КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
потерпілої ОСОБА_6
представника потерпілої ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду кримінальне провадження №0000144 стосовно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2021 року, -
В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України та призначено покарання у виді у виді штрафу в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн.
На підставі ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України ОСОБА_9 звільнено від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Згідно вироку суд визнав доведеним, що у невстановлену дату, час та місце у ОСОБА_9 виник злочинний умисел на самовільне будівництво будівлі на самовільно зайнятій земельній ділянці з кадастровим номером :04:007:0979 площею 0,1200 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, яка розташована в адміністративних межах садового товариства «Осокор» Гнідинської сільської ради Бориспільського району, Київської області та належить на праві власності ОСОБА_6 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки № 161 від 05.04.2018, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу ОСОБА_10 .

Так, у літню пору, починаючи з червня 2017 року, ОСОБА_9 у порушення п. г) ч.1 ст. 96 Земельного Кодексу України, ч.1 ст. 376 ЦК України; ст.ст. 27, 34, 36 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності"; ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність"; п.13 "Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, самовільно, без належного оформлення права власності, права користування чи оренди, їх державної реєстрації, а також відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи, реалізуючи свій злочинний намір, направлений на самовільне будівництво на самовільно зайнятій земельній ділянці, шляхом залучення випадкового робітника, якого не ставив до відома про свої злочинні наміри, діючи умисно, з корисливих мотивів здійснив самовільне будівництво одноповерхової будівлі з мансардним поверхом, а також залив фундамент під іншу будівлю на самовільно зайнятій ним земельній ділянці з кадастровим номером :04:007:0979 площею 0,1200 га з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, вартість якої згідно наданого потерпілою ОСОБА_6 договору купівлі-продажу земельної ділянки становить 91 176 грн.

На вказаний вирок захисник ОСОБА_8 діючи в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуваний вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2021 року та закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_9 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання.
Крім того просить повторно дослідити обставини, викладені у показаннях потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також письмові докази, які, на переконання апелянта, не були дослідженні повно та їм не надано належної правової оцінки.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу без повного, всебічного та об`єктивного з`ясування всіх обставин кримінального провадження, а покладені в основу вироку висновки не відповідають фактичним обставинам.
Також вказує, що приймаючи рішення про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, суд, в оскаржуваному вироку не послався на докази, які були надані стороною захисту, не надав їм належної правової оцінки, зокрема копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.04.2018 року; технічній документації, складеній свідком ОСОБА_13 ; заяві ОСОБА_14 про вчинення кримінального правопорушення від 16.01.2018 року; протоколу огляду від 07.06.2018 року; зверненню слідчого за № 5647 від 08.04.2018 року.
Апелянт вважає, що суд безпідставно відхилив доводи сторони захисту про недопустимість таких доказів, як показання свідка ОСОБА_12 та складений ним акт перевірки за № 184-Д/225/АП/09/01/19, показання свідка ОСОБА_15 та складений ним акт перевірки за № Т-2405/1 від 24.05.2019 року, і не обгрунтував у вироку чому суд приймає до уваги одні докази та відкидає інші. Також вказує, що не являються допустимим доказом вини ОСОБА_9 і твердження колишньої власниці земельної ділянки ОСОБА_14 , викладені нею у заяві від 16.01.2018 року про вчинення кримінального правопорушення, оскільки остання безпосередньо судом не допитувалась, а зазначені в цій заяві доводи не підтверджені, і судом не досліджувались, що суперечить приписам ст. 23 КПК України.
Крім того, захисник вказує на упередженість суду, про що свідчить незаконне покладення в основу обвинувального вироку і письмової заяви за №859/0/5-19 від 25.04.2019 року, яка начебто була написана ОСОБА_9 до Головного управління держгеоказастру у Київській обасті та яка, в порушення ч.2 ст. 333 КПК України, була незаконно легалізована судом в інтересах сторони обвинувачення. При цьому сторона захисту звертала увагу суду та те, що даний документ не являється заявою, як зазначив суд, а є поясненням, яке містить в собі відомості, які безпосередньо судом не досліджувались та усно ОСОБА_9 суду не надавались, а отже такі відомості, згідно приписів ч. 2 ст. 23 КПК України не можуть бути визнані доказом.
Також зазначає, що суд не спромігся спростувати доводи сторони захисту щодо недопустимості такого доказу, як протокол огляду від 07.06.2018 року, який всупереч п.5 ст. 104 КПК України не був підписаний землевпорядниками, які безпосередньо приймали участь у даній слідчій дії, і слідчим, всупереч абз.2 ч.1 ст. 107 КПК України не було забезпечено обов`язкової фіксації за допомогою аудіо та відеозапису, а тому результати такої процесуальної дії, згідно приписів ч.6 ст. 107 КПК України, є недійсними.
Звертає увагу захисник і на ту обставину, що поза увагою суду першої інстанції залишились доводи сторони захисту щодо не встановлення стороною обвинувачення такої обов`язкової ознаки даного виду кримінального правопорушення, як значна шкода. При цьому зазначає, що дії передбачені ч.3 ст. 197-1 КК України у виді самовільного будівництва та самовільного зайняття земельної ділянки утворюють склад даного кримінального правопорушення, виключно у своїй сукупності, тобто дії у вигляді самовільного будівництва і виключно на самовільно зайнятій земельній ділянці, про що свідчить пряме посилання у вказаній правовій нормі, саме на земельну ділянку, яка передбачена ч. 1 ст. 197-1 КК України, а також негативні наслідки у вигляді значної шкоди її законному володільцю або власнику. Тобто, на переконання захисника, встановленню підлягає не тільки сам факт самовільного зайняття земельної ділянки, як і самовільного будівництва, але й настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді спричинення значної шкоди.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого на підтримку доводів поданої апеляційної скарги; думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, посилаючись на законність та обгрунтованність вироку суду; повторно частково дослідивши за клопотанням захисника обставини встановлені під час кримінального провадження; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговорившиапеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК України, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і не упередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 в межах поданої його захисником апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального процесуального закону під час розгляду даного кримінального провадження та при ухваленні вироку судом були дотримані.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими в судовому засіданні, оціненими відповідно до положень ст. 94 КПК України та наведеними у вироку доказами, які визнані судом належними, допустимими і достовірними доказами, а їх сукупність достатніми для ухвалення обвинувального вироку у даному кримінальному провадженні.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції у відповідності з частиною 1 ст. 337 КПК України, провівши в межах висунутого обвинувачення судовий розгляд даного кримінального провадження, дослідивши зібрані в установленому законом порядку докази та за встановлених фактичних обставин, за яких ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, дійшов висновку про винуватість обвинуваченого у самовільному будівництві будівель на самовільно зайнятій земельній ділянці, з наведенням в обвинувальному вироку доказів на підтвердження свого висновку щодо доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, який грунтується на показаннях потерпілої ОСОБА_6 , заяві ОСОБА_14 від 16.01.2018 року про вчинення кримінального правопорушення (т.1 а.с. 47), показаннях свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 ; даних протоколу огляду від 07.06.2018 року та долученої до нього фототаблиці щодо наявності на земельній ділянці потерпілої недобудованого будинку та монолітного фундаменту під інший будинок ( т.1 а.с.48-52) та інших наведених у вироку доказах.
Так, згідно даних акту перевірки за № 184-ДК/225/АП/09/01/-19 від 28.05.2019 року дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки з кадастровим номером :04:007:0979 встановлено факт самовільного зайняття ОСОБА_9 частини вказаної земельної ділянки та здійснення ним самовільного будівництва на ній ( т.1 а.с.78-80).
З досліджених судом письмових пояснень ОСОБА_9 Головному управлінню держгеокадастру у Київській області від 25.04.2019 року № 859/0/5-19 вбачається, що влітку 2017 року заявник зібрався забудувати суміжну земельну ділянку і з цього приводу мав розмову з Головою СТ "Осокор" ОСОБА_11 і при вивченні питання землевідводу зробив висновок, що земельна ділянка отримана ОСОБА_17 у незаконний спосіб (т.1 а.с.202).
З акту № Т-2405/1 від 24.05.2019 року (т.1 а.с.214-228) складеного за результатами проведення планового заходу державного нагляду щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності вбачається, що на земельній ділянці з кадастровим номером :04:007:0979 СТ "Осокор" Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області громадянином ОСОБА_9 виконано будівельні роботи з влаштування садового будинку розмірами в плані 10,3х9,0 м. та монолітного фундаменту розмірами в плані 9,0х9,2 м. за відсутності документів, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою; без отримання документу, що дає право на виконання будівельних робіт; без отримання будівельного паспорту забудови земельної ділянки. За даними приписів Департаменту ДАБІ у Київській області № С-2405/2, № С-2405/3 від 24.05.2019 року ( т.1 а.с.212-213) ОСОБА_9 висунуто вимоги зупинити виконання будівельних робіт, усунути виявлені порушення шляхом отримання документу, що дає право на виконання будівельних робіт або шляхом приведення земельної ділянки до попереднього стану.

При цьому в судовому засіданні судом повно та всебічно були перевірені доводи сторони захисту, які є аналогічними з доводами викладеними захисником ОСОБА_8 в його апеляційній скарзі щодо недоведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 197-1 КК України, через недостовірність показань потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , недопустимість таких доказів, як акт перевірки за № 184-ДК/225/АП/09/01/-19 від 28.05.2019 року, акт № Т-2405/1 від 24.05.2019 року, протокол огляду від 07.06.2018 року, заява ОСОБА_14 про вчинення кримінального правопорушення, письмова заява (пояснення) ОСОБА_9 за № 859/0/5-19 від 25.04.2019 року.

Проте, ці доводи сторони захисту були обгрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки вони суперечать встановленим судом фактичним обставинам та спростовуються сукупністю досліджених доказів у справі, які змістовно викладені у вироку.

Під час апеляційного розгляду, з метою перевірки апеляційних тверджень захисника ОСОБА_8 про те, що потерпіла ОСОБА_6 в суді першої інстанції надавала зовсім інші показання, ніж ті, які виклав суд в оскаржуваному вироку, була допитана потерпіла ОСОБА_6 , яка пояснила, що планувала придбати земельну ділянку, друзі порекомендували їй знайомого ОСОБА_18 , який займається земельними ділянками, та з яким у січні 2018 року вона поїхала дивитись земельну ділянку на Осокорках, але до самої ділянки не доїхали, так як було сніжно. Їй приблизно показали земельну ділянку і ніяких будівель в січні 2018 року вона не бачила. Так як її влаштовувало місце і ціна вона вирішила придбати земельну ділянку, яку у квітні 2018 року придбала у Мазур, яка передала їй технічну документацію, а коли хотіла показати своїм друзям цю ділянку, то на той час там вже виконувались роботи. Вона мала неприємну зустріч з ОСОБА_9 , який пропонував викупити у неї цю земельну ділянку, після чого вона пішла до поліції та подала заяву, а також написала заяву про залучення її в якості потерпілої. Щодо показань, які вона надавала суду першої інстанції вона не пам`ятає.

Твердження апелянта, щодо неправомірного набуття ОСОБА_6 статусу потерпілої, оскільки право власності на земельну ділянку вона набула вже після її самовільного зайняття та самовільної забудови, що на його думку може свідчити про наявність в діях останньої ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 384 КК України не впливають на доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у самовільному будівництві будівель на самовільно зайнятій земельній ділянці з кадастровим номером :04:007:0979, що на праві власності, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки № 161 від 05.04.2018 року належить ОСОБА_6 , яка згідно обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування є потерпілою у даному кримінальному провадженні.

Крім того, судом обгрунтовано були відхилені доводи захисника щодо не набуття ОСОБА_6 процесуального статусу потерпілої, недостовірності її показань та про її фінансову зацікавленість в результатах даного кримінального провадження, а також недійсності договору купівлі-продажу від 05.04.2018 року у зв`язку з приховуванням від потерпілої ОСОБА_6 колишньою власницею вищевказаної земельної ділянки ОСОБА_14 інформації щодо наявності майнових претензій на земельну ділянку третіх осіб, з чим колегія суддів також погоджується.

Доводи апелянта про те, що показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , які суд поклав в обгрунтування обвинувального вироку, не доводять інкриміноване його підзахисному діяння, так як вказані свідки не були безпосередніми очевидцями виконання ОСОБА_9 відповідних будівельних робіт, не заслуговують на увагу, оскільки згідно ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а тому при оцінці показань вищевказаних свідків щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні у сукупності з іншими, дослідженими в ході судового розгляду, доказами з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про наявність достатніх доказів на підтвердження обставин самовільного будівництва ОСОБА_9 будівель на самовільно зайнятій ділянці.

Апеляційні твердження захисника про те, що суд незаконно поклав в основу вироку письмову заяву за № 859/0/5-19 від 25.04.2019 року, яку, як зазначає захисник, нібито особисто написав ОСОБА_9 до Головного управління держгеокадастру у Київській області, а також дані, викладені у заяві колишньої власниці земельної ділянки ОСОБА_14 від 16.01.2018 року про вчинення кримінального правопорушення, так як заява № 859/0/5-19 від 25.04.2019 року не являється заявою, а є поясненням ОСОБА_9 , яке містить в собі відомості, які безпосередньо судом не досліджувались та усно ОСОБА_9 суду не надавались, а тому такі відомості, як і відомості, що містяться у заяві ОСОБА_14 , яка безпосередньо судом також не допитувалась і зазначені доводи нею не підтверджувались, не можуть бути визнані допустимими доказами, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в ході судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_9 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 197-1 КК України не визнав та, скориставшись своїм правом, відмовився давати показання, а відомості, які містяться у заяві ОСОБА_14 від 16.01.2018 року про вчинення кримінального правопорушення стали підставою для внесення цих відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Також неспроможними колегія суддів вважає і доводи апеляційної скарги захисника щодо недопустимості таких доказів, як показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_15 та складені ними акти перевірок за № 184-Д/225/АП/09/01/-19 та № Т-2405/1 від 24.05.2019 року з тих підстав, що вказані акти, в порушення ч.3 ст. 110 КПК України, згідно якої єдиною формою процесуального рішення для слідчого у кримінальному провадженні є постанова, а не лист або звернення, були складені на підставі перевірок проведених згідно відповідних звернень (листів) слідчого за № 5647 та № 5648 від 08.04.2019 року, а тому результати таких перевірок, як і свідчення вказаних свідків грунтуються виключно на незаконно призначених та проведених ними перевірок.

При цьому колегія суддів відмічає, що аналогічні доводи сторони захисту були предметом перевірки в суді першої інстанції, і цим доводам суд дав належне обгрунтування, вказавши, що перевірка дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки проводилась в порядку визначеному Законом України "Про державний контроль за використанням та охороною земель". Крім того, на підставі ст. 333 КПК країни судом надавався тимчасовий доступ прокурору до оригіналів вищевказаних актів перевірки № 184-Д/225/АП/09/01/-19; № Т-2405/1 від 24.05.2019 року та приписів Департаменту ДАБІ у Київській області № С-2405/2, № С-2405/3 від 24.05.2019 року і після відкриття вказаних матеріалів іншій стороні в порядку виконання ст. 290 КПК України та надання їх до суду, вищевказані оригінали документів були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а тому, всупереч доводам захисника, суд визнав вказані докази допустимими, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що протокол огляду від 07.06.2018 року є недопустимим доказом у зв`язку з тим, що вказана слідча дія проводилась без дозволу слідчого судді, без здійснення обов`язкової фіксації за допомогою аудіо та відеозапису, що протокол не був підписаний усіма учасниками, а саме землевпорядниками, які приймали участь у даній слідчій дії, колегія суддів також вважає неспроможними та погоджується з позицією суду першої інстанції, який визнав вказаний протокол огляду допустимим доказом, оскільки огляд земельної ділянки з кадастровим номером :04:007:0979, яка знаходиться в межах СТ "Осокор" Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, було проведено за добровільної згоди власника земельної ділянки-потерпілої ОСОБА_6 , яка в ході судового розгляду підтвердила, що надавала слідчому добровільну згоду на проведення огляду її земельної ділянки і жодних зауважень до вказаного огляду вона не має. При цьому суд обгрунтовано, з посиланням на практику Європейського суду з прав людини, зокрема на рішення від 07.11.2013 року у справі "Бєлоусов проти України" зазначив, що встановлені судом обставини не ставлять під сумнів добровільність наданої згоди, оскільки були наявні всі процесуальні гарантії, які захищали здатність потерпілої ОСОБА_6 висловлювати свою справжню думку при наданні такої згоди.

Щодо проведення вказаної слідчої дії без здійснення фіксації за допомогою аудіо- та відеозапису, а також відсутності у протоколі підписів землевпорядників, які брали участь в ході огляду земельної ділянки, про що також зазначає захисник в апеляційній скарзі, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що такі порушення не є настільки істотними, щоб обумовити недопустимість вказаного доказу. Крім того, суд обгрунтовано зазначив, що огляд земельної ділянки проведено не на підставі ухвали слідчого судді, а за добровільної згоди потерпілої, а відтак положення ч.10 ст.236 КПК України щодо обов`якового фіксування вказаної слідчої дії за допомогою аудіо-та відеозапису не застосовуються.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження, серед іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.

Частиною 1 ст. 87 КПК України визначено, що недопустимими є докази отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією України та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманої внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Отже, апеляційні твердження захисника ОСОБА_8 про недопустимість вищевказаних доказів, яким суд дав належну оцінку, визнав ці докази допустимими та поклав в основу обвинувального вироку стосовно ОСОБА_9 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ті порушення, про які зазначав захисник під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції та на які він посилається в апеляційній скарзі, є неістотними і такими, що не призвели до порушення права особи на захист, а також не вплинули на загальну справедливість судового розгляду, законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку в цілому.

Оцінюючи наведені у вироку докази, суд, керуючись критерієм доведеності винуватості особи поза розумним сумнівом, обгрунтовано визнав належними і допустимими наведені в оскаржуваному вироку докази, які не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, об`єктивно узгоджуються між собою та повністю відтворюють картину вчиненого.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги про те, що поза увагою суду залишились доводи сторони захисту щодо не встановлення стороною обвинувачення такої обов`язкової ознаки даного виду кримінального правопорушення, як значна шкода, розмір якої можливо встановити шляхом проведення відповідної експертизи, оскільки цим доводам суд першої інстанції дав належну правову оцінку та навів у вироку обгрунтування своєї позиції.

Апеляційні доводи захисника ОСОБА_8 про те, що дії, передбачені ч.3 ст. 197-1 КК України у вигляді самовільного будівництва та самовільного зайняття земельної ділянки, виключно у своїй сукупності утворюють склад даного кримінального правопорушення, про що свідчить пряме посилання у вказаній правовій нормі, саме на земельну ділянку, яка передбачена ч. 1 ст.197-1 КК України, а також негативні наслідки у вигляді значної шкоди її законному володільцю або власнику, а тому, враховуючи матеріальний склад даного кримінального правопорушення, встановленню підлягає не тільки сам факт самовільного зайняття земельної ділянки, як і самовільного будівництва, але й настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді спричинення її власнику чи законному володільцю значної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Стаття 197-1 КК України передбачає відповідальність за два самостійних (хоч і повязаних між собою ) злочини самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику (ч.1) і самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій ділянці (ч.3). Відповідальність за їх вчинення обтяжують кваліфікуючі ознаки, вказані, відповідно у ч.2 та ч. 4 коментованої статті.

Обєктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК Україні, полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки, а кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 цієї статті, - у самовільному будівництві будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці.

Кваліфікуючими ознаками самовільного зайняття земельної ділянки є вчинення цього кримінального правопорушення: 1) особою раніше судимою за ст. 197-1 КК України; 2) групою осіб; 3) щодо земельних ділянок особливо цінних земель, земель в охоронних зонах, зонах санітарної охорони, санітарно-захисних зонах чи зонах особливого режиму використання земель (ч.2 ст.197-1), а кваліфікуючими ознаками самовільного будівництва будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці 1) ведення такого будівництва на земельній ділянці, зазначеній у ч.2 ст. 197-1; 2) вчинення його особою, раніше судимою за такий самий злочин або злочин, передбачений ч.3 ст.197-1(ч.4 ст.197-1). Отже, буквальне тлумачення ч. 2 ст. ст.197-1 дозволяє стверджувати, що самовільне зайняття земельної ділянки за наявності хоча б однієї кваліфікуючої ознаки, вказаної у цій кримінально-правовій нормі, має тягнути не адміністративну, а кримінальну відповідальність незалежно від розміру шкоди, завданої власнику або законному володільцю цієї земельної ділянки.

Таким чином, зі змісту ч. 3 ст.197-1 КК України не випливає, що злочином визнається самовільне будівництво будівлі (споруди) лише за умови , що самовільне зайняття земельної ділянки заподіяло значну шкоду. Вказівка у ч. 3 ст. 197-1 на земельну ділянку, (зазначену у частині першій цієї статті), означає тільки те, що самовільно зайнята земельна ділянка, як місце самовільного будівництва, не належить до числа земель з особливим правовим режимом, перерахованих у ч.2 ст. 197-1 КК України. При цьому витрати на знесення будівель і споруд, які самочинно збудовані на самовільно зайнятих земельних ділянках, не повинні враховуватись при визначенні розміру заподіяної шкоди в порядку застосування ч. 1 ст. 197-1 КК України, а отже вказана шкода власникові земельної ділянки чи землекористувачеві є результатом не самовільного зайняття земельної ділянки, а самовільного будівництва на такій ділянці самостійного злочину, виділеного в окремий склад у ч.3 ст. 197-1 КК України.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з доводами викладеними у вироку суду про те, що заподіяння наслідків у вигляді значної шкоди, не є обовяковою умовою для кваліфікації дій за ч. 3 ст. 197-1 КК України та приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких має істотне значення, наведені у вироку докази обгрунтовано визнані належними і допустимими, які доводять винуватість ОСОБА_9 у самовільному будівництві будівель на самовільно зайнятій земельній ділянці і його дії правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 197-1 КК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, суд, враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, зважаючи на конкретні обставини справи, враховуючи вищезазначені факти і дані про його особу, призначив покарання, яке відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи, що з часу вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення минуло понад три роки і він заперечував щодо звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження, суд обгрунтовано, призначивши обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, звільнив останнього на підставі ч.5 ст. 74 КК України від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає вирок стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 законним, обгрунтованим та вмотивованим і підстав для його скасування та закриття кримінального провадження на підставі п.3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи і вичерпані можливості їх отримати, про що ставиться питання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 , не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2021 року року у кримінальному провадженні № 0000144 стосовно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3