В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" травня 2022 р. м. Київ Дніпровський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 002113 від 16.07.2021 року за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполь Донецької області, українця, громадянина України, офіційно не працюючого, з вищою освітою, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 19.10.2018 року за ч. 2 ст. 15 ч.1 ст. 185 КК України до штрафу в розмірі 1020 грн,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Шпола Черкаської області, українця, громадянина України, офіційно не працюючого, з вищою освітою, не одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України,
за участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:
16.07.2021 року приблизно о 11:00, ОСОБА_4 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, перебував біля озера Райдужне у м. Києві, де побачив свого знайомого ОСОБА_8 та вирішив пройти з останнім за місцем проживання ОСОБА_9 , а саме до приватного будинку АДРЕСА_5 з метою з`ясування відносин щодо можливої крадіжки ОСОБА_8 майна з домогосподарства ОСОБА_9 .
З цією метою ОСОБА_4 разом з ОСОБА_8 того ж дня приблизно о 12:00 прийшли до домогосподарства ОСОБА_9 , який на той час перебував вдома.
Знаходячись на подвір`ї вказаного домогосподарства, ОСОБА_4 з мотивів особистої неприязні до ОСОБА_8 заподіяв останньому декілька ударів кулаками в голову, а також металевою трубою по спині, чим завдав фізичного болю. У цей час у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на незаконне позбавлення волі ОСОБА_8 , а саме закрити останнього у металеву клітку (вольєр), призначений для утримання пса, що знаходилася за житловим будинком на території вказаного домогосподарства та утримувати там протягом певного часу, позбавляючи можливості вільно пересуватися.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне позбавлення волі ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , підштовхуючи ОСОБА_8 руками в спину, примусив останнього підійти до вказаного вольєру, заштовхнув його в середину вольєру та закрив двері, закрутивши їх металевим дротом з метою позбавити можливості потерпілого самостійно покинути вольєр.
Під час перебування ОСОБА_8 у вольєрі, на подвір`я вказаного домогосподарства прийшов ОСОБА_5 , який також перебував у стані алкогольного сп`яніння і який побачив ОСОБА_8 у вольєрі та з`ясував, що останнього там закрив ОСОБА_10 .
ОСОБА_5 вирішив приєднатися до незаконний дій ОСОБА_11 та вчинити подальші протиправні дії щодо ОСОБА_8 .
Реалізовуючи свій спільний злочинний умисел, направлений на вчинення протиправних дій щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 випустили останнього з вольєру, ОСОБА_5 примусив його повзти на колінах та руках на подвір`я, підштовхуючи при цьому ногою, а ОСОБА_4 заподіяв на подвір`ї ОСОБА_8 удари кулаками та металевою трубою по спині, спричинивши останньому фізичний біль.
Після цього, ОСОБА_5 примусив ОСОБА_8 заповзти на колінах та руках до вольєру, підштовхуючи при цьому його ногою, закрив двері вольєру та закрутив їх металевим дротом з метою позбавити можливості ОСОБА_8 самостійно покинути вольєр.
Продовжуючи свої спільні протиправні дії щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_5 випустив його з вольєру, примусив його повзти на колінах та руках на подвір`я, підштовхуючи при цьому ногою його, а ОСОБА_4 заподіяв на подвір`ї ОСОБА_8 удари кулаками та металевою трубою по спині, спричинивши фізичний біль. Крім того, ОСОБА_8 , будучи наляканим спільними незаконними діями ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо нього, тобто діючи під примусом останніх, поклав свою ліву руку на пеньок, за допомогою ножа, лезо якого приклав до пальця лівої руки, вдарив по лезу цеглиною та заподіяв собі відкриту травму лівої кисті: перелом голівки та різано-рвану рану середньої фаланги 5 пальця, що спричинило потерпілому фізичний біль.
Продовжуючи свій спільний злочинний умисел, спрямований на незаконне позбавлення волі ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 примусили його заповзти на колінах та руках до вольєру, при цьому ОСОБА_5 підштовхував ногою ОСОБА_8 та закрив двері вольєру, а ОСОБА_4 закрутив двері товстим металевим дротом з метою позбавити можливості потерпілого самостійно покинути вольєр.
Після цього, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , приблизно о 18:00, залишили ОСОБА_8 закритого у вольєрі з тілесними ушкодженнями на тілі без надання медичної допомоги, харчів, води, тощо, що продовжувало спричиняти останньому фізичні страждання та унеможливлювало самостійно вибратися з вольєру та звернутися за медичною допомогою, а самі залишили місце події, порушивши своїми умисними діями гарантовані статтями 29, 33 Конституції України та ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» права і свободи ОСОБА_8 на недоторканість особи та свободу пересування.
Приблизно о 19:00 того ж дня ОСОБА_8 було виявлено закритим у вольєрі ОСОБА_12 , яка випустила ОСОБА_8 з вольєру, відкрутивши металевий дріт та викликала поліцію. У подальшому, ОСОБА_8 з тілесними ушкодженнями було доставлено до КПП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» та поміщено на стаціонарне лікування.
Допитані у судовому засіданні обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення визнали у повному обсязі.
ОСОБА_4 зазначив, що 16.07.2021 року приблизно об 11:00 він у стані алкогольного сп`яніння, біля озера Райдужне у м. Києві, побачив свого знайомого ОСОБА_8 та пішов з ним до будинковолодіння ОСОБА_9 , що знаходиться по АДРЕСА_5 , з метою з`ясування факту крадіжки майна. З причин особистої неприязні до ОСОБА_8 та з метою його провчити, він наніс ОСОБА_8 декілька ударів кулаками в голову, а також металевою трубою по спині, та закрив останнього у металеву клітку (вольєр), призначений для утримання собаки. Після того, як на подвір`я прийшов ОСОБА_5 , вони разом заставляли ОСОБА_8 повзати по подвір`ю та наносили останньому удари по тулубу. Після чого вони покинули будинковолодіння ОСОБА_9 , залишивши ОСОБА_8 у вольєрі.
ОСОБА_5 зазначив, що 16.07.2021 року приблизно о 16-17 год він, будучи у стані алкогольного сп`яніння, прийшов до будинковолодіння ОСОБА_9 разом зі своєю знайомою та побачив ОСОБА_8 у вольєрі, якого там закрив ОСОБА_10 . Він приєднався до протиправних дій ОСОБА_10 , вони разом заставляли ОСОБА_8 повзати по подвір`ю та наносили йому удари по тулубу. Після чого вони покинули будинковолодіння ОСОБА_9 , залишивши ОСОБА_8 у вольєрі.
Зокрема ОСОБА_4 та ОСОБА_5 показали, що всі обставини, викладені в обвинувальному акті, а саме: дата, час та місце скоєння ними кримінального правопорушення, відповідають дійсності.
У скоєному щиро каялися, жалкують, що так сталося, запевнюючи, що в подальшому нічого протиправного вчиняти не будуть.
Покази обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченими змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності їх позиції.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Положення ч. 3 ст. 349 КПК України роз`яснено судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження.
За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст їх обставин, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинувачених та дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, які прокурор надав у судовому засіданні, зокрема і тих, що характеризують особу обвинувачених.
Винуватість ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, повністю підтверджується їхніми показаннями, щирим каяттям у вчиненому та дослідженими письмовими документами, які суд визнає належними та допустимими доказами у розумінні діючого кримінального процесуального законодавства.
Суд кваліфікує дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожного окремо, за ч. 2 ст. 146 КК України, оскільки кожен із них своїми умисними діями вчинив незаконне позбавленні волі, вчинене за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням потерпілому фізичних страждань.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.
При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно зі ст. 66 КК України суд визнає пом`якшуючою обставиною щире каяття обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненому, оскільки обвинувачені висловили щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки.
Щире каяття обвинувачених полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК України, щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. його час, місце, спосіб вчинення. Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к).
Обвинувачені у судовому засіданні висловили щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки, вказали, що вибачилися перед потерпілим та надавали йому допомогу на лікування, однак будь яких підтверджень надання допомоги не надали.
Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 згідно зі ст. 67 КК України, є вчинення злочину обох у стані алкогольного сп`яніння.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_4 покарання, суд у відповідності до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином; особу обвинуваченого, який не одружений, офіційно не працює, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, його молодий вік та стан здоров`я, його ставлення до скоєного (вину визнав, щиро каявся); вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння; раніше судимий; за місцем проживання характеризується позитивно; настання середнього ступеня тяжкості наслідків від вчиненого кримінального правопорушення. Також суд враховує поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 під час та після вчинення протиправних дій, зокрема те, що він першим розпочав протиправні дії щодо незаконного позбавлення волі потерпілого ОСОБА_8 , що супроводжувалося заподіянням останньому фізичних страждань, потім спільно з ОСОБА_5 продовжили такі дії та залишили потерпілого закритого у вольєрі з тілесними ушкодженнями на тілі без надання медичної допомоги, харчів, води, тощо, що продовжувало спричиняти останньому фізичні страждання та унеможливлювало самостійно вибратися з вольєру та звернутися за медичною допомогою, а самі залишили місце події.
Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 не можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважає за можливе призначити йому реальне покарання у межах санкції ч. 2 ст. 146 КК України у виді обмеження волі, вважаючи таке покарання достатнім для виправлення обвинуваченого та для запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.
Крім того, вирішуючи питання про призначення ОСОБА_5 покарання, суд у відповідності до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином; особу обвинуваченого, який не одружений, офіційно не працює, раніше не судимого, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, його молодий вік та стан здоров`я, його ставлення до скоєного (щиро каявся, вину визнав); вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння; за місцем проживання характеризується посередньо; настання середнього ступеня тяжкості наслідків від вчиненого кримінального правопорушення. Також суд враховує поведінку обвинуваченого ОСОБА_5 під час та після вчинення протиправних дій, зокрема те, що він не зупинив протиправних дій ОСОБА_4 щодо потерпілого ОСОБА_8 , а добровільно приєднався до нього та разом з ним, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вчиняв протиправні дії щодо потерпілого, а потім вони залишили потерпілого на місці події, закритого у вольєрі з тілесними ушкодженнями на тілі, без надання медичної допомоги, харчів, води, тощо, що продовжувало спричиняти останньому фізичні страждання та унеможливлювало самостійно вибратися з вольєру та звернутися за медичною допомогою.
Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 не можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважає за можливе призначити йому покарання у межах санкції ч. 2 ст. 146 КК України - у виді обмеження волі, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням у відповідності до вимог ст. 75 КК України або ж застосування ст. 69 КК України до обвинувачених суд не вбачає у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані.
У підсумку дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості виправити себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.
Таке покарання обвинуваченим перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винних, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.
Приймаючи таке рішення без участі потерпілого, який не прибув до суду з невідомих причин, суд виходить з засад ч. 5 ст. 28 КПК України, не допускаючи зайвого формалізму, оскільки кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк стало предметом судового розгляду.
Запобіжний захід обвинуваченим під час судового розгляду не обирався.
Долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
Питання процесуальних витрат підлягає вирішенню відповідно до вимог ст. 124 КПК України.
На підставі наведеного та керуючись ч. 3 ст. 349, ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд
У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 відраховувати з моменту початку виконання вироку.
Запобіжний захід під час судового розгляду ОСОБА_4 не обирався.
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 відраховувати з моменту початку виконання вироку.
Запобіжний захід під час судового розгляду ОСОБА_5 не обирався.
Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 витрати за проведення судово-медичної експертизи за № 042-1068-2021 від 17-20.08.2021 року у сумі 1796 гривень 90 копійок. Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено. Речові докази у кримінальному провадженні:
-теніска чоловіча, ніж кухонний, книжка Біблія, цеглина, металева труба, металевий дріт, змив речовини бурого кольору знищити;
-мобільний телефон «Samsung GT-E1200M», IMEI НОМЕР_1 , з сім-карткою «lifecell» ( НОМЕР_2 ) повернути власнику ОСОБА_13 .
Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити учасникам судового провадження. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1