ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

розглянувши у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні за № 0000046 від 21.02.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 258-3 КК України, -

встановив:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси на стадії підготовчого провадження перебуває кримінальне провадження за обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.02.2018 року за №0000046 за обвинуваченням ОСОБА_5 , у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 258-3 КК України.

У підготовчому судовому засіданні під час вирішення питання можливості призначення кримінального провадження до судового розгляду, прокурор заявила клопотання про здійснення спеціального судового провадження по даному кримінальному провадженню, оскільки відносно ОСОБА_5 здійснювалось спеціальне досудове розслідування у порядку ст.297-1 КПК України (далі КПК), так як він переховується на непідконтрольній Україні території від слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності. Також, прокурором суду подані клопотання про обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою та надання дозволу на затримання обвинуваченого з метою його доставки до суду для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_4 заперечувала щодо призначення спеціального судового провадження на підставі обвинувального акту, оскільки відсутні дані, що її підзахисний обізнаний про здійснення кримінального провадження щодо нього та дійсно має за мету переховуватись від суду, а також відсутні підтвердження про оголошення в міжнародний розшук обвинуваченого ОСОБА_5 на досудовому розслідуванні.

Обвинувачений повідомлявся про час і місце здійснення підготовчого провадження з дотриманням вимог ч.3 ст.323, ст.297-5 КПК, шляхом розміщення повістки про виклик обвинуваченого в газеті «Урядовий кур`єр», у зв`язку з чим суд вважає обвинуваченого таким, що належним чином ознайомлений з її змістом та розпочате судове провадження щодо нього.

Заслухавши учасників судового провадження, вивчивши доводи клопотання прокурора, дослідивши обвинувальний акт з додатками до нього, надані прокурором докази в обґрунтування клопотань, суд приходить висновку про таке.

Частиною 2 статті 297-5 КПК, передбачено порядок проведення досудового розслідування по окремим статтям КК України, у тому числі за ч.1 ст.258-3 КК, за якими обвинувачується ОСОБА_5 .

Згідно перехідних положень п.20-1 КПК тимчасово, положення глави 24-1 «Особливості спеціального досудового розслідування кримінальних правопорушень» застосовуються із такими особливостями: спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених статтями 109, 110, 110-2, 111, 112, 113, 114, 114-1, 115, частинами другою - п`ятою статті 191 (у випадку зловживання службовою особою своїм службовим становищем), статтями209, 255-258, 258-1, 258-2, 258-3, 258-4, 258-, 348, 364, 365, 368, 368-2, 379, 400, 436, 436-, 437, 438, 439, 440, 441, 442, 443, 444, 446, 447 Кримінального кодексу України, стосовно підозрюваного, крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та оголошений у міждержавний та/або міжнародний розшук, чи який понад шість місяців переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або стосовно якого наявні фактичні дані, що він перебуває за межами України, на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції

Відповідно до вимог Розділу IV КПК, участь обвинуваченого під час підготовчого судового засідання та судового розгляду є обов`язковою, що відповідає гарантіям, закріпленим, міжнародними нормативно-правовими актами в сфері захисту прав людини.

Зокрема, право обвинуваченого захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, є істотним елементом засобів процесуального захисту, гарантовано ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Крім того, Міжнародний пакт про громадські та політичні права 1966 року передбачає, що кожний має право при розгляді будь-якого пред`явленого йому обвинувачення на ряд гарантій на основі повної рівності й, зокрема, бути засудженим у його присутності та захищати себе особисто або за допомогою обраного ним захисника.

Частиною 3 ст.323 КПК визначено, що судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у ч.2 ст.297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (inabsentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та оголошений у міждержавний та/або міжнародний розшук.

За наявності таких обставин за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.

Таким чином, кримінальним процесуальним законом покладається обов`язок на прокурора звернутись до суду під час підготовчого судового засідання з клопотанням про здійснення спеціального судового провадження, обов`язковим додатком до якого мають бути матеріали, що підтверджують, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, наявність доказів, які б свідчили про вручення письмового повідомлення про підозру обвинуваченому в порядку, визначеному ч.1 ст.278 КПК, наявність відомостей, щодо перебування обвинуваченого в міждержавному та/або міжнародному розшуку, та лише в такому випадку суд може постановити ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.

Процедури «inabsentia» неминуче припускають деякий відступ від загальних правил кримінального процесу. Особливе значення при цьому надається питанню про забезпечення прав відсутнього в залі судового засідання обвинуваченого. У прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини (далі за текстом Суд) були вироблені критерії, яким має відповідати таке провадження. При цьому Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідність забезпечення процесуальних прав і гарантій осіб, що беруть участь у кримінальному процесі. До таких прав, що підлягають безумовному дотриманню, насамперед, відноситься: право бути присутнім під час розгляду справи, право на захисника, право бути вислуханим, право оскаржити заочний вирок.

Так, у рішенні «Медєніца проти Швейцарії» Європейський Суд з прав людини зазначив, що існування процедури заочного кримінального провадження не викликає заперечень лише за умови, що при цьому дотримуються гарантії, що забезпечують права людини, закріплені Конвенцією.

Ключове значення в цьому випадку відіграє повідомлення особи про порушене проти неї кримінальне провадження, яке мало бути здійснено відповідно до процесуальних і матеріальних вимог, що гарантують ефективне здійснення її прав, при тому що неясна і неофіційна інформація є недостатньою (справа «Сейдовіч проти Італії»).

З доданого до обвинувального акту реєстру матеріалів досудового розслідування, а також документів, що надані прокурором неможливо зробити однозначний висновок, чи дотримано органом досудового розслідування процедури спеціального досудового розслідування, передбаченої кримінальним процесуальним кодексом України.

Так, суду надані копії повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України датоване 22.06.2020 року, супровідний лист до цього повідомлення, повістка про виклик ОСОБА_6 до слідчого для вручення повідомлення про підозру на 22.06.2020 року за вих.№3447 від 19.06.2020 року, повістка про виклик до слідчого для допиту в якості підозрюваного на 25.06.2020 року за вих.№3504 від 22.06.2020 року, повістка про виклик до слідчого на 20.07.2020 року за вих.№4080 від 15.07.2020 року, постанова слідчого про оголошення ОСОБА_6 у розшук, яка датована 22.06.2020 року, оголошення, розміщене в газеті «Урядовий кур`єр» від 15.08.2020 року, про виклик ОСОБА_6 19.08.2020 року для ознайомлення з матеріалами досудового розслідування.

Відповідно до ст. 111 КПК, повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд повідомляє певного учасника кримінального провадження про дату, час та місце проведення відповідної процесуальної дії або про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію. Повідомлення учасників кримінального провадження з приводу вчинення процесуальних дій здійснюється у випадку, якщо участь цих осіб у таких діях не є обов`язковою. Повідомлення у кримінальному провадженні здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу, за винятком положень щодо змісту повідомлення та наслідків неприбуття особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 КПК слідчий, прокурор під час досудового розслідування має право викликати підозрюваного, свідка, потерпілого або іншого учасника кримінального провадження у встановлених цим Кодексом випадках для допиту чи участі в іншій процесуальній дії.

Стаття 135 КПК визначає, що особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою. У разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи. Повістка про виклик вручається особі працівником органу зв`язку, працівником правоохоронного органу, слідчим, прокурором, а також секретарем судового засідання, якщо таке вручення здійснюється в приміщенні суду. Особа має отримати повістку про виклик або бути повідомленою про нього іншим шляхом не пізніше ніж за три дні до дня, коли вона зобов`язана прибути за викликом. У випадку встановлення цим Кодексом строків здійснення процесуальних дій, які не дозволяють здійснити виклик у зазначений строк, особа має отримати повістку про виклик або бути повідомленою про нього іншим шляхом якнайшвидше, але в будь-якому разі з наданням їй необхідного часу для підготовки та прибуття за викликом.

Належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом (ч 1 ст. 136 КПК).

Проте, надані суду стороною обвинувачення докази не містять інформації про належне виконання слідчим вимог ст.ст.135, 136 КПК.

При цьому прокурор в судовому засіданні не надала суду раціонального пояснення у зв`язку з чим слідчим не було вжито всіх дієвих заходів на виконання вимог ст.135 КПК для належного повідомлення ОСОБА_6 про виклик до слідчого та повідомлення його про підозру. Суд враховує можливу відсутність ОСОБА_6 за місцем його реєстрації та місця проживання, однак у слідчого існували й інші можливості, окрім особистого вручення, здійснити повідомлення ОСОБА_6 про виклик, зокрема вручення під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає (дані про дружину ОСОБА_6 та її допит наявні в реєстрі матеріалів досудового розслідування), житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання ОСОБА_6 або адміністрації за місцем його роботи, якщо воно було відоме, направлення повістки поштовим зв`язком, шляхом направлення листа із повідомленням про вручення, яке б було повернуто слідчому.

Також прокурор не змогла надати раціонального пояснення чому слідчий склавши повідомлення про підозру 22.06.2020 року, викликав ОСОБА_6 для вручення підозри також на 22.06.2020 року та того ж дня, тобто 22.06.2020 року виніс постанову, якою оголосив ОСОБА_6 у розшук.

Така процесуальна поведінка слідчого безумовно ставить під сумнів обізнаність ОСОБА_6 про те, що відносно нього розпочате кримінальне провадження.

Крім того, міждержавний розшук проводиться в порядку, визначеному Договором держав учасниць Співдружності Незалежних Держав про міждержавний розшук осіб від 10.12.2010 року (який підписали: Азербайджанська Республіка, Російська Федерація, Республіка Вірменія, Республіка Таджикистан, Республіка Білорусь, Туркменістан, Республіка Казахстан, Республіка Узбекистан, Киргизька Республіка, Україна та Республіка Молдова). Міжнародний розшук осіб врегульований в Україні спільним Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Державного комітету у справах охорони державного кордону України, Державної митної служби України, Державної податкової адміністрації України від 09.01.1997 року №3/1/2/5/2/2 «Про затвердження Інструкції про порядок використання правоохоронними органами можливостей НЦБ Інтерполу в Україні у попередженні, розкритті та розслідуванні злочинів», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.02.1997 р. за №54/1858.

Однак прокурором суду не було надано відомостей щодо оголошення обвинуваченого у міжнародний розшук, як того вимагає кримінальний процесуальний закон.

Таким чином прокурор не виконав свій обов`язок, визначений ч.3 ст.323 КПК, оскільки жодних визначених законом матеріалів не подав, та прокурором надані документи, які за своїм змістом жодним чином не підтверджують обізнаність ОСОБА_6 про розпочате відносно нього кримінальне провадження, та оголошення його у міжнародний розшук, що виключає прийняття судом рішення про здійснення відносно ОСОБА_6 спеціального судового провадження.

Водночас судом розглядом клопотання прокурора та аналізом матеріалів судового провадження, встановлено недотримання стороною обвинувачення положень ч.1 ст.278 КПК щодо належного повідомлення ОСОБА_6 про підозру, які не можуть залишитись поза увагою суду.

Так, частинами 1, 8 ст. 42 КПК визначено, що підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Підозрюваному вручається пам`ятка про його процесуальні права та обов`язки одночасно з їх повідомленням особою, яка здійснює таке повідомлення.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадку наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 276 КПК у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа (особа, якій законом надано право здійснювати затримання) зобов`язані невідкладно повідомити підозрюваному про його права, передбачені статтею 42 цього Кодексу. Після повідомлення про права слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа на прохання підозрюваного зобов`язані детально роз`яснити кожне із зазначених прав.

Відповідно до положень ст. 277 КПК України письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором та має містити такі відомості:

1) прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення;

2) анкетні відомості особи (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство), яка повідомляється про підозру;

3) найменування (номер) кримінального провадження, у межах якого здійснюється повідомлення;

4) зміст підозри;

5) правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність;

6) стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру;

7) права підозрюваного;

8) підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення.

Частиною 1 ст. 278 КПК України передбачено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

З огляду на наведені норми процесуального закону підставами для визнання особи такою, що не набула статусу підозрюваного, є порушення визначеного порядку здійснення повідомлення про підозру та/або відсутність у повідомленні обов`язкових для такого рішення елементів (невідповідність за змістом).

Як встановлено судом, про що зазначалось вище, ОСОБА_6 письмове повідомлення про підозру не було вручене у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку, оскільки підтверджуючи дані про таке вручення відсутні, та відсутні дані, що слідчий вживав заходів для належного повідомлення ОСОБА_6 про підозру (вручення під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання ОСОБА_6 або адміністрації за місцем його роботи, направлення повістки поштовим зв`язком, шляхом направлення листа із повідомленням, яке б було повернуто слідчому з відміткою про вручення, тощо).

В контексті викладеного, варто зауважити, що право знати та розуміти, в чому особа підозрюється (обвинувачується), є одним із складових елементів визначеного в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) права на справедливий суд. Стаття 6 § 3 a) вказує на необхідність особливо ретельно повідомляти «обвинувачення» зацікавленій особі. Обвинувальний акт відіграє вирішальну роль у кримінальному переслідуванні: починаючи від його пред`явлення особа, проти якої порушено кримінальну справу, є офіційно повідомленою про юридичну і фактологічну базу сформульованих проти неї обвинувачень (Kamasinski (Камазінскі) проти Австрії, § 79; Pelissier і Sassi (Пеліс`є і Сассі) проти Франції [ВП], § 51). Стаття 6 § 3 a) Конвенції визнає за обвинуваченим право бути поінформованим не лише про «причину» обвинувачення, тобто про матеріальні факти, висунені проти нього і на яких ґрунтується обвинувачення, але й про «характер» обвинувачення, тобто про юридичну кваліфікацію цих фактів (Mattoccia (Маточча) проти Італії, § 59; Penev (Пенєв) проти Болгарії, §§ 33 і 42). Обов`язок повідомити обвинуваченого повністю покладається на сторону обвинувачення, і він не може бути дотриманий у пасивний спосіб, створюючи інформацію і не повідомляючи про це сторону захисту (Mattoccia (Маточча) проти Італії, § 65).

Як вже зазначалось судом, законодавець на нормативному рівні щодо процесуального порядку повідомлення про підозру вживає терміни «складання», «вручення» та «здійснення» повідомлення про підозру. Сам факт складання письмового тексту повідомлення про підозру без його безпосереднього вручення відповідною особою не може бути розцінений як виконання нею усього комплексу дій, що охоплюють поняття «здійснити повідомлення про підозру».

З урахуванням наведеного, суд вважає, що слідчим недотримано процедуру вручення ОСОБА_6 повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення від 22.06.2020 року, відтак ОСОБА_6 не набув статусу підозрюваного у даному кримінальному провадженні.

Правовим наслідком недотримання слідчим процедури вручення ОСОБА_6 повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення від 22.06.2020 року є непритягнення його до кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом. Тобто ОСОБА_6 не було притягнуто до кримінальної відповідальності, та він не набув статусу підозрюваного в кримінальному провадженні через нездійснення (нереалізацію) органом досудового розслідування в кримінальному провадженні етапу (стадії) притягнення до кримінальної відповідальності.

Суд зазначає, що неналежне здійснення етапу повідомлення про підозру унеможливило правомірне здійснення наступних етапів кримінального провадження, призвело до викривлення змісту кримінально-правових і кримінальних процесуальних відносин, і унеможливило внаслідок цього належну реалізацію учасниками цих відносин своїх прав і обов`язків. Здійснення повідомлення про підозру всупереч вимогам кримінального процесуального закону є недотриманням належної правової процедури, порушенням форми і викривленням змісту кримінального провадження як однієї з вагомих гарантій його законності. Здійснення кримінального провадження всупереч його загальним засадам означає його невідповідність завданням і цілям, визначеним ст.2 КПК.

Тому за відсутності належного повідомлення особи про підозру, необґрунтованим і позбавленим правових підстав є наступне складання й самого обвинувального акта стосовно ОСОБА_6 , а отже і здійснення на підставі такого обвинувального акта судового розгляду у цьому провадженні.

З огляду на викладене, слід зробити висновок про те, що в даному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру, у зв`язку з чим, суд, враховуючи, що відомості про дане кримінальне провадження внесені до ЄРДР ще 21.02.2018 року, вважає що в даному конкретному випадку існують підстави для закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, визначеного статтею 219 КПК, у кримінальному провадженні де жодній особі не було повідомлено про підозру.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, розумність тривалості провадження повинна оцінюватись у світлі обставин справи та з огляду на такі критерії: складність справи, поведінка заявника та відповідних державних органів, а також важливість справи для заявника. Суд також вимагає від державних органів, що розслідують справи, особливої сумлінності, щоб судочинство було здійснено невідкладно («Пелісьє і Сассі проти Франції», «Паскал проти України», «Вітрук проти України», «Іванов проти України», «Торопов проти України», «Нахманович проти Росії» та інші).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 КПК України досудове розслідування стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

За приписами ст.113 КПК процесуальні строки це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії. Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.219 КПК строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Частиною 2 статті 219 КПК передбачено, що строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР або винесення постанови про початок досудового розслідування у порядку, встановленому статтею 615 цього Кодексу, до дня повідомлення особі про підозру у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину становить вісімнадцять місяців.

Судом встановлено, що у даному кримінальному провадженні відомості до ЄРДР внесені 21.02.2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України, який у відповідності до положень ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, у зв`язку з чим строк досудового розслідування становив вісімнадцять місяців з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення.

Абзац 2 пункту 10 частини 1 статті 284 КПК встановлює обов`язок слідчого, дізнавача, прокурора закрити кримінальне провадження у разі, коли строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру.

Як встановлено цим судовим рішенням, у даному кримінальному провадженні жодній особі про підозру повідомлено не було (підстави такого висновку наведені вище), отже строк досудового розслідування у даному кримінальному провадженні спливав 21.08.2019 року. Дані про те, що досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні зупинялось відповідними процесуальними рішеннями або воно продовжувалось у встановленому КПК порядку в період з 21.02.2018 року по 21.08.2019 року матеріали судового провадження не містять. Не містить у собі даних про зупинення кримінального провадження навіть і постанова слідчого від 22.06.2020 року, якою ОСОБА_6 оголошений у розшук. За таких обставин кримінальне провадження мало бути закрито слідчим або прокурором на підставі абз.2 п.10 ч.1 ст.284 КПК.

Водночас, у зв`язку із встановленням судом у підготовчому судовому засіданні зазначених вище обставин та підстав для закриття кримінального провадження на підставі абз.2 п.10 ч.1 ст.284 КПК, слід вирішити питання про те, яке процесуальне рішення уповноважений прийняти суд у такому випадку, іншими словами слід з`ясувати, якими повноваженнями наділений суд, якщо буде встановлено, що строк досудового розслідування закінчився у кримінальному провадженні, в якому жодній особі не було повідомлено про підозру, але кримінальне провадження не було закрито слідчим або прокурором і направлено до суду з обвинувальним актом, тобто досудове розслідування закінчено (а не завершене) поза межами його строків.

Так, п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК передбачено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу.

Вичерпний перелік випадків, коли кримінальне провадження закривається виключно судом, визначений ч. 2 ст. 284 КПК, яка не містить посилання на п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК як на підставу закриття кримінального провадження саме судом.

Така підстава для закриття кримінального провадження саме судом не міститься і в ч. 7 ст. 284 КПК, яка регламентує дії суду в разі встановлення деяких обставин для закриття кримінального провадження під час судового провадження, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 284 КПК.

Так, відповідно до абз. 1 ч. 7 ст. 284 КПК, якщо обставини, передбачені пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, виявляються під час судового розгляду, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок. А абзацом 2 ч. 7 ст. 284 КПК встановлено, що суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження, якщо виявляються під час судового провадження лише обставини, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8, 9, 91 частини першої цієї статті, а також у випадку, передбаченому пунктами 2, 3 частини другої цієї статті.

За змістом ч. 4 ст. 284 КПК саме прокурор приймає постанову про закриття кримінального провадження щодо підозрюваного з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, крім закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК.

Більше того, в абзаці другому пункту 10 ч. 1 ст. 284 КПК зазначено, що слідчий, прокурор зобов`язані закрити кримінальне провадження також у разі, коли строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру.

Єдиний випадок, коли закриття кримінального провадження з підстави закінчення строку досудового розслідування здійснюється не слідчим чи прокурором, а слідчим суддею, передбачений в ч. 9 ст. 284 КПК, згідно якій якщо закінчилися строки досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру, встановлені частиною першою статті 219 цього Кодексу, слідчий суддя може винести ухвалу про закриття кримінального провадження за клопотанням іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, або її представника.

Таким чином, системний аналіз положень ст. 284 КПК дозволяє суду дійти висновку, що закінчення строків досудового розслідування (абз. 2 п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК) не може бути підставою для закриття судового провадження саме судом.

Водночас, п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК передбачено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстави, у тому числі передбаченої пунктом 10 частини першої цього Кодексу. Однак, це положення п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК суперечить вищезазначеним положенням ст. 284 КПК, якими не передбачена можливість закриття судового провадження судом з підстави, передбаченої абз. 2 п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК, тобто, має місце юридична колізія, яка має бути подолана шляхом історичного та логічного тлумачення відповідних норм.

Так, пункт 2 ч. 3 ст. 314 КПК після цифр «4 8» був доповнений цифрою «10» Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо забезпечення дотримання прав учасників кримінального провадження та інших осіб правоохоронними органами під час здійснення досудового розслідування» від 16 листопада 2017 року № 2213-VIII (далі Закон від 16.11.2017 р.).

Дійсне значення посилання на п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК дозволяє встановити та обставина, що цим же Законом від 16.11.2017 р. частину першу ст. 284 було доповнено відповідним пунктом 10 такого змісту: «10) існує нескасована постанова слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 цієї частини, у кримінальному провадженні щодо того самого діяння, що розслідувалося із дотриманням вимог щодо підслідності».

Отже, з набранням чинності Закону від 16.11.2017 р. положення п. 2 ч. 3 ст. 314, п.10 ч. 1 ст. 284 КПК в редакції Закону від 16.11.2017 р. наділили суд повноваженнями закрити кримінальне провадження з підстави, передбаченої п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК в редакції Закону від 16.11.2017 р., а саме якщо існує нескасована постанова слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 цієї частини, у кримінальному провадженні щодо того самого діяння, що розслідувалося із дотриманням вимог щодо підслідності.

Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 р. (далі Закон від 03.10.2017 р.), ч. 1 ст. 284 КПК була доповнена ще одним пунктом 10 такого змісту: «10) після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи».

Таким чином, законодавцем була створена конкуренція правових норм, оскільки в ч. 1 ст. 284 КПК з набранням чинності Законів від 16.11.2017 р. та від 03.10.2017 р. містилися дві різні підстави для закриття кримінального провадження під однаковим номером «10» одна, внесена Законом від 16.11.2017 р., а друга Законом від 03.10.2017 р.

Але Законом України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення забезпечення дотримання прав учасників кримінального провадження та інших осіб правоохоронними органами під час здійснення досудового розслідування» від 18 вересня 2018 року № 2548-VIII (далі Закон від 18.09.2018 р.) абзац одинадцятий частини першої замінений двома абзацами такого змісту:

«9-1) існує нескасована постанова слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 цієї частини, у кримінальному провадженні щодо того самого діяння, що розслідувалося з дотриманням вимог щодо підслідності.

Учасники кримінального провадження мають право заявляти клопотання слідчому, прокурору про закриття кримінального провадження за наявності передбачених цим пунктом підстав».

Таким чином, з метою усунення конкуренції правових норм, підстава для закриття кримінального провадження, яка була внесена до ст. 284 Законом від 16.11.2017 р. під пунктом 10, та на яку цим законом доповнене посилання у п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК, була зазначена на пункт 9-1.

Водночас, посилання на цю підставу під колишнім номером «10» залишилося незміненим в тексті п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК, хоча це посилання відтепер спрямовує на іншу правову підставу закінчення строків досудового розслідування, що і становить юридичну колізію.

Але враховуючи те, що стаття 284 КПК не передбачає повноважень суду закрити кримінальне провадження з підстав закінчення строків досудового розслідування, а наділяє цим правом виключно слідчого, прокурора та слідчого суддю, а також викладені обставини юридичної колізії не дають суду змогу застосувати буквально положення п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК та закрити в підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження з підстав закінчення строку досудового розслідування, зазначених у ч. 1 ст. 284 КПК під пунктом 10.

Крім того, при вирішенні питання про те, яку саме норму слід застосувати при вирішенні питання про закриття кримінального провадження з підстави, встановленої п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК, суд виходить з того, що стаття 284 КПК в даному випадку є спеціальною нормою порівняно з ч. 3 ст. 314 КПК, оскільки ст. 284 КПК регулює саме питання закриття кримінального провадження, тоді як ч. 3 ст. 314 КПК встановлює лише те, які рішення уповноважений прийняти суд у підготовчому судовому засіданні. А тому в даному випадку застосуванню підлягає саме ст. 284 КПК, як спеціальна норма.

Таким чином, системне, логічне та історичне тлумачення норм КПК, дозволяє суду дійти висновку, що чинний КПК не наділяє суд повноваженнями закривати кримінальне провадження на підставі абз. 2 п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК, у зв`язку із закінчення строку досудового розслідування, передбаченого ст. 219 КПК.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 КПК, яка визначає одну з основних засад кримінального провадження розумні строки, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

А ч. 5 вказаної статті встановлено, що кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите.

Саме в розвиток цього положення однієї із основних засад кримінального провадження розумні строки законодавець і передбачив у абз. 2 п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК обов`язок слідчого, прокурора закрити кримінальне провадження, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, визначеного ст. 219 КПК.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

А згідно ч. 1 ст. 9 КПК, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Отже, у урахуванням ще однієї основної засади кримінального провадження законності, прокурор зобов`язаний діяти лише у відповідності до вимог КПК, і при закінченні строку досудового розслідування, визначеного ст. 219 КПК, в силу абз. 2 п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК зобов`язаний закрити кримінальне провадження. У цьому ж кримінальному провадженні цього зроблено не було, що, безумовно, є порушенням встановленої законом процедури.

Чинний КПК, не наділяючи суд повноваженнями закривати кримінальне провадження на підставі абз. 2 п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК, у зв`язку із закінчення строку досудового розслідування, передбаченого ст. 219 КПК, водночас і не врегульовує, яке саме рішення має ухвалити суд встановивши в підготовчому судовому засіданні існування на стадії досудового розслідування підстав для закриття кримінального провадження на підставі абз. 2 п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК і не виконання стороною обвинувачення обов`язку, встановленого вказаною нормою.

Згідно ч. 6 ст. 9 КПК, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначених частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Пунктом 21 частини 1 статті 7 КПК встановлено, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься розумність строків.

Розкриття загальної засади кримінального провадження розумності строків розкрита у ст. 28 КПК, основні положення якої були наведені вище.

Отже, враховуючи, що чинним КПК не врегульовано, яке саме рішення має ухвалити суд встановивши в підготовчому судовому засіданні існування на стадії досудового розслідування підстав для закриття кримінального провадження на підставі абз. 2 п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК і не виконання стороною обвинувачення обов`язку, встановленого вказаною нормою, а також положення ч. 6 ст. 9 КПК, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 7 КПК, яка визначає загальні засади кримінального провадження, серед яких верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, розумність строків, суд, з огляду на те, що не вправі перебирати на себе повноваження сторони обвинувачення, вважає, що дане кримінальне провадження слід повернути прокурору для виконання обов`язку, передбаченого абз. 2 п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК та прийняття рішення відповідно до вказаної норми.

Приймаючи таке рішення, суд вважає за необхідне зазначити, що за умови неналежного повідомлення особи про підозру, необґрунтованим і позбавленим правових підстав є наступне складання й обвинувального акта та направлення його до суду, що на думку суду, може розцінюватися як неприкрита спроба приховати невиконання уповноваженими особами органу досудового розслідування своїх обов`язків та відсутність процесуального контролю прокурора за проведенням досудового розслідування, за рахунок направлення обвинувального акту до суду та ініціювання прокурором прийняття судового рішення про спеціальне судове провадження, без законних на це підстав.

У зв`язку з прийняттям судом рішення, яким кримінальне провадження повертається прокурору для виконання обов`язку, передбаченого абз. 2 п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК та прийняття рішення відповідно до вказаної норми, не підлягають задоволенню клопотання прокурора про обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою та надання дозволу на затримання обвинуваченого з метою його доставки до суду для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Керуючись ст. ст. 2, 284, 314-316, 369-372, 376 КПК України, суд -

постановив:

У задоволенні клопотань прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 відмовити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000046 від 21.02.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 258-3 КК України, повернути прокурору відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 для прийняття рішення в порядку абз.2 п.10 ч.1 ст.284 КПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Повний текст ухвали проголошено 25 липня 2022 року о 15:00 год. в залі судового засідання Приморського районного суду м. Одеси №106.

Суддя
Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

Єдиний унікальний номер справи: №522/14571/20
Номер провадження № 1-кп/522/1256/22
Головуючий суддя ОСОБА_1