерпілого він також не бив.

Обвинувачений стверджував, що після того, як потерпілий його вдарив, у нього виник стан афекту, оскільки не очікував цього. Їх розтягнули і на цьому все закінчилось. Потім обвинуваченому зателефонував потерпілий і повідомив, що знаходиться у Барській поліції. Обвинувачений приїхав до нього на велосипеді, там були слідчі, які його допитали. Він в той момент намагався примиритись, але потерпілий сказав, що зараз нічого не хоче робити. На другий чи на третій день ОСОБА_3 зателефонував до потерпілого, вони зустрілись у Вінниці біля «Пирогова». Потерпілий вийшов і назвав значну суму відшкодування, якої в обвинуваченого не було. Потім через декілька днів, можливо тиждень, обвинувачений намагався знайти таку суму, але потерпілий оголосив ще більшу суму коштів, яких ніде було взяти, оскільки обвинувачений не працевлаштований, а позичити ніхто не хотів. Після чого потерпілий більше на примирення не йшов.

Надалі під час відповідей на запитання учасників і суду обвинувачений уточнив, що після того, як він відштовхнув потерпілого від себе, в нього не було умислу продовжувати бійку, а він лише хотів попередити потерпілого шляхом розмови не чіплятись до його дружини. Зазначив, що в нього був синяк від першого удару потерпілого, інших ушкоджень не було. Вказав, що відбивав удари потерпілого долонями, не бив його, можливо, зачепив, наміру ламати щелепу потерпілому обвинувачений не мав. Вказав, що біля капоту автомобіля бійка продовжилась, оскільки він підійшов до потерпілого поговорити, а той зірвався і знову почалась бійка. Потерпілий наносив удари обвинуваченому кулаками в область голови, плечей, а обвинувачений відмахувався від нього долонями, відбивав його удари, можливо зачепив, але не бив. Обвинувачений стверджував, що у нього був лише один синяк від першого удару під оком і крововилив, інших видимих ушкоджень не було. Зазначив, що коли намагався примиритись з потерпілим, просив у нього вибачення, потерпілий назвав суму п`ять тисяч доларів і сказав, що дає 5 днів на пошук. Зазначив, що коли збирав вказану суму, потерпілий вже назвав суму в сім тисяч доларів і повідомив, що з`явились додаткові витрати. Компенсацію потерпілому пропонував через те, що потерпілий говорив, що подасть на нього в суд і його засудять. Повідомив, що відвідує тривалий час тренажерний зал, однак бойовими мистецтвами не займався, був лише на двох заняттях по боксу. Зазначив також, що провести розмову із ОСОБА_6 було його особистою ініціативою, дружина його про це не просила. Пояснюючи, як саме потерпілий чіплявся до його дружини, обвинувачений вказав, що потерпілий в той день дуже близько танцював біля його дружини і йому це не сподобалось. Дружина відходила від потерпілого, однак допомоги ні в обвинуваченого, ані в інших людей не просила. Не просила вона допомоги й раніше, просто розповідала, що потерпілий до неї чіпляється. У той вечір дружина обвинуваченого була в кафе в компанії сестри, оскільки вони тоді посварилися.

Захисник просив постановити виправдувальний вирок, посилаючись на проведення досудового розслідування неуповноваженим суб`єктом, неповноту досудового розслідування, зібрання доказів з порушенням права на захист, стверджував про недопустимість усіх наданих стороною обвинувачення доказів, посилаючись на доктрину «плодів отруйного дерева», подав письмові клопотання про визнання усіх доказів сторони обвинувачення недопустимими внаслідок істотного і грубого порушення вимог процесуального закону.

Зокрема, в обґрунтування твердження про здійснення досудового розслідування неуповноваженим суб`єктом захисник посилався на те, що процесуальне рішення у формі постанови про призначення слідчого у кримінальному провадженні не ухвалювалося, визначення слідчого у формі доручення керівника органу досудового розслідування на проведення досудового розслідування нормами КПК не передбачено, а витяг з ЄРДР не є процесуальним рішенням. На підтвердження необхідності прийняття постанови про призначення слідчого посилався на правові висновки, висловлені у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22.02.2021 у справі №754/7061/15 і у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 04.10.2021 у справі №724/86/20.

Аргументуючи недопустимість протоколу тимчасового вилучення майна від 06.09.2021 захисник посилався на те, що виїмка медичної картки потерпілого ОСОБА_6 була проведена поза межами строку дії ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ, а саме 28.09.2021, а дата складення протоколу, вказана у ньому, зазначена завідомо неправильно. В обстоювання цієї позиції покликався на дату вилучення медичної карти, вказану у журналі видачі медичних карт, який ведеться в лікарні.

Вказував також, що оскільки слідчий ОСОБА_9 не був уповноваженим на здійснення досудового розслідування суб`єктом, то, своєю чергою, керівник слідчого підрозділу ОСОБА_10 не мав належних повноважень проводити таку слідчу дію, як тимчасове вилучення медичної карти.

Оскільки ключовий доказ - протокол тимчасового вилучення майна від 06.09.2021, який здобутий внаслідок істотного порушення гарантій отримання доказів, передбачених Конституцією України, міжнародними договорами щодо прав та свобод людини, чинним Кримінально-процесуальним кодексом України, - є недопустимим доказом, тому всі інші докази, які є похідними від такого протоколу, також не можуть бути визнані належними і покладені в основу вироку. Таким чином, висновок експерта є таким доказом, який здобутий завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення законодавства, і також є недопустимим доказом.

Захисник стверджував і про інші суттєві порушення прав людини і основоположних свобод відносно ОСОБА_3 під час проведення судово-медичної експертизи. Зокрема, зазначав, що з моменту отримання перших показань від потерпілого та свідків, слідчий почав розглядати ОСОБА_3 як підозрюваного і надалі слідчий здійснював процесуальні дії, відшукував інформацію та збирав докази саме відносно ОСОБА_3 , а такі дії, в розумінні кримінально - процесуального законодавства, обмежують права осіб, відносно яких вони здійснюються. На думку захисника, слідчий повинен був залучити ОСОБА_3 до участі в проведенні експертизи, оскільки на той час він фактично був підозрюваним. Позбавлення слідчим обвинуваченого можливості приймати участь у проведенні судово-медичної експертизи, давати пояснення, які можуть спростувати або поліпшити його становище, заявляти відводи експерту, є безумовною обставиною, що вказує на порушення права на справедливий в подальшому розгляд справи судом. З цих мотивів стверджував про недопустимість висновку експерта внаслідок порушення права на захист. Крім того, зловживання слідчим вимогами статті 227 КПК України щодо оголошення підозри спричинило позбавлення ОСОБА_3 права повноцінно користуватись процесуальними правами підозрюваного.

Захисник також вказував на порушення презумпції невинуватості у зв`язку з тим, що слідчий у постанові про призначення експертизи і експерт у висновку у стверджувальній формі зазначили, що ОСОБА_3 вчинив злочин, фактично назвали його злочинцем.

Звертав також увагу, що експертиза була проведена, крім даних медичної карти, на підставі рентгенівських знімків, які отримані експертом не в процесуальний спосіб з порушення вимог Інструкції про проведення експертизи, оскільки ці знімки були надані експерту безпосередньо самим потерпілим, що викликає сумнів у їх достовірності.

2.2. Позиція сторони обвинувачення.
Прокурор стверджував, що вина ОСОБА_3 в умисному нанесенні середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_6 є доведеною поза розумним сумнівом. Всі докази, зібрані стороною обвинувачення і надані суду, були отримані відповідно до норм Кримінального процесуального кодексу України, є належними і допустимими, в своїй сукупності повністю підтверджують факт скоєння ОСОБА_3 злочину.

В обґрунтування підтвердження повноваження слідчого ОСОБА_9 на здійснення досудового розслідування прокурор посилався на письмове доручення на проведення досудового розслідування і витяг з ЄРДР, у якому вказано уповноваженого слідчого.

Доводячи належність процедури проведення судової експертизи прокурор посилався на те, що нормами КПК не передбачено залучення підозрюваного до проведення експертизи тілесних ушкоджень потерпілого. Крім того, на момент проведення експертизи ОСОБА_3 не перебував у процесуальному статусі підозрюваного. Щодо рентгенівських знімків прокурор вказував, що нормами КПК передбачено можливість надання доказів добровільно самим потерпілим. Стверджував, що вилучення медичної карти відбулося в процесуальний спосіб в межах строку дії ухвали слідчого судді, що доводиться даними належно оформленого протоколу про тимчасове вилучення майна і показаннями службової особи, яка здійснювала таке вилучення, наданими під присягою в якості свідка.

Враховуючи особу обвинуваченого та думку потерпілого прокурор просив призначити обвинуваченому покарання у виді двох років обмеження волі, від відбування якого звільнити з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк у два роки.

2.3. Докази та процесуальні рішення, надані стороною обвинувачення

2.3.1. Показання потерпілого ОСОБА_6 .

У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 надав наведені далі показання.

15 серпня 2021 року о другій годині ночі він вийшов з кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », щоб проводити ОСОБА_8 додому, оскільки за ним приїхала машина. Оскільки в ОСОБА_6 був день народження, він був організатором свята, тому вийшов провести ОСОБА_8 . Вони стояли і розмовляли, а ОСОБА_3 раптово налетів на нього, кинув і почав бити. У той момент причину цьому потерпілий навіть не міг зрозуміти. Перед цим в приміщенні кафе в нього з ОСОБА_3 конфлікту не було. Обвинувачений навіть підійшов до нього на танцювальному майданчику, привітався і пішов далі, нічого не говорив. На вулиці ОСОБА_3 взяв потерпілого за плечі, крутонув, оскільки потерпілий був напідпитку, то втратив концентрацію і впав. Потім ОСОБА_3 наніс йому удар ногою в область нижньої щелепи, коли потерпілий лежав на землі. Далі пам`ятає все смутно, відчув ще кілька ударів по голові. Після цього його підняли і відвели в сторону, не пам`ятає хто, обвинуваченого теж відвели. Тоді ОСОБА_3 знову підбіг до нього і наніс ще кілька ударів в область обличчя кулаками, від чого потерпілий впав на капот автомобіля і під час цього ОСОБА_3 наніс ще кілька ударів. Після цього ОСОБА_8 і ОСОБА_11 допомогли потерпілому відійти в сторону автовокзалу, оскільки в нього крутилась голова. Тоді посвітили в рот і сказали, що треба їхати в лікарню, потім вони поїхали в лікарню місті Бар, де йому зробили рентген і сказали, що такого не лікують, і направили на Вінницю. У той же день потерпілий поїхав в лікарню у Вінницю. Під час бійки потерпілий отримав перелом нижньої щелепи. Вважає, що причиною конфлікту послугували ревнощі до колишньої дружини обвинуваченого, яка відпочивала тоді також у кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », але в іншій компанії. Зазначив, що ОСОБА_3 не відшкодував завдані збитки, а пропонував на словах лише незначну суму, яка не покривала витрати на лікування, тому потерпілий від неї відмовився. Додав, що свідок ОСОБА_11 теж вийшов за ними на вулицю, однак він йшов позаду, тому потерпілий його не бачив. Повідомив, що тілесних ушкоджень обвинуваченому не наносив, оскільки був без сил. Впевнено ствердив, що коли ОСОБА_3 наніс удар ногою, потерпілий лежав на землі, а той удар ногою, який не вийшов, що видно на відео з камер відеоспостереження, це був другий удар. Він нанесених ударів, крім перелому щелепи, у потерпілого був ще синяк і крововилив в очі. Додав, що після вказаних подій ОСОБА_3 не просив вибачення за скоєне.

Потерпілий просив призначити обвинуваченому максимально суворе покарання.

2.3.2. Показання свідка ОСОБА_11 .

Свідок ОСОБА_11 , допитаний у судовому засіданні, надав показання такого змісту.

14 серпня він із потерпілим та ОСОБА_8 відпочивали в клубі « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Близько першої години ночі вони вийшли на перекур. В цей час ОСОБА_3 потягнув ОСОБА_6 і почав наносити удари в обличчя, тоді потерпілий впав, підбігли люди і бійка припинилась. Відразу після цього він з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 пішли в сторону автобусної, за автомобіль потерпілий не заходив. Коли вони йшли до автобусної, в потерпілого з рота йшла кров і він казав, що йому вибили зуба. Після цього вони поїхали в лікарню. У той вечір вони вживали алкоголь. Повідомив, що не пам`ятає, чи наносив ОСОБА_6 ОСОБА_3 удари. Також свідку не відомо, чи намагався примиритись обвинувачений з потерпілим.

2.3.3. Показання свідка ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_8 , допитаний у судовому засіданні, надав такі показання.

14.08.2021 близько першої години ночі вони були в клубі « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Оскільки за свідком приїхав товариш, щоб забрати його додому, потерпілий його проводив. Коли вийшли на вулицю, потерпілий йшов попереду, свідок позаду. У цей час до потерпілого підбіг ОСОБА_3 і, нічого не пояснюючи, потягнув його за руку, потерпілий впав і тоді обвинувачений наніс йому удар ногою в область голови. Потім обвинувачений наніс потерпілому близько п`яти ударів руками в область обличчя, коли ОСОБА_6 лежав на землі. Зазначив, що до цього моменту у потерпілого з ОСОБА_12 ніякого конфлікту не було. Потім ОСОБА_8 підбіг і хотів їх розчепити, але його якийсь хлопчина зловив його за руки, відтягнув і сказав не лізти. В цей момент бійка припинилась, і потерпілий піднявся. В нього з рота капала кров, і він почав питати обвинуваченого: «За що?». Тоді потерпілий обійшов за автомобіль, який там стояв, а ОСОБА_3 підбіг і знову почав наносити кулаками удари в обличчя. На думку свідка більше п`яти ударів, від чого потерпілий знову впав. Після цього вони зупинились, свідок підбіг до ОСОБА_6 , і він сказав: «напевно мені вибили зуби». ОСОБА_8 почав відводити потерпілого в сторону автовокзалу, тоді посвітив телефоном в рот. В цей час під`їхав знайомий, який мав забрати ОСОБА_8 , вони сіли у автомобіль та поїхали в лікарню. У хірургічному відділенні вийшов лікар, направив на рентген. Після цього ОСОБА_8 зателефонував у поліцію.

Також свідок повідомив, що він із потерпілим святкували день народження та вживали алкогольні напої. Свідок не бачив, щоб ОСОБА_6 наносив перший удар ОСОБА_3 . Вказав, що коли приїжджав у Вінницю відвідати потерпілого, то в нього запухла вся голова, розсічень не бачив.

2.3.4. Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером кримінального провадження № 0000144 станом на 18.08.2021, у якому зазначено, що відомості про вчинення кримінального правопорушення були внесені до Реєстру 15.08.2021 о 14 годині 49 хвилин за заявою ОСОБА_6 про нанесення йому тілесних ушкоджень. У витягу вказано, що у кримінальному провадженні призначено одного слідчого ОСОБА_9 , і двох прокурорів ОСОБА_4 і ОСОБА_13 .

2.3.5. Доручення заступника начальника слідчого відділення Відділення поліції №1 Жмеринського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області ОСОБА_14 , відповідно до якого слідчому ОСОБА_9 доручено провести досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000144 від 15.08.2021, розпочатому за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 .

2.3.6. Ухвала слідчого судді Барського районного суду Вінницької області ОСОБА_15 від 02.09.2021 (справа №125/1459/21, провадження №1-кс/125/210/2021).

Вказаною ухвалою надано слідчому ОСОБА_9 тимчасовий доступ до медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_6 , що перебувала у володінні Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М. І. Пирогова» Вінницької обласної ради, яке розташоване за адресою: м. Вінниця, вул. Пирогова, 46. Строк дії ухвали слідчого судді визначено десять днів з дня постановлення ухвали. Вказана ухвала набрала законної сили 02.09.2021.

2.3.7. Протокол тимчасового вилучення майна від 06.09.2021.

За даними цього протоколу начальник слідчого відділення ВП №1 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_10 у період часу з 11:50 до 12:10 у приміщенні архіву КНП «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М. І. Пирогова» Вінницької обласної ради, за адресою: м. Вінниця, вул. Пирогова, 46, у присутності медсестри архіву вказаної лікарні ОСОБА_16 , тимчасово вилучив медичну картку стаціонарного хворого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що перебувала у володінні зазначеного комунального підприємства. У протоколі вказано, що його склав і підписав начальник СВ ВП №1 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_10 . Зазначено також, що поняті не приймали участі під час вилучення медичної карти.

2.3.8. Копія опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді від 06.09.2021.

Відповідно до наданої копії опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, датованого 06.09.2021, який складено і підписано начальником СВ ВП №1 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_10 , було вилучено медичну картку стаціонарного хворого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні щелепно-лицевої хірургії КНП «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М. І. Пирогова» на 28 аркушах.

2.3.9. Показання свідка ОСОБА_10 .

Свідок ОСОБА_10 , допитаний у судовому засіданні, надав такі показання.

З лютого 2021 року свідок працює на посаді начальника слідчого відділення ВП №1 Жмеринського РВП. ОСОБА_9 є його підлеглим на посаді слідчого. На підставі ухвали суду свідок здійснював тимчасовий доступ до медичної картки ОСОБА_6 в архіві медичної установи у місті Вінниця, було вилучено історію хвороби ОСОБА_6 . Дату вилучення не пам`ятає, однак вона зазначена в протоколі вилучення, за достовірність якої він несе відповідальність. Пояснив, що оскільки він є керівником слідчого підрозділу та для економії часу слідчого, проводив вилучення медичної документації він, а не слідчий ОСОБА_9 .

Оглянувши у судовому засіданні підпис в журналі видачі медичної документації свідок повідомив, що підпис схожий на його підпис, однак коли він його ставив не пам`ятає. Зазначив, що не виключає, що міг розписатись, а працівник архіву заповнив журнал після того, як він вилучив документи і пішов.

2.3.10. Висновок експерта Барського відділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи Вінницької обласної ради №138 від 07.10.2021 за результатами проведення судово-медичної експертизи.

У резолютивній частині висновку експерта вказано, що у ОСОБА_6 мав місце перелом нижньої щелепи в ділянці кута зліва та справа. За медико-морфологічними ознаками вказаний перелом у ОСОБА_6 виник внаслідок травмуючої дії, удару (контрудару) тупим твердим предметом (предметами), за давністю утворення може відповідати терміну, вказаному у постанові 15.08.2021. Перелом нижньої щелепи в ділянці кута зліва та справа не являвся небезпечним для життя в момент заподіяння, не супроводжувався небезпечними для життя явищами та за ознакою тривалого розладу здоров`я (більше 21 дня) належить до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості (п.2.2.1 «в» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» 1995 року).

Експерт вказав, що дати відповідь на питання №2 постанови: «Чи могли утворитися такі тілесні ушкодження при обставинах, про які зазначає потерпілий ОСОБА_6 .?» виходить за межі компетенції судово-медичного експерта.

У дослідницькій частині висновку експерта зазначені дані обстеження ОСОБА_6 , проведеного експертом, і описані ті ушкодження, які спостерігав експерт, зокрема, в ділянці кута нижньої щелепи зліва рубець довгастої форми .

У висновку також вказано, що разом із постановою про призначення експертизи слідчий у супровідному листі вказав перелік наданих медичних документів для проведення експертизи: 1. Медична карта стаціонарного хворого №11203 щелепно-лицьового відділення КНП «ВОКЛ ім. Пирогова ВОР» на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; 2. Рентгенівські знімки в кількості 3 штуки на ім`я ОСОБА_6 (в резолютивній частині висновку є посилання на рентгенограму нижньої щелепи №5647 від 15.08.2021 на ім`я ОСОБА_6 ).

У дослідницькій частині висновку в частині, де описуються дані медичної карти ОСОБА_6 , зазначені дані ренгенограми (запис від 15.08.2021).

2.3.11. Постанова слідчого від 28.09.2021, якою оптичний DVD-R диск, який містить відеофайли з камер відеоспостереження приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що розташоване за адресою: Бар, вул. Св. Миколая 1, визнано речовим доказом в кримінальному провадженні № 0000144 та приєднано до матеріалів досудового розслідування.

2.3.12. Протокол огляду документів від 28.08.2021 з додатками фототаблицями та оптичним DVD-R диском.

У протоколі описано результати огляду диску з відеозаписом: 15.08.2021, 01:59:27 ОСОБА_6 та його товариш ОСОБА_8 виходять з приміщення «Патіфон», та йдуть в сторону автомобіля; 15.08.2021, 01:59:31 ОСОБА_6 знаходиться ліворуч та його товариш ОСОБА_8 йдуть в сторону автомобіля, а слідом за ними виходить із приміщення «Патіфон» ОСОБА_3 та йде в сторону останніх; 15.08.2021, 01:59:33 ОСОБА_3 схопив ОСОБА_6 за плече та почав штовхати в сторону автомобіля; 15.08.2021, 01:59:37 ОСОБА_3 штовхнув ОСОБА_6 , в результаті чого останній впав на підлогу, після чого ОСОБА_3 наніс один удар правою ногою в область щелепи останнього; 15.08.2021, 01:59:38 ОСОБА_3 наніс правою рукою один удар в область обличчя ОСОБА_6 .

2.3.13. Відеозапис з камери відеоспостереження кафе «Патіфон» на DVD-R диску, який було отримано на письмовий запит слідчого ОСОБА_9 від 26.09.2021 згідно з супровідним листом ОСОБА_17 .

Відеозапис було досліджено у судовому засіданні за участі потерпілого та обвинуваченого, які пояснювали, де саме вони є на відео.

На відеозаписі чітко видно початок подій на вулиці і початок побиття. Зокрема, зафіксовано, як о 01:59:27 потерпілий ОСОБА_6 виходить з приміщення кафе разом із свідком ОСОБА_8 , вони спокійно розмовляють. Далі з приміщення кафе виходить обвинувачений і швидкими кроками ззаду підходить до потерпілого, бере його обома руками за плечі, будучи схопленим за плечі потерпілий розвертається обличчям до обвинуваченого, при цьому на відео не видно, щоб потерпілий в цей момент першим наніс удар обвинуваченому. Потім обвинувачений обома руками штовхнув потерпілого (таким чином, ніби кинув його донизу). Потім з рухів тіла обвинуваченого видно, що він наніс один удар ногою, а потім один удар правою рукою. Далі чоловік, що стояв у юрбі людей, відтягнув обвинуваченого в сторону, а обвинувачений у відповідь замахнувся руками на цього чоловіка і зробив кілька кроків в його сторону. Потім обвинувачений розвернувся і пішов в сторону, де був потерпілий. Моменту падіння потерпілого на землю на відео не видно, оскільки потерпілий і обвинувачений були в оточенні юрби людей, які спостерігали за бійкою. Наступних ударів також не видно через юрбу людей.

2.3.14. Як дані, що характеризують особу обвинуваченого, прокурором надано: довідки КНП «Барська міська лікарня», за якими ОСОБА_3 на диспансерному обліку лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; довідку, видану Барською міською радою №426 від 07.10.2021, за якою ОСОБА_3 не є депутатом Барської міської ради 8 скликання; довідку-характеристику, видану Барською міською радою №425 від 07.10.2021, згідно з якою негативної інформації щодо ОСОБА_3 не повідомлено.

2.3.15. Згідно із довідкою з інформаційної системи МВС №465 від 06.10.2021 ОСОБА_3 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

2.4. Докази, надані стороною захисту
2.4.1. Витяг з журналу видачі історій в правоохоронні органи, отриманий захисником в порядку адвокатського запиту.

За даними засвідченого витягу з вказаного журналу, ведення журналу розпочато 01.01.2018. На титульній сторінці вказано найменування закладу ВОКЛ ім. М. І. Пирогова, друкованим способом зазначено «Журнал обліку травматологічних хворих», надруковане словосполучення «обліку травматологічних хворих» закреслено нанесеною рукописним способом лінією і рукописним способом зазначено: «видачі історій в правоохоронні органи». Аркуші журналу містять такі надруковані назви граф: ПІП, вік, ким направлений, домашня адреса, дата отримання травми, час доставки в приймальне відділення, місце, види, причини травми, ППС-час, дані про щеплення, куди повідомлено. Друковані назви граф також доповнені рукописними записами.

У журналі міститься запис, згідно з яким 28.09. (року не зазначено) видано картку ОСОБА_6 підполковнику поліції ОСОБА_10 , заступнику начальника ВП №1 Жмеринського РВП начальник СВ.

2.4.2. Показання свідка ОСОБА_16 .

Свідок ОСОБА_16 , допитана у судовому засіданні, надала показання такого змісту.

Свідок повідомила, що працює медичною сестрою у КНП «ВОКЛ ім. Пирогова» з 19.10.2020. У лікарні ведеться журнал видачі слідчим медичних карток стаціонарного хворого. У журналі зазначається дата вилучення історії, відділення, в якому лежав хворий, номер історії, кількість ліжкоднів перебування в лікарні хворого, кількість сторінок історії, ким вилучається. Підтвердила, що в день вилучення історії ОСОБА_6 саме вона заповнювала журнал видачі. Зазначила, що під час видачі медичної картки працівник лікарні відшукує її в архіві, а слідчий в цей час заповнює документи. Журнал видачі карток заповнюється у день видачі медичної картки. Вказала, що їй не відомо, з яких причин дата вилучення історії хвороби ОСОБА_6 не співпадає із датою, зазначеною в журналі видачі. Свідок зазначила, що не пам`ятає дати, коли фактично відбувалася видача історії хвороби ОСОБА_6 .

2.4.3. Як дані, що характеризують особу обвинуваченого, надано довідку Управління соціальної політики та охорони здоров`я Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області від 27.05.2022 №09-01-10/460. Згідно з даними довідки ОСОБА_3 перебуває на обліку в Управлінні та отримує компенсацію фізичним особам за надання соціальних послуг з догляду на непрофесійній основі ОСОБА_18 особі з інвалідністю першої групи. Компенсацію призначено на період з 01.03.2022 по 28.02.2023.

Як пояснив обвинувачений, ОСОБА_18 є його матір`ю.

2.5. Оцінка наданих сторонами доказів та їх позицій

2.5.1. Щодо повноважень на проведення досудового розслідування
Відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з частиною 1 статті 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (частина 2 статті 214 КПК).

Згідно з частиною 5 статті 214 КПК до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про: 1) дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; 2) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника; 3) інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; 4) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; 5) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 6) прізвище, ім`я, по батькові та посада службової особи, яка внесла відомості до реєстру, а також слідчого, прокурора, який вніс відомості до реєстру та/або розпочав досудове розслідування; 7) інші обставини, передбачені положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань. У Єдиному реєстрі досудових розслідувань автоматично фіксується дата внесення інформації та присвоюється номер кримінального провадження.

Згідно з частиною 1 статті 218 КПК України досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.

Керівник органу досудового розслідування організовує досудове розслідування (частина 1 статті 39 КПК).

Серед повноважень керівника органу досудового розслідування у пункті 1 частини 2 статті 39 КПК вказано повноваження визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих.

Згідно з частиною 1 статті 110 КПК процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду.

Згідно з частиною 3 статті 110 КПК рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, дізнавач, прокурор визнає це за необхідне.

Таким чином, прямої вказівки на обов`язкове оформлення рішення керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого, який буде проводити досудове розслідування у формі постанови КПК не містить. Хоча в деяких положеннях КПК містяться прямі вказівки на необхідність оформлення рішення саме у формі постанові. Так, пунктом 2 частини 2 статті 39 КПК передбачено, що керівник органу досудового розслідування уповноважений відсторонювати слідчого від проведення досудового розслідування вмотивованою постановою за ініціативою прокурора або з власної ініціативи з наступним повідомленням прокурора та призначати іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, для його відводу або у разі неефективного досудового розслідування. Наявність такого правового регулювання, на думку суду, свідчить про те, що законодавець допускає можливість фіксації рішень керівника органу досудового розслідування, які не потребують розлогої мотивації або якоїсь певної деталізації і в іншій формі, ніж постанова.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22.02.2021 у справі №754/7061/15, на яку посилалася сторона захисту, сформульовано правовий висновок про те, що за змістом статей 36, 37, 110 КПК рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, яка має міститись у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень.

Таким чином, у вказаному рішенні Об`єднаної палати від 22.02.2021 сформульовано правовий висновок у результаті розгляду правової ситуації, яка була обумовлена відсутністю у матеріалах досудового розслідування постанови про призначення прокурора або ж відсутністю підпису прокурора на такій постанові. У ньому не ставилося і не вирішувалося питання про можливість підтвердження повноважень процесуальної особи на участь у досудовому розслідуванні у конкретному кримінальному провадженні іншим (ніж постанова) процесуальним документом - на підставі доручення. Відтак, вказаний правовий висновок не містить орієнтирів про альтернативність процесуальних засобів (доручення чи постанова) у питанні підтвердження повноважень різних процесуальних осіб сторони обвинувачення.

Натомість у кримінальному провадженні, що розглядається, вирішення потребує питання про можливість визнання письмового доручення, зокрема начальника слідчого відділення про визначення слідчого для проведення досудового розслідування, рівноцінним чи альтернативним процесуальним засобом визначення уповноваженої особи на здійснення досудового розслідування.

Іншим аргументом щодо відсутності подібності правовідносин із тими, що існують у цьому кримінальному провадженні є те, що йдеться про різних процесуальних суб`єктів. Так, правовий висновок у постанові Об`єднаної палати від 22.02.2021 стосується порядку призначення прокурора чи групи прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, тоді як у цьому кримінальному провадженні йдеться про визначення слідчого шляхом надання письмового доручення керівника органу досудового розслідування.

Отже, порушувані у цьому кримінальному провадженні і вирішені у постанові від 22.02.2021 правові питання є відмінними.

На відмінність правовідносин щодо визначення групи прокурорів і групи слідчих вказувала і Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в ухвалі від 10.06.2021 у справі № 663/267/19, повертаючи кримінальне провадження на розгляд відповідної судової палати.

Таким чином, правові висновки, викладені у постанові від 22.02.2021 не можуть бути враховані у цій справі через відмінність обставин і правових питань із цим кримінальним провадженням.

У постанові від 04.10.2021 у справі №724/86/20, на яку також посилалася сторона захисту, Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду сформулювала такий правовий висновок: «За приписами статей 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови. Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані неуповноваженою на те особою».

Для правильної інтерпретації вказаного правового висновку слід враховувати й аргументацію постанови в цілому, яка стала підґрунтям для формулювання висновку Об`єднаної палати. Зокрема, Об`єднана палата в контексті застосування приписів статті 110 КПК виходила з того, що зміст і значення процесуального рішення у формі постанови визначає не виключно його назва, а зміст, структура і обсяг викладеної у процесуальному рішенні інформації про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні з огляду на приписи зазначеної статті кримінального процесуального закону. Отже, як вказано у постанові від 04.10.2021, процесуальне рішення керівника відповідного органу досудового розслідування про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, має відповідати вимогам статті 110 КПК. При цьому, враховуючи вимоги частини 6 вказаної статті, таке рішення повинно бути виготовлене на офіційному бланку та підписане службовою особою, яка його прийняла.

У вказаному кримінальному провадженні №724/86/20, за результатами розгляду якого була прийнята постанова Об`єднаної палати від 04.10.2021, досудове розслідування здійснювалося групою слідчих, кожен з яких приймав певні процесуальні рішення і здійснював певні слідчі (розшукові) дії. При чому спочатку одному слідчому було надано доручення на проведення досудового розслідування, однак процесуальні дії здійснював не лише він, а й інші слідчі, щодо визначення яких в матеріалах кримінального провадження не було жодних документально оформлених процесуальних рішень.

Таким чином, висновок Об`єднаної палати у справі №724/86/20 стосується форми процесуального рішення керівника відповідного органу досудового розслідування про визначення саме групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих.

Правовий висновок Об`єднаної палати, викладений у постанові від 04.10.2021 (справа №724/86/20) був підтверджений і розширений у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.02.2022 у справі №477/426/17.

На думку суду, правовідносини щодо визначення групи слідчих і одного уповноваженого слідчого є дещо відмінними, оскільки необхідність призначення у певному провадженні групи слідчих свідчить про більшу складність досудового розслідування конкретного кримінального правопорушення, а також потребує визначення старшого групи, який керуватиме діями інших слідчих. Вказане свідчить про необхідність більш чіткої формалізації рішення про призначення групи слідчих і старшого цієї групи.

Крім того, вказані правові висновки у справах №724/86/20 і № 477/426/17 не містять орієнтирів щодо істотності порушень вимог процесуального закону у разі оформлення процесуального рішення у спосіб складення документа з іншою назвою, ніж постанова, проте який за змістом повністю чи частково відповідає вимогам до змісту процесуального рішення у формі постанови, які викладені у частині 5 і 6 статті 110 КПК України.

Питання альтернативності процесуального оформлення рішення про визначення слідчого у подібних із цим провадженням правовідносинах, зокрема, коли обставини досудового розслідування не вимагали призначення групи слідчих, а досудове розслідування здійснював один слідчий, вирішувалося у постанові Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25.08.2021 у справі № 663/267/19.
У вказаній постанові від 25.08.2021 (справа № 663/267/19) зазначено, що повноваження керівника органу досудового розслідування визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, у формі письмового «доручення», яке містить ті самі реквізити, що й постанова, зокрема: посада особи керівника органу досудового розслідування, час і місце складання доручення, підстави для його винесення (статті 39, 214 КПК), номер кримінального провадження, внесеного до ЄРДР, попередню правову кваліфікацію та вказівки щодо проведення якісного, ефективного і оперативного досудового розслідування, не суперечить вимогам статті 39 КПК і є достатнім документом для наділення такого слідчого повноваженнями здійснювати досудове розслідування у конкретному кримінальному провадженні. Прийняття рішення саме у такій письмовій формі (а не у формі постанови) не свідчить, що досудове розслідування здійснювалося неуповноваженою особою і що отримані під час такого розслідування докази є недопустимими на цих підставах. На підставах наведеного Верховний Суд зазначив, що не вважає істотним порушенням вимог процесуального закону (стаття 412 КПК) визначення керівником органу досудового розслідування слідчого на підставі процесуального документа доручення.

Ні постанова від 04.10.2021 у справі №724/86/20, ні від 14.02.2022 у справі №477/426/17 не містять посилань на відступ від правової позиції, викладеної у постанові від 25.08.2021 у справі 663/267/19, і взагалі не містить посилань на останню, що також підтверджує аргумент відсутності подібності правовідносин у цих справах.

З викладених мотивів саме правовий висновок, викладений у постанові від 25.08.2021 у справі № 663/267/19, суд враховує у цій справі.

На підтвердження повноважень слідчого ОСОБА_9 прокурор надав документ у паперовій формі з назвою «доручення про проведення досудового розслідування» від 15.08.2021, який, крім дати його складення, містить інформацію про місце його складення, прізвище та ініціали, посаду особи, яка прийняла рішення про визначення слідчого, прізвище та ініціали слідчого із вказівкою на назву слідчого підрозділу, посилання на правові підстави надання доручення (статті 39, 214 КПК), номер кримінального провадження, внесеного до ЄРДР і дату його внесення до Реєстру, попередню правову кваліфікацію (частина 1 статті 122 КК України), посилання на обставини провадження (за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 ), вимогу вжити заходів щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального правопорушення, надання їм належної правової оцінки та прийняття законних процесуальних рішень у передбачені кримінальним процесуальним законодавством строки.

Таким чином, зміст і форма наданого прокурором доручення відрізняється від змісту і форми постанови, вимоги до якої викладені у частині 5 і 6 статті 110 КПК, крім назви документа, також і тим, що доручення оформлене не на офіційному бланку і не містить інформації щодо можливості і порядку оскарження рішення про визначення слідчого.

Суд зауважує, що занадто суворе і буквальне тлумачення процесуальних норм може створити нереалістичні стандарти діяльності органів досудового розслідування, що за своєю суттю може підривати принцип верховенства права, і в кінцевому випадку призвести до несправедливості провадження. Тому порушення процесуальних норм завжди повинно оцінюватися судом з точки зору істотності таких порушень і їх впливу на реалізацію прав учасників провадження, а також на справедливість провадження в цілому в контексті забезпечення права на справедливий суд не тільки для обвинуваченого, а й для потерпілого, дотримання балансу приватних і публічних інтересів.

Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що прийняття рішення у формі доручення про проведення досудового розслідування, у якому викладені важливі елементи змісту постанови, вказані у статті 110 КПК України, не є істотним порушенням КПК України і не спричиняє визнання слідчого ОСОБА_9 неналежним процесуальним суб`єктом здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 .

Водночас, суд погоджується з тим аргументом, що витяг з ЄРДР не може замінити процесуального рішення про визначення слідчого у кримінальному провадженні, оскільки витяг з ЄРДР не є процесуальним рішенням, а внесення відомостей до ЄРДР не є способом прийняття процесуальних рішень, а отже, не породжує правових наслідків щодо визначення слідчого, який здійснюватиме досудове розслідування.

Питання про функціональні обов`язки заступника начальника слідчого відділення Відділення поліції №1 Жмеринського районного відділу поліції ОСОБА_14 як заступника керівника органу досудового розслідування в контексті повноважень визначати слідчого стороною захисту не ставилося і не оспорювалося.

Отже, слідчий ОСОБА_9 є належним процесуальним суб`єктом здійснення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні.

2.5.2. Щодо належності, допустимості і достовірності наданих сторонами доказів
Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 КПК України).

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (стаття 86 КПК).

Суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (частина 1 статті 89 КПК).

Згідно з приписами статті 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення ; жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 56 КПК України потерпілий наділений правом під час досудового розслідування подавати докази на підтвердження своєї заяви.

Згідно з частиною 2 статті 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 242 КПК слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень.

Відповідно до частини 4 статті 69 КПК, експерт не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи.

Відповідно до пункту 4.1. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України N 6 від 17.01.1995 (надалі Правила), судово-медична експертиза з метою встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться судово-медичним експертом шляхом медичного обстеження потерпілих. Проведення цієї експертизи тільки за медичними документами (історії хвороби, індивідуальній карті амбулаторного хворого тощо) допускається у виняткових випадках і лише за наявності справжніх повноцінних документів, що містять вичерпні дані про характер ушкоджень, їх клінічний перебіг та інші необхідні відомості.

Судово-медичний експерт встановлює особу обстежуваного за паспортом чи іншим документом, що його замінює, з`ясовує у нього обставини заподіяння ушкоджень, скарги та, за потребою, інші відомості; ознайомлюється з матеріалами справи і наявними медичними документами. Всі отримані відомості фіксуються у висновку експерта (акті судово-медичного обстеження) (пункт 4.2 Правил).

Якщо необхідні медичні документи експерту не подані, він заявляє особі чи органу, що призначив експертизу, клопотання про надання відповідних документів (пункт 4.3. Правил).

При проведенні судово-медичної експертизи експерт повинен використовувати оригінали медичних документів. У виняткових випадках дозволяється використання копій і виписок, за умови відображення в останніх вичерпних відомостей про ушкодження та їх клінічний перебіг. Ці документи мають бути засвідчені підписом лікаря і печаткою лікувального закладу.

Як вбачається з висновку експерта, медичну карту і рентгенівські знімки експерту було надано з ініціативи слідчого згідно із супровідним листом, у якому містився перелік медичних документів, які надаються експерту.

Медичну карту ОСОБА_6 отримано керівником органу досудового розслідування ОСОБА_10 , котрий здійснював повноваження слідчого в порядку статті 39 КПК України, від закладу охорони здоров`я в порядку тимчасового доступу згідно з ухвалою слідчого судді Барського районного суду Вінницької області від 02.09.2021 (справа №125/1459/21). Вилучення медичної карти відбулося 06.09.2021 в межах десятиденного строку дії ухвали слідчого судді, останнім днем якого було 12.09.2021. Дата вилучення медичної карти підтверджується даними протоколу тимчасового вилучення майна від 06.09.2021 та даними опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді від 06.09.2021, показаннями свідка ОСОБА_10 , наданими під присягою у судовому засіданні, у яких він підтвердив, що зазначив у протоколі актуальну дату вилучення медичної карти.

Показаннями свідка ОСОБА_16 не спростовано достовірності даних щодо дати вилучення медичної карти ОСОБА_6 , оскільки свідок вказала, що не пам`ятає, коли саме фактично відбулося вилучення медичної карти потерпілого. Свідок розповіла лише про звичайну практику видачі медичної документації в порядку тимчасового доступу на підставі ухвали слідчого судді, яка існує в лікарні безвідносно до обставин цього кримінального провадження, однак не змогла пригадати конкретних обставин вилучення медичної карти ОСОБА_6 і не змогла достовірно підтвердити, що в конкретно цій ситуації була дотримана описана нею процедура, зокрема, не змогла підтвердити достовірності внесених записів до внутрішнього журналу лікарні щодо дати вилучення карти ОСОБА_6 .

Наданий стороною захисту витяг з журналу видачі історій в правоохоронні органи не є передбаченою нормативними актами формою обліку видачі медичних карт слідчим органам, а є внутрішнім документом медичного закладу, який ведеться у ньому з власної ініціативи і на власний розсуд. Вказане вбачається із змісту і форми наданого витягу. Під час судового розгляду не встановлено, яким чином у медичному закладі ведеться контроль за достовірністю внесених у журнал записів, хто є належним чином уповноваженою на підставі локальних нормативних актів відповідальною особою підприємства за ведення цього журналу. Відповідно, такий внутрішній документ, відповідальність за ведення якого не врегульовано будь-якими правовими приписами, за обставин цього провадження не може мати переваги над даними процесуальних документів, оформлення яких унормовано КПК України, і котрі оформлені належним процесуальним суб`єктом, який несе за їх оформлення цілком визначену юридичну відповідальність, зокрема, під загрозою визнання доказів недопустимими, а також дисциплінарну відповідальність, і навіть кримінальну відповідальність за службове підроблення.

Таким чином, наданий стороною захисту витяг з журналу не є належним доказом недостовірності даних протоколу тимчасового вилучення майна щодо дати його складення. Інших обставин, які ставили б під розумний сумнів дату вилучення медичної карти, під час судового розгляду не встановлено.

Рентгенівські знімки отримано від потерпілого, який згідно з нормами КПК має право подавати докази, і з ініціативи саме слідчого направлено на експертизу, що підтверджується згадкою про них у супровідному листі слідчого.

Рентгенівські знімки за своїми об`єктивним характеристиками є таким матеріальним об`єктом, до змісту і форми якого потерпілий самостійно не зміг би внести змін. Крім того, посилання на рентгенівські знімки містилося у медичній карті, що описано у висновку експерта. Про проведення рентгену за направленням лікаря одразу після того, як потерпілий прибув до лікарні, повідомили під час допиту і потерпілий, і свідок ОСОБА_8 . Враховуючи наведене, достовірність наданих експерту рентгенівських знімків і відображення у них саме тих ушкоджень, яких зазнав потерпілий від обвинуваченого, у суду сумніву не викликає, оскільки описані у висновку експерта дані цих знімків узгоджуються з іншими доказами щодо характеру тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , зокрема з показаннями потерпілого і безпосередньо очевидця бійки та її наслідків свідка ОСОБА_8 , які повідомили, що спостерігали ушкодження щелепи, кров з рота.

Таким чином, експерт не отримав жодних матеріалів самостійно чи з власної ініціативи, і під час отримання цих матеріалів судом не встановлено істотних порушень вимог КПК. Крім того, ці знімки не були єдиним джерелом отримання медичних даних експертом. Під час експертизи використовувалося також дані отриманої в процесуальний спосіб медичної карти потерпілого, а також проводилося обстеження потерпілого експертом.

Щодо участі обвинуваченого у проведенні експертизи суд зазначає таке.

На момент призначення і проведення експертизи ОСОБА_3 не перебував у процесуальному статусі підозрюваного згідно з національними нормами права, відтак не був наділений правом підозрюваного брати участь у слідчих діях згідно з нормами КПК України. Не наділена згідно з процесуальним законом правом на участь в експертизі ушкоджень потерпілого й особа, яка згідно з нормами КПК є іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Вирішуючи підняте стороною захисту питання в контексті гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположним свобод права на справедливий суд, суд зауважує наступне. На момент призначення експертизи ОСОБА_3 дійсно фактично розглядався слідчим як особа, причетна до злочину. Проте питання, які ставилися експерту, стосувалися виключно визначення виду і ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, яких зазнав потерпілий. За своєю суттю ця процесуальна дія спрямована на перевірку версії потерпілого про те, що він зазнав посягання на його здоров`я. У результаті такої експертизи не здобуваються прямі докази причетності конкретної особи, зокрема ОСОБА_3 , до нанесення ушкоджень. Крім того, зміст питань, які потребують вирішення експертом, сформульовано у процесуальному законі: встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень (пункт 2 частини 2 статті 242 КПК України). З об`єктивної сторони злочин, який передбачено частиною 1 статті 122 КК України, який пізніше інкримінувався обвинуваченому, характеризується дією або бездіяльністю, спрямованими на заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження, наслідком у вигляді спричинення середньої тяжкості тілесного ушкодження, причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідком. Зі змісту ознак об`єктивної сторони цього злочину не вбачається необхідності винесення на вирішення експерту будь-яких інших питань, крім вказаних у процесуальному законі, які могли б вплинути на кваліфікацію діяння обвинуваченого, чи на встановлення його причетності до злочину. Стороною захисту не обґрунтовано, які конкретно запитання обвинувачений чи захисник могли би поставити експерту, котрі могли б вплинути на хід провадження проти нього.

Таким чином, судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про те, що обвинувачений був позбавлений можливості здійснювати ефективний захист проти висунутого обвинувачення через те, що він не був присутнім під час експертизи. Не встановлено також жодних підстав для висновку, що присутність обвинуваченого під час призначення чи проведення експертизи могла б вплинути на результати чи повноту проведення самої експертизи, чи будь-яким іншим чином потенційно могла б вплинути на хід провадження проти нього.

Посилання сторони захисту на зловживання слідчим вимогами статті 276 КПК і затягування з повідомлення про підозру, що позбавило ОСОБА_3 права скористатися правами підозрюваного і брати участь в експертизі, є необґрунтованим і безпідставним, оскільки ця категорія справ належить до випадків обов`язкового проведення експертизи для встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, що безпосередньо впливає на кваліфікацію вчиненого діяння, і без здобуття цього обов`язкового доказу неможливо навіть визначити статтю кримінального закону, за якою має бути оголошена підозра.

Суд не вбачає також істотного впливу на забезпечення презумпції невинуватості у незовсім коректних словесних формулюваннях щодо обвинуваченого в постанові про призначення експертизи і у висновку експерта, оскільки вони не могли спричинити жодного впливу на неупередженість суду і на справедливість судового процесу в цілому. Крім того, ці формулювання не були публічно розповсюджені, відтак й не мали жодного впливу на репутацію обвинуваченого у суспільстві.

Не знайшли підтвердження під час судового розгляду й інші аргументи сторони захисту про неповноту проведеного досудового розслідування і позбавлення сторони захисту можливості на засадах змагальності ефективно реалізовувати свої процесуальні права. Такий висновок ґрунтується на тому, що нормами КПК України передбачені механізми вирівнювання змагальності у разі, якщо така не в повній мірі була реалізована під час досудового розслідування, які надають можливість стороні захисту представити аргументи на користь власної версії подій, чим посіяти розумний сумнів у версії сторони обвинувачення. Зокрема, під час судового розгляду на усунення неповноти досудового розслідування, про яке стверджував захисник, сторона захисту мала право і можливість заявляти клопотання в порядку статті 333 КПК про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, чи клопотання доручити органу досудового розслідування провести необхідні слідчі (розшукові) дії для встановлення чи перевірки обставин, які не були встановлені під час досудового розслідування через його неповноту, однак таких клопотань заявлено не було.

Оспорюючи належність висновку експерта, складеного без участі обвинуваченого, не заявляла сторона захисту також і клопотання про проведення експертизи за ухвалою суду в порядку статті 332 КПК.

Наведене свідчить про те, що сама сторона захисту не вбачала конкретних свідчень неповноти досудового розслідування і лише формально посилалася на порушення права на захист, не обґрунтовуючи свою позицію конкретними аргументами про втрату ефективності такого захисту під час досудового розслідування з вини слідчого.

Під час судового розгляду також не були обґрунтовані підстави, з яких обвинувачений міг би заявити відвід експерту.

Отже, право на захист обвинуваченого в контексті права на справедливий суд, гарантоване Конвенцією, під час досудового розслідування, зокрема і під час призначення та проведення судової експертизи, порушено не було, відтак відсутні підстави для визнання зібраних доказів недопустимими.

Таким чином, розглянувши усі аргументи сторони захисту стосовно порушення права на захист під час проведення експертизи, суд констатує, що відсутні підстави для визнання висновку експерта недопустимим чи недостовірним доказом.

Механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, кількість і локалізація ударів і їх характер підтверджується показаннями потерпілого, показаннями свідка ОСОБА_8 і ОСОБА_11 , даними дослідженого у судовому засіданні відеозапису. Характер і ступінь тяжкості тілесних ушкоджень підтверджується висновком експерта, дані якого узгоджуються зі змістом показань потерпілого і свідків.

Доводи сторони захисту про те, що потерпілий першим наніс удар в обличчя обвинуваченому, чим спричинив його стан афекту, доводи про відсутність наміру наносити потерпілому тілесні ушкодження, про бажання лише поговорити, повністю спростовуються даними відеозапису з камер відеспостереження, на яких чітко видно початок побиття, зокрема те, що обвинувачений швидкими різкими кроками підійшов ззаду до потерпілого і обома руками схопив його за плечі. Така поведінка обвинуваченого свідчить не про намір поговорити, а про намір застосувати фізичну силу. Крім того, така версія сторони захисту спростовується й даними показань потерпілого і свідків, які є детальними, узгоджуються між собою, і підстав сумніватися в правдивості цих показань судом не встановлено.

Про умисел саме на нанесення тілесних ушкоджень потерпілому свідчить і кількість ударів, їх характер (один удар ногою і шість ударів руками), локалізація ударів в області голови і обличчя, що потенційно несе небезпеку завдання серйозної фізичної шкоди.

Під час судового розгляду, зокрема з показань потерпілого і самого обвинуваченого встановлено, що агресивна поведінка обвинуваченого була спричинена ревнощами, а не неправомірною поведінкою потерпілого.

Дії особи, яка завдає удару іншій, з невизначеним умислом на заподіяння тілесних ушкоджень мають кваліфікуватися за наслідками таких дій, що фактично настали.

2.6. Висновки суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого у пред`явленому обвинуваченні

Оцінивши надані стороною обвинувачення докази з точки зору належності, допустимості і достовірності кожного доказу окремо, а також усі надані докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України, а саме в умисному нанесенні ОСОБА_6 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, є доведеною поза розумним сумнівом.

За результатами судового розгляду і детальної оцінки усіх аргументів сторони захисту, судом не встановлено жодних підстав сумніватися у представленій стороною обвинувачення версії подій.

3. Мотиви призначення покарання
Мета покарання, як заходу примусу, що застосовується від імені держави, визначена частиною 2 статті 50 КК України. Згідно з цією статтею покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Отже, покарання, крім функції кари та виправлення самого винуватця кримінального правопорушення, має на меті й загальну превенцію запобігання вчиненню кримінальних правопорушень іншими особами.

Відповідно до частини 1 статті 65 КК України суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вчинений обвинуваченим злочин є нетяжким злочином проти здоров`я особи, вчинений умисно на ґрунті агресії через ревнощі.

Обвинувачений своєї вини у вчиненні злочину не визнав, не розкаявся у тому, що завдав шкоди здоров`ю потерпілого, не продемонстрував критичного ставлення до свого вчинку, намагався перекласти вину за скоєне на самого потерпілого. Завданої потерпілому шкоди обвинувачений не відшкодував.

Як дані, що характеризують особу винного, суд враховує, що ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності притягується вперше, на диспансерному обліку психіатра чи нарколога не перебуває, не працевлаштований, однак отримує нерегулярні заробітки, має постійне місце проживання і сталі соціальні зв`язки, за місцем проживання негативні характеристик відсутні, має неповнолітню дитину, здійснює догляд за матір`ю з інвалідністю.

Крім того, суд бере до уваги дані досудової доповіді, складеної 17.12.2021 Жмеринським районним сектором №1 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області, відповідно до якої виходячи з інформації, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_3 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства та окремих осіб. На думку органу пробації, зважаючи на наявні позитивні характеристики обвинуваченого та виявлення однієї криміногенної потреби «Контроль над поведінкою та мисленням», виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення інтенсивного нагляду та застосування соціально-виховних заходів з боку органу пробації та проходження обвинуваченим пробаційної програми «Подолання агресивної поведінки».

Орган пробації вважав доцільним, у разі звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, покласти на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Обставин, які пом`якшують покарання відповідно до статті 66 КК України, а також обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, передбачених статтею 67 КК України, судом не встановлено.

Враховуючи вищенаведені обставини, позицію потерпілого і особу винного, який має позитивні соціальні характеристики, відсутність як пом`якшуючих, так і обтяжуючих обставин, водночас, з огляду на відсутність критичної оцінки свого вчинку і перекладання відповідальності на потерпілого, невідшкодування завданих злочином збитків, суд вважає, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде покарання в межах санкції інкримінованої статті у виді обмеження волі на строк 2 (два роки). Більш м`яке покарання у виді виправних робіт не може бути призначено як з підстав відсутності працевлаштування, так і внаслідок м`якості, оскільки відсутні будь-які пом`якшуючі обставини, з огляду також на небажання брати на себе відповідальність за неможливість впоратися з власною агресією. Ці самі фактори, а також наслідки злочину для потерпілого переконують суд у неможливості призначення й мінімального строку обмеження волі.

Водночас, суд вважає, що обставини цього кримінального провадження дозволяють звільнити обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Так, частиною 1 статті 75 Кримінального кодексу України передбачено: якщо суд при призначенні покарання у виді обмеження волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У можливості виправлення обвинуваченого без відбування призначеного покарання суд переконують, крім того, що вчинений злочин є нетяжким, позитивні соціальні характеристики обвинуваченого і наявність сталих позитивних соціальних зв`язків, дані досудової доповіді щодо середнього ризику небезпеки для суспільства і можливості виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, відсутність злочинного минулого, взяття на себе офіційної відповідальності за матір з інвалідністю, хоч і під час судового процесу.

Отже, обвинуваченого слід звільнити від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням і встановити йому іспитовий строк тривалістю 2 (два роки). Суд вважає, що обвинувачений саме протягом такого строку має довести своє виправлення і здатність до самоконтролю та подолання агресії, здатність у психологічно складних ситуаціях стримати себе від протиправних посягань на права інших людей і встановлених у суспільстві правил поведінки. Призначення меншого випробувального строку не здатне виконати такі завдання і не дасть можливості встановити, чи дійсно обвинувачений виправився і не потребує відбування покарання у місцях обмеження волі.

Вирішуючи питання, які обов`язки слід покласти на обвинуваченого, суд керується нормами частини 1 статті 76 Кримінального кодексу України, якою передбачені обов`язки, які суд повинен покласти на засудженого. Необхідності покладення додаткових обов`язків, зокрема і обов`язку не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, суд не вбачає, зокрема з огляду на воєнний стан в Україні і наявність загроз для життя усіх громадян. Крім того обов`язок періодично з`являтися на реєстрацію в орган пробації сам по собі унеможливлює тривалий виїзд за межі України.

4. Інші питання, які вирішують під час ухвалення вироку
Цивільний позов потерпілим у кримінальному провадженні заявлено не було.

Заходи забезпечення кримінального провадження, долю яких слід вирішити, не вживалися.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Іспитовий строк належить обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

5. Вирішення питання про речові докази
Встановлено, що постановою слідчого у кримінальному провадженні від 28.09.2021 було визнано речовим доказом оптичний DVD-R диск, який містить відеофайли з камер відеоспостереження приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який міститься в матеріалах справи.

Питання про долю вищезгаданого речового доказу суд вирішує згідно з пунктом 7 частини 9 статті 100 КПК України: оптичний DVD-R диск слід залишити в матеріалах кримінального провадження.

Керуючись статтями 368, 370, 374, 395 КПК України суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України і призначити йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

На підставі статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням і встановити йому іспитовий строк 2 (два) роки.

Відповідно до статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Речовий доказ у кримінальному проваджені, а саме оптичний DVD-R диск, який містить відеофайли з камер відеоспостереження приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 » залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Барський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, потерпілому і прокурору.

Копію вироку не пізніше наступного дня після його проголошення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_19