ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1372/22 Справа № 200/1437/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року у кримінальному провадженні № 0001669 стосовно
ОСОБА_7 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпропетровську, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України,
за участю:
прокурора ОСОБА_8
обвинуваченої ОСОБА_7
захисника ОСОБА_6
малолітнього потерпілого ОСОБА_9
законного представника потерпілого ОСОБА_10
цивільних позивачів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
ОСОБА_13 , ОСОБА_14
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, який набрав чинності 07.09.2017 року, звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного та додаткового покарання за даним вироком.
Позов цивільного позивача ОСОБА_11 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на його користь 10 000 грн. моральної шкоди, в стягненні заявленої матеріальної шкоди, відмовлено.
Позов цивільного позивача ОСОБА_12 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на її користь 10 000 грн. моральної шкоди, в стягненні заявленої матеріальної шкоди, відмовлено.
Цивільний позов ОСОБА_13 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на її користь 10 000 грн. моральної шкоди, відмовлено в стягненні заявленої матеріальної шкоди.
Цивільний позов ОСОБА_14 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на його користь 57 697 грн. 52 коп. матеріальної шкоди та 10 000 грн. моральної шкоди.
Позов законного представника потерпілого - цивільного позивача ОСОБА_10 , який діє в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на його користь 100 000 грн. моральної шкоди, в стягненні заявленої матеріальної шкоди, відмовлено.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватою у кримінальному правопорушенні передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України, а саме в порушенні Правил безпеки дорожнього руху України особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_9 тяжке тілесне ушкодження, вчиненого за наступних обставин.
10 червня 2017 року близько о 21 год. 10 хв. ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Geely Emgrand» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалась в м. Дніпро по вул.Титова з боку пр. О.Поля у напрямку бульвару Зоряний.
Під час руху, на перехресті з пр. Богдана Хмельницького ОСОБА_7 грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, рухаючись по другорядній дорозі, не надала дорогу автомобілю «Renault Kangoo» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_14 , який наближався до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, справа наліво за напрямком її руху, внаслідок чого допустила з ним зіткнення.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди малолітньому пасажиру автомобіля «Renault Kangoo» ОСОБА_9 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, травматичної ампутації шкірних покровів лобної, тім`яної та скроневої областей справа з дефектом підшкірно-жирового шару, невиправного рубця лобної області справа, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.
Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Geely Emgrand» реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушила вимоги п. 16.11 та дорожнього знаку 2.1 Правил дорожнього руху України, невиконання яких знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність ОСОБА_15 і просить закрити кримінальне провадження на підставі п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дав неналежну правову оцінку доказам, які поклав в основу вироку, зокрема всі докази у справі є недопустимими через відсутність повноважень у слідчих, які проводили досудове розслідування та прокурорів, які здійснювали процесуальне керівництво внаслідок відсутності в матеріалах кримінального провадження окремого процесуального рішення у формі постанови про визначення слідчого та прокурора. Вказані доводи, сторона захисту висловлювала в суді першої інстанції, проте суд, на його думку, з формальних підстав їх відхилив.
Також вважає недопустимим доказом слідчий експеримент за участю ОСОБА_14 , який в судовому засіданні пояснив, що будь-які заміри за його участю не проводились внаслідок емоцій та реакції на неправдиві показання і поведінку в суді обвинуваченої.
Захист оспорює кваліфікацію дій ОСОБА_7 та зазначає, що ознака тяжкого тілесного ушкодження потерпілого «непоправне знівечення обличчя» не підтверджена в судовому засіданні, оскільки чи є ушкодження «знівченням» не відноситься до компетенції судово-медичного експерта, а відноситься до компетенції суду, проте в судовому засіданні малолітній потерпілий участі не брав, у зв`язку з чим, суд не мав можливості безпосередньо дослідити це питання, а за фотознімком це зробити неможливо. Вважає, що фото потерпілого яке надано його представником за ініціативою суду є недопустимим доказом, оскільки воно не відкривалось стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України, а суд не може сам збирати докази.
Захисник посилається на недостовірність висновку судово-автотехнічної експертизи від 08.02.2017 року № 6/10.1/1129 через те, що швидкість 60 км/год з якою рухався автомобіль «Renault Kangoo» під керуванням водія ОСОБА_14 задана слідчим на власний розсуд, оскільки ОСОБА_14 в цій частині змінював свої показання, говорячи про 50 км/год та 50-55 км/год, а під час слідчого експерименту за його участі взагалі вимірювання швидкості не здійснювалось. Встановлення цих обставин мають істотне значення для встановлення гальмівного шляху для водія ОСОБА_14 та наявність у нього технічної можливості запобігти зіткненню та відповідно наявності в його діях порушення пункту 12.3 Правил дорожнього руху.
Захисник також зауважує, що суд безпідставно відмовив стороні захисту в проведенні слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 і відмовив в долученні та дослідженні висновку експерта від 21.09.2021 року № СЕ-19/104/-21/29508-ІТ, проведеного за ініціативою сторони захисту в якому експерт досліджував, вищенаведені обставини і встановив в діях водія ОСОБА_14 невідповідність вимогам п. 12.3 ПДР.
Вважає порушенням принципу безпосередності дослідження доказів, не дослідження судом речових доказів, а саме автомобілів вказаної ДТП.
Щодо цивільних позовів захисник зазначає, що ОСОБА_14 звернувся з цивільним позовом до ОСОБА_16 , а потім подав заяву згідно з якою просив стягнути з ОСОБА_16 57 697,52 грн. матеріальної шкоди та 20 000 грн. моральної шкоди. Захисник припускає, що ОСОБА_14 вважає, що страховий ліміт дорівнює 100 000 грн., а тому ОСОБА_7 на думку позивача, повинна сплатити йому різницю між розміром заподіяної йому матеріальної шкоди та страховим відшкодуванням.
Згідно висновку експерта матеріальний збиток дорівнює 132 157,98 грн., а вартість відновлювального ремонту становить 157 697,52 грн, і ОСОБА_14 жодним чином не мотивував чому саме він взяв для розрахунку вартість відновлювального ремонту яка становить 157 697,52 грн.
Звертає увагу, що згідно висновку експерта ремонт автомобіля є недоцільним він є фізично знищеним, а відтак підлягають застосуванню положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з якими, якщо транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Крім того, зазначає, що з боку позивача ОСОБА_14 не надано доказів щодо ліміту страхового відшкодування, який ОСОБА_14 визначив у розмірі 100 000 грн., суд першої інстанції у вироку вказав, що згідно наданих матеріалів кримінального провадження, цивільних позовів, даний страховий поліс відсутній й цивільними позивачами не надавався, а також не надав вартості транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди та вартості деталей, вузлів та агрегатів фізично знищеного ТЗ після ДТП.
Захисник зауважує, що та обставина, що відповідальність ОСОБА_16 на момент ДТП була застрахована та ліміт страхового відшкодування становив 100 000 грн. визнається як ОСОБА_14 так і ОСОБА_7 , що підтверджується матеріалами кримінального провадження та в заявах по суті, а відтак ця обставина не підлягає доказуванню, що кореспондується з положеннями ст. 82 ЦПК України.
Вказує про відсутність належного обґрунтування розміру моральної шкоди ОСОБА_14 .
ОСОБА_13 звернулась з цивільним позовом до ОСОБА_16 , про відшкодування 10000 грн., моральної шкоди та 10000 грн. матеріальної шкоди (пошкоджений одяг, телефон, придбання ліків), але водночас згідно висновку СМЕ № 2197е від 07.07.2017 року у ОСОБА_13 при огляді не виявлені будь-які тілесні ушкодження та не взято до уваги при приведенні експертизи надані нею документи і цим обставинам суд не надав оцінки при визначенні підстав для відшкодування моральної шкоди та її розміру, бо за таких обставин відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.
ОСОБА_11 звернувся з цивільним позовом до ОСОБА_16 про відшкодування 10 000 грн. моральної шкоди та 4000 грн. матеріальної шкоди за пошкоджений телефон та не надав жодних доказів на підтвердження його позовних вимог мотивуючи свої позовні вимоги лише тим, що у нього підвищився тиск та рівень сахару в крові, що в будь якому випадку не передбачає задоволення такого позову. Відносно ОСОБА_11 судово-медична експертиза не проводилась. При оцінці нібито завданої йому моральної шкоди ОСОБА_11 не наводить вмотивованого, або будь-якого іншого розрахунку відшкодування яке просить стягнути, що вказує на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог.
ОСОБА_12 , звернулась з цивільним позовом до ОСОБА_16 , про відшкодування 10000 грн. моральної шкоди та 10000 грн. матеріальної шкоди (пошкоджений одяг та телефон). Згідно висновку СМЕ № 2260e від 12.07.2017 року у ОСОБА_12 виявлені легкі тілесні ушкодження, але цей висновок не містить конкретної відповіді про те, що виявлені тілесні ушкодження отримані внаслідок ДТII. При оцінці завданої їй моральної шкоди ОСОБА_12 не наводить розрахунку відшкодування яке просить стягнути, що вказує на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог.
Позов законного представника потерпілого, на думку захисника, також не підлягає задоволенню, як і всі інші заявлені цивільні позови з тих підстав, що не доведено вини ОСОБА_16 в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні.
Позиції учасників судового провадження.
Захисник та обвинувачена в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу захисника і з підстав, викладених у скарзі просили її задовольнити, вирок суду скасувати і закрити кримінальне провадження на підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, відмовивши в задоволенні цивільних позовів.
Прокурор, представник потерпілого та цивільні позивачі заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, вирок суду вважали законним і обґрунтованим і просили залишити скаргу без задоволення, а вирок суду без змін.
Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час правової оцінки доказів, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, перевіривши висновки суду першої інстанції, докази, які суд поклав в основу вироку на підтвердження встановлених ним фактичних обставин кримінального провадження, дійшов висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги захисника, з огляду на наступне.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_16 в його вчиненні, що підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та ретельно дослідженими судом доказами, вказаними у вироку.
Зокрема, обґрунтовуючи висновок про доведеність винуватості ОСОБА_16 суд правильно поклав в основу вироку такі докази:
- показання цивільного позивача ОСОБА_14 , який пояснив, що в день та час викладених вище подій він рухався по головній дорозі по пр. Богдана Хмельницького (вул.Героїв Сталінграду) зі сторони вул. Шинної в напрямку вул. Запорізьке шосе зі швидкістю не більше 60 км/год., перетинав перехрестя з вул. Титова прямо, в його напрямку працював світлофор в режимі жовтого миготливого сигналу, так як був вимкнений і продовжуючи рух через перехрестя, в його автомобіль в`їхав автомобіль під керуванням ОСОБА_16 , яка рухалась по другорядній дорозі, не зупиняючись і не надала йому дороги. В результаті даного ДТП, його автомобіль перекинувся набік, онук ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження та потрапив у лікарню;
- показання цивільних позивачів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які були пасажирами автомобіля, під керуванням ОСОБА_14 ;
- показання експерта ОСОБА_17 , який в суді підтримав висновки проведеної автотехнічної експертизи №6/10.1/1129 від 08.12.2017 року та пояснив, що водій автомобіль «Renault Kangoo» ОСОБА_14 рухався по головній дорозі, не повинен був надавати дорогу водію автомобіля «Geely Emgrand» під керуванням ОСОБА_16 . У водія «Renault Kangoo» ОСОБА_14 не було реальної можливості запобігти даній ДТП, так як з моменту виникнення небезпеки відстань між даним автомобілем та автомобілем «Geely Emgrand» під керуванням ОСОБА_16 була 33 м. Водій «Renault Kangoo» ОСОБА_14 міг би уникнути зіткнення у разі наявності відстані в 43 м між його авто та автомобілем «Geely Emgrand». Водій автомобіля «GeelyEmgrand» ОСОБА_7 в даній дорожній ситуація повинна була надати дорогу водію автомобіля «RenaultKangoo» ОСОБА_14 .
Додатково вказав, що та обставина, що малолітній потерпілий ОСОБА_9 не був пристебнутий паском безпеки, ніяк не впливає на встановлені в експертизі порушення обвинуваченою Правил дорожнього руху, що призвели до настанням даної ДТП. Він, як експерт-автотехнік, оцінює лише дії водія, які призвели до ДТП, а те, що дитина не була пристебнута, не впливає на дії водія ОСОБА_16 ;
- показання свідка ОСОБА_18 , який у суді пояснив, що він, як слідчий, проводив досудове розслідування у справі з дорожньо-транспортної пригоди, що сталася в 2017 році на перехресті вул. Тітова та вул. Героїв Сталінграду. Під час досудового розслідування проводився слідчий експеримент за участю водія ОСОБА_14 , який повідомив обставини даної дорожньо-транспортної пригоди, швидкість руху його автомобіля, розташування, вказав місце зіткнення та яким чином рухався його автомобіль та автомобіль ОСОБА_16 до моменту зіткнення. Всі заміри проводились в присутності ОСОБА_14 та понятих. Вимірювання часу з моменту виїзду водія ОСОБА_14 на перехрестя до місця зіткнення проводився через контрольний замір декілька разів. Про що вказувалось в протоколі. Автомобіль-статист проїжджав участок, по якій рухалась ОСОБА_7 , ОСОБА_14 повідомляв з яким темпом вона рухалась і поводився замір часу. Час фіксувався секундомером «Агат». Коли проводився замір часу, ОСОБА_14 був поряд, він пояснював йому, що проводиться замір часу руху автомобіля ОСОБА_16 з моменту виїзду на перехрестя до місця зіткнення;
- показання свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які були залученні як поняті при проведенні слідчого експерименту за участю ОСОБА_14 та дали аналогічні по суті пояснення, зокрема, що під час слідчого експерименту слідчий робив заміри рклеткою та секундоміром та всі відомості заносив у протокол;
- показання експерта ОСОБА_21 , який підтримав висновок комісійної судово-медичної експертизи № 212 від 01.12.2017 року та зазначив, що виявлені у малолітнього потерпілого середньої тяжкості тілесні ушкодження зумовили тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні, так як характер отриманої потерпілим травми складний: крім гострої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, потерпілий отримав численні скальповані рани, травматичну амутацію шкірних покровів лобної, тім`яної та скроневої області голови з дефектом підшкірно жирового слою. Для загоєння таких ран повинен пройти більш великий термін, ніж для звичайної рани, тому що загоєння відбувається пошарово.
При цьому, в лобній області, в області рубця поза межами росту волосся, де був дефект шкіри, відсутня підшкірна жирова клітковина, він яскраво рожевого кольору, тобто помітний, і є навіть така ділянка із западиною на рівні оточуючої шкіри, а тому рубець лобної області є невиправним і для його видалення необхідне лише хірургічне втручання, пластична операція, яку бажано проводити лише після повноліття дитини. Але ця операція може не привести до тих наслідків, які потрібні, тому що внаслідок росту дитини, рубець буде змінюватися, зміщатися.
Також винуватість ОСОБА_16 підтверджується дослідженими письмовими доказами по справі:
- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної події від 10 червня 2017 року з фототаблицею до нього, в якому зазначено місце ДТП, вказано про необмежену видимість з увімкненим ближнім світлом фар, відсутність об`єктів, що обмежують оглядовість з робочого місця водія у напрямку руху праворуч і ліворуч, локалізація та характер пошкоджень транспортних засобів в автомобілях «Geely Emgrand» та «Renault Kangoo», що лежить на правому боці, локалізація пошкоджень- ліва бокова частина;
- медичною довідкою КЗ «Дніпропетровська обласна дитяча клінічна лікарня» від 10.06.2017 року відносно ОСОБА_9 із зазначенням діагнозу, лікування та рекомендацій;
- висновком авто-товарознавчої експертизи № 121/17А від 08.07.2017 року з додатками та фототаблицею, відповідно до якого матеріальні збитки, спричинені власнику автомобіля «Renault Kangoo» реєстраційний номер НОМЕР_2 внаслідок його пошкодження в результаті ДТП 10.06.2017 року, складає 132 157 грн. 98 коп., вартість відновлювального ремонту даного автомобіля складає 157697 грн. 52 коп.;
- актом судово-медичного обстеження № 2831 від 22.08.2017 року, згідно з яким у ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: гострої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, травматичної ампутації шкіряних покровів лобної, тім`яної та скроневої області праворуч з дефектом підшкірно-жирового слою, які спричинені від дії твердих предметів (предмету), можливо з обмеженою контактуючої поверхнею, можливо в термін на який вказує батько обстеженого. За своїм характером виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження відносяться до середнього ступеню тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день);
- висновком судово-медичної експертизи №3329е від 03.10.2017 року, зя кого сліжує, що якого, за даними медичної документації та при огляду 19.08.2017 року у ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, травматичної ампутації шкіряних покровів лобної, тім`яної та скроневої області праворуч з дефектом підшкірно-жирового шару.
Виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження спричинені від механічної дії тупих твердих предметів частина з обмеженою контактуючою поверхнею, що діяли в область голови, якими могли бути і виступаючі частини салону автомобіля, за умов дорожньо-транспортної пригоди.
Враховуючи характер та локалізацію виявлених у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, ступень ознак їх загоєння, дані медичної документації, можливо вказати, що вони отримані незадовго до надходження на стаціонарне лікування в ДОДКЛ, тобто і в термін, на який вказує батько обстеженого та слідчий у постанові.
За своїм характером виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження відносяться до середнього ступеню тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш як 21 день);
- висновком комісійної судово-медичної експертизи № 212 від 01.12.2017 року, відповідно до якого, рубець лобної області праворуч, на момент проведення комісійної судово-медичної експертизи, залишається невиправним і для його виправлення необхідне лише хірургічне втручання (пластина операція), дане ушкодження може бути розцінено як тяжке, якщо буде визнано таким, що знівечило обличчя;
- висновком додаткової комісійної судово-медичної експертизи № 188-Д від 14.11.2019 року, відповідно до висновку якої, рубець в лобній частині справа малолітнього ОСОБА_9 є невиправний. Для його видалення необхідне хірургічне втручання після досягнення повноліття;
- протоколом слідчого експерименту від 15.11.2017 року за участю ОСОБА_14 , котрий на місці ДТП, розповів про обставини та показав механізм дорожньо-транспортної пригоди 10.06.2017 року;
- даними авто-технічної експертизи № 6/10.1/1129 від 08.12.2017 року, відповідно до якого в дорожньо-транспортній обстановці, що склалася, водій автомобіля «Renault Kangoo» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_14 повинен був діяти відповідно до вимог п.12.3 Правил дорожнього руху та не мав технічної можливості запобігти зіткненню шляхом зупинки автомобіля до смуги руху автомобіля «Geely Emgrand», у зв`язку з чим в діях водія автомобіля «Renault Kangoo» не вбачається невідповідності вимогам п. 12.3 ПДР, які з технічної точки зору могли б знаходитись в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.
В дорожньо-транспортній обстановці, що склалася, водій автомобіля «Geely Emgrand» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 повинна була діяти відповідно до вимог п.16.11 та дорожнього знаку 2.1 розділу 33 ПДР. Технічна можливість запобігти зіткненню автомобілів «Geely Emgrand» та «Renault Kangoo» полягала у дотриманні водієм ОСОБА_7 вимог п.16.11 та дорожнього знаку 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху України.
Дії водія ОСОБА_16 не відповідали вимогам п. 16.12 та дорожнього знаку 2.1 розділу 33 ПДР України, які з технічної точки зору знаходились в причинному зв`язку з настанням події дорожньо-транспортної події, що розглядається.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Також в апеляційному суді був повторно безпосередньо досліджений висновок авто-товарознавчої експертизи № 121/17А від 08.07.2017 року та висновок експерта № СЕ-19/104-21/29508-ІТ від 21.09.2021.
З висновку експерта № СЕ-19/104-21/29508-ІТ від 21.09.2021 слідує, що в даній дорожній обстановці водій автомобіля «Geely Emgrand» ОСОБА_7 , яка рухалася по другорядній дорозі, на перехресті нерівнозначних доріг повинна була дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, тобто водій ОСОБА_7 повинна була діяти згідно вимог п. 16.11 і дорожнього знаку 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху, де вказано: «п. 16.11. На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі незалежно від напрямку їх подальшого руху.
Дорожній знак 2.1 «Дати дорогу». Водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі, а за наявності таблички 7.8 транспортним засобам, що рухаються по головні автомобі. дорозі.»
Технічна можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди для воді автомобіля «Geely Emgrand» ОСОБА_16 встановлювалася виконанням нею вимог п. 16.11 і дорожнього знаку 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху, та для чого не було будь-яких перешкод технічного характеру, які не дозволяли би їй їх виконати.
Оскільки водій автомобіля «Geely Emgrand» ОСОБА_7 , яка рухалася по другорядній дорозі, на перехресті нерівнозначних доріг не дала дорогу автомобілю «Renault Kangoo», який наближався до цього перехрестя по головній дорозі, в результаті чого мало місце перехресне зіткнення вище вказаних ТЗ, то дії водія ОСОБА_16 , при заданому механізмові пригоди, не відповідали вимогам п. 16.11 та дорожнього знаку 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з даною ДТП.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання висновку експерта № СЕ-19/104-21/29508-ІТ від 21.09.2021 недопустимим та неналежним доказом в цілому та вважає, що висновок цього експерта в частині не відповідності дій водія ОСОБА_16 вимогам п. 16.11 та дорожнього знаку 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з даною ДТП та в тій частині, що що для виконання цих вимог ПДР у неї не було будь-яких перешкод технічного характеру, є достовірним, належним та допустимим доказом її винуватості. Висновок в цій частині узгоджується з висновком авто-технічної експертизи № 6/10.1/1129 від 08.12.2017 року та пояснення експерта ОСОБА_17 , допитаного в суді першої інстанції та іншими доказами, дослідженими під час судового розгляду в суді першої інстанції.
Вищезазначені висновки судово-автотехнічних експертиз, а також протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_14 , суд апеляційної інстанції вважає за необхідне оцінити з урахуванням доводів апеляційної скарги захисника.
Так захисник в апеляційній скарзі посилається на недостовірність висновку судово-автотехнічної експертизи від 08.02.2017 року № 6/10.1/1129 через те, що швидкість 60 км/год з якою рухався автомобіль «Renault Kangoo» під керуванням водія ОСОБА_14 задана слідчим на власний розсуд, оскільки ОСОБА_14 в цій частині змінював свої показання, під час слідчого експерименту за його участі взагалі вимірювання швидкості не здійснювалось.
Вважає, що встановлення цих обставин мають істотне значення для встановлення гальмівного шляху для водія ОСОБА_14 та наявність у нього технічної можливості запобігти зіткненню та відповідно наявності в його діях порушення пункту 12.3 Правил дорожнього руху.
Перевіривши вказані доводи апеляційний суд вважає їх безпідставними та такими, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, отримали належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд та зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
За змістом п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України в кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, «подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення)» (п. 1), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення (п. 2) та вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.
За змістом ст. ст. 22, 26 КПК України повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором.
Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом
В цьому кримінальному провадженні стороною обвинувачення висунуте обвинувачення ОСОБА_7 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме порушення нею вимог п. 16.11 та дорожнього знаку 2.1 Правил дорожнього руху України, невиконання яких знаходиться в причинному зв`язку з наслідками у вигляді тяжких тілесних ушкоджень спричинених малолітньому потерпілому ОСОБА_9 .
Не заперечуючи, що при розгляді справ про дорожньо-транспортні події за участю декількох водіїв для вирішення питання про наявність чи відсутність в їхніх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК, необхідно встановити причинний зв`язок між діяннями (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, дослідити характер та черговість порушень, які вчинив кожен з водіїв, хто з них створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), суд апеляційної інстанції вважає, що твердження захисту про винуватість в цій ДТП іншого водія виходять за межі висунутого обвинувачення та судового розгляду даного кримінального провадження.
Сторона захисту, посилаючись на невідповідність, на їх думку, дій водія ОСОБА_14 вимогам п. 12.3 ПДР, не наводить обґрунтування, як це виключає наявність порушень в діях водія ОСОБА_16 вимог п. 16.11 та дорожнього знаку 2.1 Правил дорожнього руху.
Колегія суддів зауважує, що характер механізму даного ДТП не є складним, зокрема той факт, що ОСОБА_7 рухалась по другорядній дорозі і мала обов`язок дати дорогу водію ОСОБА_14 , фактично визнається самою обвинуваченою, а той факт, що не виконання нею вимог п. 16.11 та дорожнього знаку 2.1 розділу 33 ПДР стало причиною даної ДТП, у колегії суддів не викликає сумніву.
Наявність в діях водія ОСОБА_14 порушень вимог 12.3 ПДР перевірялись слідчим під час досудового розслідування та не було встановлено таких порушень, відповідно сторона обвинувачення на висувала йому звинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 КК України.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції погоджується з правовою оцінкою висновку № СЕ-19/104-21/29508-ІТ від 21.09.2021 в частині дослідження експертом дій водія ОСОБА_14 , який містить вихідні дані, які були повідомлені обвинуваченою і суперечать її ж показам, які вона надавала в суді.
Так, ОСОБА_7 надала експерту інші дані, вигідні для себе про те, що її авто рухалось зі швидкістю 20 км/на годину, хоча під час допиту неодноразово вказувала про швидкість близько 35 км/год. Також, вказала відстань з моменту виїзду на проїзну частину з пр. Б.Хмельницького до моменту зіткнення в 20 метрів, хоча під час допиту в суді жодного разу про це не повідомляла й достовірно знала, що під час проведення експертного дослідження №6/10.1/1129 від 08.12.2017 року та за показами експерта ОСОБА_17 зазначено, що з моменту виїзду на перехрестя до місця зіткнення автомобіль «Geely Emgrand» під керуванням ОСОБА_16 здолав 19,4 метри за 2 секунди.
Таким чином, наданий обвинуваченою ОСОБА_7 висновок автотехнічної експертизи в частині дослідження дій водія ОСОБА_14 містить зовсім інші вихідні дані.
Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим і рішення місцевого суд про відмову в задоволенні клопотання захисту про проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_16 , оскільки таке клопотання заявлено в кінці судового розгляду і мета слідчого експерименту не могла бути досягнута, а відомості були недостовірними, у зв`язку з тим, що не зрозуміло які ж саме показання ОСОБА_16 слід перевірити на місці, оскільки остання неодноразово змінювала як свої показання, так і своє ставлення до вчиненого злочину він повного визнання винуватості у ДТП (на стадії досудового розслідування), так і часткове визнання винуватості, а в подальшому просила її виправдати через відсутність в її діях складу злочину.
Доводи апеляційної скарги захисника про порушення порядку проведення слідчого експерименту за участю водія ОСОБА_14 , спростовані судом першої інстанції та перевірені апеляційним судом. Зокрема такі твердження спростовані показаннями самого ОСОБА_14 , який пояснив, що бачив як автомобіль ОСОБА_16 рухався за дві секунди безпосередньо перед зіткнення (захисник помилково тлумачить його показання начебто ОСОБА_14 взагалі не бачив останню), а свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 підтвердили проведення під час слідчого експерименту здійснення замірів відстані та часу, яку подолав автомобіль-статист та які в подальшому були надані експерту ОСОБА_17 для розрахунків.
Безпідставними є і доводи захисника про не дослідження судом першої інстанції речових доказів, а саме вищезазначених автомобілів «Geely Emgrand» та «Renault Kangoo», оскільки в супереч твердження захисника, суд не посилався у вироку на ці речові докази як на докази винуватості ОСОБА_16 . Поміж тим, в апеляційній скарзі відсутнє обґрунтування того, як міг вплинути на кінцевий висновок у цій справі факт огляду цих речових доказів судом та не зазначено можливості встановлення нових обставин, аніж ті, що встановлені іншими доказами у справі, зокрема, протоколом огляду місця ДТП яким зафіксовані їх механічні ушкодження та місце розташування після ДТП.
Так дії ОСОБА_16 кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього, що заподіяли потерпілому тяжкі тілесні ушкодження за ознакою непоправного знівечення обличчя.
Судом апеляційної інстанції задоволено клопотання захисника про забезпечення безпосередньої участі малолітнього потерпілого в судовому засіданні для його безпосереднього візуального спостереження з метою перевірки висновків суду першої інстанції про наявність у потерпілого такого тілесного ушкодження, яке знівечує обличчя і, відповідно, правильності кваліфікацій дій ОСОБА_7 .
В судове засідання суду апеляційної інстанції представник потерпілого ОСОБА_10 забезпечив участь свого сина малолітнього потерпілого ОСОБА_9 для його безпосереднього візуального сприйняття всіма учасниками судового провадження, зокрема і стороною захисту.
Травма може бути розцінена, як тяжке тілесне ушкодження, якщо її буде визнано такою, що знівечила обличчя, а непоправним знівечення обличчя визнається у тих випадках, коли ушкодження обличчя потерпілого не може бути виправленим.
Під поправністю ушкодження слід розуміти значне зменшення вираженості патологічних змін (рубця, деформації, порушення міміки тощо) з часом чи під дією не хірургічних засобів. Коли ж для усунення необхідне хірургічне втручання (косметична операція), то ушкодження обличчя вважається непоправним.
Поняття знівечення - не медичне, тому право кваліфікувати ушкодження обличчя як знівечення належить до компетенції слідчого та суду. Водночас судово-медичний експерт визначає вид ушкодження, його особливості, механізм утворення і встановлює, чи є це ушкодження поправним або непоправним. Коли ушкодження обличчя виправне, ступінь тяжкості його визначається з огляду на критерії, викладені у Правилах судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень; при непоправності нарівні із визначенням ступеня тяжкості ушкодження за звичним порядком експерт зазначає, що ушкодження може бути розцінене як тяжке, якщо буде визнане таким, що знівечило обличчя.
Непоправне знівечення обличчя може бути результатом: обливання обличчя кип`ятком, кислотою чи іншою речовиною; заподіяння глибоких чи значної кількості мілких шрамів за допомогою гострих предметів; обрізання вух чи носа, тощо. Такі ушкодження надають обличчю вигляд ненормальний, не властивий людському образу і незвичний для сторонніх осіб, неприємний, страхітливий, огидливий та такий, що відштовхує. При цьому крім фізичної шкоди, такі ушкодження заподіюють потерпілому значну психічну травму, оскільки ця обставина принижує потерпілого, викликає в нього тяжкі душевні переживання, муки.
З матеріалів провадження та в результаті безпосереднього візуального спостереження за малолітнім потерпілим ОСОБА_9 вбачається, що потерпілій в результаті ДТП було спричинено ушкодження обличчя, яке було непоправним, що встановлено, зокрема низкою судово-медичних експертиз викладених вище і фактично не заперечується стороною захисту.
При цьому апеляційний суд, оцінивши зовнішній вигляд потерпілого, доходить висновку, що отримані тілесні ушкодження є не характерними для знівечення обличчя, тобто не характеризуються як такі, що надають обличчю вигляд ненормальний, не властивий людському образу і незвичний для сторонніх осіб, неприємний, страхітливий, огидливий та такий, що відштовхує.
Беручи до уваги фотографії малолітнього потерпілого висвітлені у висновках судово-медичних експертиз та безпосереднє його візуальне сприйняття, яке відбувалось за участю сторони захисту та обвинувачення, апеляційний суд доходить висновку, що так, дійсно у малолітнього потерпілого є рубець лобної області праворуч, переважна частина якого знаходиться на волосистій частині шкіри голови, а в лобній області праворуч, поза межами волосистої частини голови, є рубець трикутної форми, нижче рівня оточуючої неушкодженої шкіри, рожево-синюшного кольору, зі стоншеним епітелієм, проте він не створює знівечення обличчя, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги захисника є переконливим і в цій частині підлягають задоволенню.
Як слушно зауважує в своїй скарзі захисник, питання «знівечення» відноситься до повноважень суду, тому посилання захисника як на неповноту судового розгляду, не призначення судом судово-медичної експертизи із залученням фахівця у галузі пластичної (косметичної) хірургії, колегії суддів розцінює як неприйнятні та суперечливі.
Таким чином, рішення суду першої інстанції про кваліфікацію дій обвинуваченої за ч. 2 ст. 286 КК України за ознакою спричинення тяжкого тілесного ушкодження не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, є не обґрунтованим, а її дії слід перекваліфікувати на ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Відповідно до ч. 1 ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
Обставин, які б свідчили про неповноту судового розгляду, яка б не могла бути усунута в апеляційному суді та яка б вплинула на кінцеве судове рішення, колегією суддів не встановлено, а інші обставини перевірені, шляхом повторного дослідження доказів та встановлені в апеляційному суді.
Усупереч твердженням у поданій апеляційній скарзі місцевий суд, дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, дав їм належну та мотивовану оцінку в аспекті ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також з`ясував передбачені ст. 91 КПК України обставини, що належать до предмета доказування в межах пред`явленого обвинувачення й обґрунтовано вирішив, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху.
Стосовно доводів апеляційної скарги про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема положень ст. ст. 36, 37 39, 110 КПК України, які за твердженням захисту тягнуть недопустимість всіх доказів у кримінальному провадженні.
Захисник стверджує, що всі докази у справі є недопустимими через відсутність повноважень у слідчих, які проводили досудове розслідування та прокурорів, які здійснювали процесуальне керівництво внаслідок відсутності в матеріалах кримінального провадження окремого процесуального рішення у формі постанови про визначення слідчого та прокурора. Вказані доводи, сторона захисту висловлювала в суді першої інстанції, проте суд, на його думку, з формальних підстав їх відхилив.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурор долучив оригінал постанови про створення слідчої групи від 11.06.2017 року у кримінальному провадженні № 0001669, яка винесена заступником начальника ДВП ГУНП в Дніпропетровській області майором поліції ОСОБА_22 , відповідно до якої в групу слідчих увійшли слідчий СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області капітан поліції ОСОБА_18 (старший групи) та слідчий СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області капітан поліції ОСОБА_23 (член групи).
Також долучений оригінал постанови про визначення групи прокурорів від 11.06.2017 року у кримінальному провадженні № 0001669, яка винесена заступником керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 Дніпропетровської області радником юстиції ОСОБА_24 , відповідно до якої до складу групи прокурорів увійшли прокурори ОСОБА_25 (старший групи), ОСОБА_26 та ОСОБА_27 .
Дослідивши вищевказані документи, апеляційний суд доходить висновку про відсутність істотного порушення вимог КПК України, зазначених захисником, які б потягли визнання всіх доказів по справі недопустимими доказами, з огляду на наступне.
Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Об`єднаної палати ККС ВС від 14.02.2022 року у справі № 477/426/17, постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами.
Якщо в суді першої інстанції це питання не ставилось, а виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах.
Апеляційний суд вважає, що такий підхід може бути застосований і до постанови про призначення прокурора або групи прокурорів у кримінальному провадженні.
Не дослідження цих процесуальних документів в суді першої інстанції за обставин, що про це зауважувала сторона захисту, є неповнотою судового розгляду, проте такі ж аргументи наводив захист і в апеляційній скарзі під час перевірки яких прокурором були долучені оригінал вказаних вище постанов.
Таким чином, вказана неповнота судового розгляду була усунута під час апеляційного провадження, а стороні захисту наданий час та можливість для узгодження лінії захисту.
Отже, дослідивши оригінали постанов на які посилається захисник про визначення прокурорів та слідчих у цьому кримінальному провадженні не виникає жодних сумнівів, що прокурори та слідчі, у спосіб визначений КПК України, уповноважені здійснювати процесуальне керівництво та досудове розслідування в цьому кримінальному провадженні і не з власної ініціативи брали в ньому участь.
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції перекваліфіковує дії обвинуваченої з ч. 2 на ч.1 ст. 286 КК України то суд призначає покарання за цим законом.
Покарання призначається у відповідності з положеннями ст. ст. 50, 65 КК України з належним врахуванням тяжкості кримінального правопорушення, відомостей про особу обвинуваченого та обставин, що обтяжують і пом`якшують покарання.
Враховуючи принципи співмірності та справедливості призначення покарання, колегія суддів не може погодитись з рішенням місцевого суду про звільнення ОСОБА_16 на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році» від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, проте за відсутності апеляційних скарг прокурора або представника потерпілого, позбавлена процесуальної можливості ухвалити відповідне судове рішення.
В той же час, як слідує з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 вчинила необережне кримінальне правопорушення, яке не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України. Дане кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою до набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» (07.09.2017 року), ОСОБА_7 є матір`ю неповнолітньої ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо якої не позбавлена батьківських прав (том 2 а.с.65), у зв`язку з чим вона підлягає звільненню від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році», тому суд призначає їй покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, яке є найсуворіше за видом, проте від якого вона звільняється від його відбування.
Крім того, Касаційний кримінальний суд Верховного Суду в ухвалі від 02 квітня 2018 року у провадженні № 51-3546ск18, зазначив наступне: «Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд не вправі перейти до більш м`якого виду покарання у випадках, коли санкцією закону, за яким засуджується особа, передбачено лише такі покарання, які з огляду на її вік чи стан не можуть бути до неї застосовані. В таких випадках суд, за наявності до того підстав повинен закрити справу і звільнити особу від кримінальної відповідальності або постановити обвинувальний вирок і звільнити засуджену від покарання.
Оскільки санкцією ч. 1 ст. 122 КК України передбачено покарання у виді виправних робіт на строк до 2 років, обмеження волі на строк до 3 років або позбавлення волі на строк до 3 років, при цьому питання про скасування вироку за м`якістю призначеного покарання не порушено, а особі призначено покарання, яке з огляду на його стан не може бути до нього застосовано, то він підлягає звільненню від цього покарання.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційним судом правильно звільнено особу від призначеного йому покарання місцевим судом у виді виправних робіт, що цілком узгоджується з вищенаведеними вимогами кримінального та кримінального процесуального закону, а тому підстав вважати обґрунтованими доводи касаційної скарги прокурора, у колегії суддів немає».
Щодо цивільних позовів.
Доводи апеляційної скарги захисника про неправильний розрахунок стягнення матеріальної шкоди на користь цивільного позивача ОСОБА_14 є слушними з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
За змістом зазначеної норми закону обов`язок відшкодування шкоди у особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, виникає у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди.
Ліміт відповідальності страховика визначається умовами договору страхування цивільно-правової відповідальності укладеного з власником (володільцем) транспортного засобу.
В суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що цивільно-правова відповідальність, як власника наземного транспортного засобу була застрахована і це підтверджує захисник в апеляційній скарзі.
Цивільний позивач ОСОБА_14 пояснив, що змінив в суді першої інстанції позовні вимоги і не пред`являв їх до страхової компанії, оскільки документи на відшкодування шкоди, завданої фізичним знищенням його транспортного засобу вже знаходяться в страховій компанії, які в добровільному порядку за наявності вироку суду виплатить страхове відшкодування, у зв`язку з цим він пред`явив позов до ОСОБА_16 у розмірі, яка перевищує ліміт страхового відшкодування.
Відшкодування шкоди, заподіяної власником (володільцем) транспортного засобу, цивільно-правова відповідальність якого застрахована урегульовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У разі коли пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлений або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.
Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 цього Закону, відповідно до якої транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необгрунтованим. Ремонт вважається економічно необгрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП.
Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди здійснюється у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик чи моторне транспортне страхове бюро.
Відповідно до висновку авто-товарознавчої експертизи № 121/17А від 08.07.2017 року з додатками та фототаблицею, який був повторно та безпосередньо досліджений апеляційним судом, матеріальні збитки, спричинені власнику автомобіля «Renault Kangoo» реєстраційний номер НОМЕР_2 внаслідок його пошкодження в результаті ДТП 10.06.2017 року, складає 132 157 грн. 98 коп., вартість відновлювального ремонту даного автомобіля складає 157697 грн. 52 коп.
В судовому засіданні в суді першої та апеляційної інстанції ОСОБА_14 визнав, що його автомобіль «Renault Kangoo» реєстраційний номер НОМЕР_2 є фізично знищеним і його ремонт є неможливим.
В такому випадку відшкодування шкоди здійснюється у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Враховуючи вище викладене з ОСОБА_16 слід стягнути на користь ОСОБА_14 32 157 грн. 98 коп., що є різницею між розміром матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля внаслідок його пошкодження в результаті ДТП (ринкової вартості) та лімітом відшкодування страхової компанії, визнаного сторонами кримінального провадження.
Твердження захисника про відсутність оцінки залишкової вартості транспортного засобу, суд апеляційної інстанції вважає такими, що не впливають на розмір відшкодування, який слід стягнути з ОСОБА_16 , оскільки питання залишків транспортного засобу буде вирішуватись між страховою компанією та ОСОБА_14 .
Захисник також просив скасувати вирок та відмовити в задоволенні цивільного позову законного представника ОСОБА_10 з тих підстав, що винуватість ОСОБА_16 у вчиненні злочину не доведено, проте виходячи із вищевикладених висновків суду апеляційної інстанції в цій частині, такі доводи є безпідставними.
В супереч твердженням захисника, колегія суддів не знаходить підстав і для скасування вироку суду в частині цивільних позивачів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про стягнення з обвинуваченої моральної шкоди та відмови в задоволенні їх позовних вимог.
Так рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з належним дотриманням вимог ст. ст. 23, 1167 ЦК України, 127-129 КПК України.
Суд першої інстанції правильно врахував, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Так судом першої інстанції належним чином враховано, що ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 завдана моральна шкода, при цьому враховано ступінь вини обвинуваченої, характер та глибину страждань цивільних позивачів, вимушені зміни в їх житті, характер та тяжкість отриманих тілесних ушкоджень й дійшов обґрунтованого висновку про їх задоволення, а вимоги ОСОБА_14 про часткове задоволення.
При цьому, колегія суддів, окрім іншого, враховує обставини даного ДТП та його характер, зокрема, що вказані цивільні позивачі були пасажирами автомобіля «Renault Kangoo», який внаслідок удару автомобілем під керування ОСОБА_16 перекинувся, їх онук отримав тілесні ушкодження, що є стресовою ситуацією для людини і без сумніву заподіює моральну шкоду.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , у зв`язку з чим вирок суду в частині правової кваліфікації дій обвинуваченої та вирішення цивільного позову ОСОБА_14 до ОСОБА_16 підлягає зміні, а в іншій частині залишенню без змін.
Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування оскарженого судового рішення, при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року стосовно ОСОБА_7 за частиною 2 статті 286 КК України в частині правової кваліфікації дій обвинуваченої та вирішення цивільного позову ОСОБА_14 до ОСОБА_7 змінити.
Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з частини 2 статті 286 КК України на частину 1 статті 286 КК України та призначити їй покарання за цим законом у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, який набрав чинності 07.09.2017 року, звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного та додаткового покарання.
Позов цивільного позивача ОСОБА_14 задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_7 на його користь 32 157 грн. 98 коп. матеріальної шкоди та 10 000 грн. моральної шкоди.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4