УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 червня 2022 року

м. Київ
справа № 587/199/21
провадження № 51-1616ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Сумського районного суду Сумської області від 08 червня 2021 року та ухвалу Сумськогоапеляційного суду від 18 квітня 2022 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000039, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ріпки, Роменський район Сумської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , проживаючого у АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останнього разу вироком Сумського районного суду Сумської області від 20 січня 2021 року за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК України) до покарання у виді арешту на строк 4 місяці,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК України.
Суть питання
За вироком Сумського районного суду Сумської області від 08 червня 2021 рокуОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 297 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання за попереднім вищевказаним вироком більш суворим покаранням за даним вироком остаточно ОСОБА_5 призначено покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки.

Відповідно до ст. 72 КК України ОСОБА_5 зараховано в строк покарання, відбуте покарання за попереднім вироком, за яким його було засуджено до арешту на строк 4 місяці, з розрахунку однин день арешту відповідає двом дням обмеження волі.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він в середині листопада 2020 року (більш точної дати в ході розслідування встановити не виявилося можливим) у вечірній час, перебуваючи на кладовищі, яке розташоване на землях Юнаківської сільської ради Сумського району за адресою: с. Юнаківка, вул. Новоселівська, підійшов до місця, де поховані батьки потерпілої ОСОБА_6 та самостійно, перевернувши пам`ятники, руками викопав з-під них три металеві труби, чим спричинив потерпілій матеріальні збитки на суму 175 грн. Крім того, руками витягнув із-під надгробку могили ОСОБА_7 бабуся потерпілої ОСОБА_8 , два металеві кутники, чим спричинив останній матеріальні збитки на суму 78 грн.

Сумський апеляційний суд ухвалою від 18 квітня 2022 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 без змін.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями місцевого і апеляційного судів захисник ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить змінити рішення місцевого та апеляційного судів стосовно його підзахисного в частині визначеного покарання, шляхом застосування до останнього положення ст. 69 КК України, та призначити йому покарання у виді 240 годин громадських робіт.
На обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що при призначенні покарання його підзахисному суди першої і апеляційної інстанцій безпідставно не застосували до нього положення ст. 69 КК України, оскільки наявні обставини, які в своїй сукупності та співвідношенні, на думку захисника, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а саме: добровільне відшкодування потерпілим завданого збитку та усунення заподіяної шкоди, що на його утриманні перебуває цивільна дружина (інвалід ІІ групи). Крім того, на думку захисника, апеляційний суд не врахував відповідальну поведінку засудженого, який належним чином не був повідомлений про засідання, але сам на протязі доби добрався до м. Суми 18 квітня 2022 року від прикордонного с. Юнаківка, яке постраждало від військової агресії Російської Федерації. Також захисник вказує на те, що засуджений, за умови призначення йому покарання у виді громадських робіт, шляхом безоплатних суспільно корисних робіт на території Юнаківської територіальної громади, зможе забезпечити відновлення та благоустрій території після ворожого вторгнення.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 3 ст. 297 КК України відповідно до вимог ст. 433 КПК України Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині стороною захисту не оскаржується.
Твердження в касаційній скарзі захисника стосуються невідповідності призначеного його підзахисному покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість і є безпідставними з огляду на таке.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Відповідно до положень ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як видно з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, за який передбачено покарання до 7 років позбавлення волі, особу винного, який на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, негативно характеризується за місцем проживання, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, відбував покарання в місцях позбавлення волі, але це не призвело до позитивних змін у його особистості та не створило в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, він не зробив належних висновків для себе, на шлях виправлення не став і знову вчинив умисний злочин, матеріальна шкода не є значною та викрадене майно повернуто потерпілим, які претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не мають, цивільні позови не заявлені.
Відповідно до ст. 66 КК України, суд відніс до обставин, що пом`якшують відповідальність засудженого те, що він свою вину визнав в повному обсязі і щиро розкаявся у скоєному, своїми правдивими показаннями як в ході досудового слідства, так і в судовому засіданні сприяв розкриттю злочину і встановленню істини по справі. Як обтяжуючу відповідальність обставину суд визнав рецидив злочину.
Таким чином, суд дійшов до висновку, що обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 не є винятковими і не знижують істотним чином міру тяжкості скоєного кримінального правопорушення, не зменшують його суспільну небезпеку до рівня, що виходить за межі покарання, що виключає застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України призначення більш м`якого покарання, ніж передбаченого законом. Суд зазначив, що покарання обвинуваченому ОСОБА_5 необхідно призначити в межах санкцій вказаної статті у виді обмеження волі, яке буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Зважаючи на вищевказане та враховуючи особу обвинуваченого, а також оцінюючи обставини кримінального правопорушення та їх суспільно-небезпечні наслідки, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_5 покарання в мінімальних межах санкцій ч. 3 ст. 297 КК України, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 70 КК України.
З таким висновком місцевого суду погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає й Верховний Суд.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що сторона захисту, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подала апеляційну скаргу, в якій, серед іншого, наводила доводи щодо невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним злочину через суворість, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши належні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Крім того, суд апеляційної інстанції доречно звернув увагу сторони захисту й на те, що засуджений ОСОБА_5 систематично притягується до кримінальної відповідальності за аналогічні злочини злочини проти власності. Така його поведінка була вірно розцінена судом як вперте небажання ставати на шлях виправлення та забезпечувати себе засобами для існування в законний на те спосіб, не вчиняючи крадіжок чужого майна.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень суду першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні йому покарання, захисник у касаційній скарзі не навів.
Підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим через суворість Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 69 КК України та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Сумського районного суду Сумської області від 08 червня 2021 рокута ухвалу Сумського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3