Справа № 442/3978/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/66/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дрогобич Львівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 листопада 2021 року у кримінальному провадженні про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України і призначено йому покарання 1 (один) рік обмеження волі.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_7 на ОСОБА_9 1175,26 грн (одну тисячу сто сімдесят п`ять гривень 26 копійок) завданої матеріальної шкоди та 50000 (п`ятдесят тисяч) завданої моральної шкоди.

В задоволені решту позову - відмовлено.

Цивільний позов Дрогобицької окружної (на час подання місцевої) прокуратури Львівської області до ОСОБА_7 про відшкодування витрат на лікування потерпілого задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_7 на користь Дрогобицької міської ради 6714 (шість тисяч сімсот чотирнадцять) гривень витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_9 в КНП «Дрогобицька міська лікарня №1» Дрогобицької міської ради.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно з вироком суду, 26 квітня 2020 року біля 20:00 год. ОСОБА_7 , знаходячись біля входу в Арт-клуб НОМЕР_1 , що в АДРЕСА_3 , в ході раптово виниклого конфлікту, на ґрунті особистих неприязних відносин, які виникли між ним та ОСОБА_9 , маючи умисел на спричинення останньому тілесних ушкоджень, умисно наніс удар рукою в область щелепи справа ОСОБА_9 , від чого останній отримав тілесне ушкодження у вигляді перелому кута нижньої щелепи справа без суттєвого зміщення, що по ступеню тяжкості відносяться до категорії середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Не погоджуючись із даним вироком, адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить змінити оскаржуваний вирок та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю один рік. Зменшити суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_7 , та стягнути з нього на користь потерпілого ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що призначене ОСОБА_7 покарання є явно несправедливим, адже він вчинив нетяжкий злочин, вперше притягується до кримінальної відповідальності, визнав вину у вчиненому та вживав заходів для відшкодування заподіяної шкоди, має вищу освіту, одружений та має на утриманні малолітню дочку, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, обставини, що обтяжують покарання, відсутні. Крім того, сторона обвинувачення в судових дебатах вважала за можливе звільнити ОСОБА_7 від покарання з випробуванням. З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування щодо обвинуваченого ст. 75 КК України є необґрунтованим.

Крім того, сторона захисту вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди в сумі 50 000 гривень не відповідає критеріям розумності та справедливості. При визначенні розміру моральної шкоди суд має обґрунтувати своє рішення, однак сума відшкодування моральної шкоди ні у позові потерпілого, ні у вироку суду не є обґрунтованою.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 проти задоволення апеляційної скарги заперечив.

Потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні стосовно можливості застосування до ОСОБА_7 ст. 75 КК України поклався на розсуд суду; стосовно апеляційних вимог в частині зменшення цивільного позову зазначив, що з такими не згоден.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до частково задоволення з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції в частині встановлених фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у його вчиненні, правильності кваліфікації його дій, як і вирішення цивільних позовів про відшкодування витрат на лікування потерпілого та стягнення матеріальної шкоди, учасниками судового провадження не оскаржувалися. Підстав для виходу за межі апеляційної скарги в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України колегія суддів не вбачає, у зв`язку із чим вирок у зазначеній вище частині не перевіряється.

Стосовно доводів сторони захисту про явну несправедливість призначеного ОСОБА_7 покарання через його надмірну суворість, то такі, на переконання колегії суддів, є слушними.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, відповідно до якої якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Відповідно до положень ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі Бакланов проти Росії (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі Фрізен проти Росії (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним . У справі Ізмайлов проти Росії (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд указав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистого надмірного тягаря для особи .

Колегія суддів, аналізуючи з урахуванням доводів апеляційної скарги висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому не було враховано наявність обставини, яку належить вважати такою, що пом`якшує його покарання - визнання вини та щире каяття про вчинене.

Не було достатньою мірою взяте до уваги і те, що обвинувачений вчинив нетяжке кримінальне правопорушення, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має вищу освіту, є одруженим та має на утриманні малолітню дочку, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання. Також відсутні обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_7 .

Крім того, колегія суддів враховує думку потерпілого ОСОБА_9 , який у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не заперечив проти звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, поклавшись у вирішенні цього питання на розсуд суду.

На думку колегії суддів, вищезазначені обставини та відомості про особу ОСОБА_7 у сукупності дають достатні підстави для висновку про те, що протиправна поведінка останнього не є стійкою, та про можливість виправлення цього обвинуваченого без реального відбування ним покарання, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне прийняти рішення про звільнення ОСОБА_7 в порядку ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком, який, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідків, що настали, та відомостей про особу обвинуваченого, підлягає встановленню тривалістю один рік, та покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Натомість апеляційні вимоги про зменшення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню зі ОСОБА_7 , не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Стаття 16 ЦК України закріплює, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

При цьому колегія суддів бере до уваги, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі та гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Таким чином рівень моральних страждань визначається не тільки видом правопорушення та його складністю, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

Зі змісту цивільного позову, підтриманого потерпілим у судовому засіданні, встановлено, що потерпілому моральну шкоду, завдану злочином, оцінено у 60 000 грн. та обґрунтовано тим, що ОСОБА_9 завдано моральну шкоду, яка полягала у сильних душевних стражданнях, а саме: поганому самопочутті, розладах сну, відчуттях постійної тривоги, болях голови та зубів. Крім того, під час інциденту 26 квітня 2020 року були присутні друзі останнього, через що йому було соромно. Внаслідок нападу відчуває тривогу та страх за своє життя.

Як слідує з оскаржуваного вироку, цивільний позов у частині стягнення моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з обвинуваченого на користь потерпілого 50 000 грн моральної шкоди.

Всупереч доводам апеляційної скарги, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував, зокрема, що діями обвинуваченого потерпілому заподіяні тілесні ушкодження, внаслідок яких останній зазнав фізичного болю та душевних страждань, а також вимушеність змін у повсякденному житті останнього.

За таких обставин, враховуючи зазначений у вироку розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_7 в сумі 50 000 грн на користь потерпілого ОСОБА_9 , узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру й обсягу понесених потерпілим моральних страждань. Підстав для зменшення цього розміру немає.

При цьому доводи апелянта про необґрунтованість розміру моральної шкоди не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки суд першої інстанції, визначаючи її розмір, аргументував таку, в тому числі з урахуванням вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України.

Переконливих доводів, які би спростовували висновки суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди, стороною захисту в їхній апеляційній скарзі не наведено, а тому апеляційна скарга в цій частині до задоволення не підлягає.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

За таких обставин вирок суду відносно ОСОБА_7 в частині призначення покарання підлягає зміні, із призначенням йому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, та покладенням відповідних обов`язків. В решті вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 листопада 2021 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді одного року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк один рік.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4