Дата документу Справа № 317/463/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 317/463/22 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/1018/22 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 в режимі відеоконференції за допомогою онлайн сервісу відеозв`язку EASYCON,

засудженого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з ДУ «Біленьківська виправна колонія №99»,

розглянула 27 липня 2022 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_8 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 29 квітня 2022 року, якою задоволено клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який проживав за адресою: АДРЕСА_1 ,

засудженого вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2020 року за ч.2 ст.186, ч.1 ст.71 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Встановлені ухвалою суду першої інстанції обставини:

Засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким посилаючись на те, що він став на шлях виправлення та відбув необхідну частину строку покарання, призначеного вироком суду.
В судовому засіданні засуджений підтримав подане ним клопотання та просив суд його задовольнити.
Представник адміністрації установи заперечив проти клопотання та зазначив, що ОСОБА_7 не в повній мірі став на шлях виправлення. Під час відбування покарання в БВК-99 більше року, він всього двічі заохочувався за сумлінну поведінку та ставлення до праці, при цьому, після того, як судом було відмовлено ОСОБА_7 в задоволенні його клопотання про умовно-дострокове звільнення, засуджений перестав проявляти ініціативу та не отримував заохочень. Крім того, у засудженого слабкі соціальні зв`язки, оскільки його дружина та діти знаходяться за межами України, що може спонукати засудженого до ухилення від покарання. Зазначив, що засуджений визнає провину у скоєному злочині лише з метою отримати поблажливість, оскільки за вироком він провину не визнавав.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 29 квітня 2022 року задоволено клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким.

Замінено засудженому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 невідбуту частину покарання, що складає 10 місяців позбавлення волі, більш м`яким покаранням обмеженням волі на той же строк.

Зараховано ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в строк відбування покарання час з дня набрання даною ухвалою законної сили до дня прибуття і постановки на облік у виправному центрі відповідно до вимог ст.72 КК України, ст.58 КВК України з розрахунку один день позбавлення волі за два дні обмеження волі.

Задовольняючи клопотання засудженого, суд першої інстанції дійшов висновку, що засуджений став на шлях виправлення і може продовжити відбувати більш м`яке покарання.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі прокурор не погоджується з оскаржуваною ухвалою, вважає її незаконною, такою, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування доводів зазначає, що засуджений за весь період відбування покарання стягнень не отримував. При цьому, ним отримано 2 заохочення, одне з них - 26.07.2021 року, а інше 12.10.2021 року. Тобто його поведінка була зразковою тільки на протязі незначного періоду строку відбування покарання, а в інший час його перебування під вартою, він вів себе посередньо.

В судовому засіданні представник адміністрації колонії підтвердив, що під час перебування ОСОБА_7 у ДУ «Біленківська виправна колонія №99» щоквартально проводилась оцінка поведінки засудженого. Однак враховуючи те, що активної участі засуджений з благоустрою колонії не приймає, на виробництві установи не працевлаштований, не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня, участі у самодіяльних організаціях засуджених не приймає, заохочень засуджений не отримував. Відповідно до наданої суду характеристики на ОСОБА_7 вбачається, що адміністрація установи вважає, що до засудженого недоцільно застосовувати заохочувальну норму, передбачену ст.82 КК України, оскільки це може детермінувати скоєння ним втечі.

Крім того, в ході судового розгляду було встановлено, що 05.11.2021 року ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області йому було відмовлено в умовно-достроковому звільненні від покарання. Після того, ОСОБА_7 не працював на виробництві колонії, не виконував робіт з благоустрою колонії. Зазначене свідчить про те, засуджений демонстрував зразкову поведінку тільки перед тим, як до суду ним було направлено клопотання про умовно-дострокове звільнення. Після того, як судом йому було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, він не отримував жодного заохочення, участі в роботі самодіяльних організацій не приймав, не прагнув до підвищення свого загальноосвітнього рівня, активної участі в роботах з благоустрою колонії не приймав. Тобто його позитивна поведінка не є сталою, позитивних змін, які відбуваються в особистості засудженого та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки у ОСОБА_7 не спостерігається.

Звертає увагу суду на ставлення засудженого ОСОБА_7 до вчиненого ним злочину. В ході судового розгляду засуджений повідомив, що дійсно оскаржував вирок суду, оскільки вважав, що призначене судом покарання було занадто суворим. Отже, визнання ним своєї провини у вчиненому злочині залишається формальним. З характеристики, що надана ДУ «Біленківська виправна колонія №99», вбачається, що засуджений визнає провину у вчиненому злочині, але не щиро, робить це з метою отримати поблажливість.

Таким чином, на теперішній час відсутні підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому ОСОБА_7 , оскільки встановлені дані у своїй сукупності не свідчать про його виправлення та перевиховання.

Просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання засудженого про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити апеляційні вимоги.

Засуджений у судовому засіданні не погодився з апеляційною скаргою та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Згідно ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Положеннями ст.82 КК України передбачена заміна невідбутої частини покарання більш м`яким у разі, якщо засуджений став на шлях виправлення, після фактичного відбуття не менше половини строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.

Стаття 6 КВК України визначає, що виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

В той же час, дотримання порядку і умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання, відповідно до ст.9 КВК України є обов`язком засудженого.

Згідно з п.3 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Порядок вирішення таких питань регламентується ст.539 КПК України.

Крім того, відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» під час судового розгляду справ даної категорії, судам слід ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених та інше.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції у своєму рішенні не навів належних та переконливих підстав, які підтверджують, що засуджений ОСОБА_7 своєю сумлінною поведінкою довів своє виправлення.

З наданих суду матеріалів вбачається, що ОСОБА_7 засуджений вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2020 року за ч.2 ст.186, ст.71 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі.
Початок строку відбування засудженим покарання - 24 травня 2019 року.
Кінець строку відбування засудженим покарання - 01 березня 2023 року.

Згідно з матеріалами, що характеризують особу засудженого ОСОБА_7 , останній Під час тримання у Запорізькому слідчому ізоляторі характеризувався посередньо. Порушень режиму тримання не допускав. Заохочень, стягнень не мав.

З 04.03.2021 року відбуває покарання в державній установі «Біленьківська виправна колонія №99», характеризується наступним чином: порушень режиму відбування покарання не допускав, двічі заохочувався правами начальника установи. На виробництві установи не працевлаштований. За характером спокійний, врівноважений, у відношенні до засуджених не конфліктний, підтримує стосунки із засудженими позитивної та негативної спрямованості. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. Спальне місце та при ліжкову тумбочку утримує у чистоті і порядку, має охайній зовнішній вигляд. Задовільно ставиться до майна установи та предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи. Виконує передбачені законом вимоги персоналу установи. Виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок. Не допускає порушень вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Позитивно ставиться до робіт з благоустрою місця позбавлення волі, вбачає в цьому суспільно-корисну необхідність, але активної участі не приймає. Приймає участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу, а саме - «Професія». Не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня, вважає отриманої освіти достатньою. Участі у роботі самодіяльних організацій засуджених не приймає. На теперішній час соціальні зв`язки з близькими родичами слабкі, не стабільні. У скоєному злочині провину визнає, але не щиро, робить це з метою отримати поблажливість.

Надаючи оцінку наведеним обставинам та доказам на їх підтвердження, колегія суддів вважає, що дійти висновку, що поведінка ОСОБА_7 за весь час відбування покарання є такою, що зазнала позитивних змін, неможливо.

На думку апеляційного суду, заслуговують на увагу доводи прокурора про те, що на час розгляду судом клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким були відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про те, що засуджений довів своє виправлення.

За виконання покладених обов`язків засуджений ОСОБА_7 дійсно 2 рази заохочувався правами начальника установи. При цьому, за час відбування покарання стягнень не мав.

Натомість, обов`язковою умовою для застосування заохочувальної норми, передбаченої статтею 82 Кримінального кодексу України у вигляді заміни не відбутої частини покарання більш м`яким є саме доведення засудженою особою те, що вона стала на шлях виправлення.

При цьому підтвердженням зазначеної обставини слугує сукупність певних ознак.

Під виправленням засудженого слід розуміти процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Виправлення полягає в тому, щоб шляхом примусового впливу на засуджену внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність, а ще краще, нехай навіть під страхом покарання, прищепити повагу до закону. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що само по собі важливий результат застосування покарання, суттєвий показник його ефективності.

Під час апеляційного розгляду було встановлено, що ОСОБА_7 тривалий час не виявляв бажання працювати, згідно довідки установи з жовтня 2020 року по березень 2022 року взагалі не працював, що є його прямим обов`язком згідно ч.1 ст.118 КВК України, та в свою чергу свідчить про відсутність повного виправлення з боку останнього в контексті вимог ст.6 КВК України, а пасивна поведінка засудженого не може бути визнана, як сумлінна.

Також звертає на себе увагу, що засуджений активної участі з благоустрою місця позбавлення волі не приймає, не приймає участі в організації виховних заходів, не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня, вважає отриманої освіти достатньою, участі у роботі самодіяльних організацій засуджених не приймає, що свідчить на користь висновку суду, що поведінка засудженого за весь час відбування ним покарання у своїй сукупності не є стабільно позитивною та активною.

Тобто, сукупність даних про особу засудженого ОСОБА_7 за весь період відбування ним покарання беззаперечно не свідчать про його усталену сумлінну поведінку і, відповідно, доведення його виправлення. Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього часу відбування покарання.

Таким чином, об`єктивність указаної характеристики, вся інформація, викладена в ній, в сукупності з даними про підвищену суспільну небезпеку тих дій, за які ОСОБА_7 засуджений, переконливо доводять про те, що останній не довів стабільності та позитивності поведінки, а отже і не довів свого виправлення.

Також колегія суддів зауважує, що рішенням комісії ДУ «Біленьківська виправна колонія №99» від 27.05.2021 року засудженому ОСОБА_7 відмовлено у застосуванні ст.82 КК України як такому, що не довів свого виправлення. Адміністрація установи вважала, що до засудженого ОСОБА_7 не доцільно застосовувати заохочувальну норму передбачену ст.82 КК України, так як засуджений має дуже слабкі соціальні зв`язки, що може детермінувати скоєння ним втечі.

Ті обставини, що засуджений ОСОБА_7 має 2 заохочення, ще не підтверджують того, що засуджений повністю став на шлях виправлення.

Оцінюючи наведені обставини апеляційний суд не може погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 своєю поведінкою став на шлях виправлення, а висновок про можливість застосування щодо засудженого заохочувальної норми, передбаченої ст.82 КК України, повинен ґрунтуватися на аналізі даних про поведінку засудженого за весь час відбування покарання, в тому числі й на даних, що характеризують ступінь тяжкості вчинених злочинів і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а доведення засудженою особою, що вона стала на шлях виправлення, чому мають слугувати об`єктивні, переконливі обставини, яких у даному провадженні колегія суддів не вбачає.

З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, що суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо в судовому засіданні обставини справи, надав їм неправильну оцінку, що призвело до порушення вимог ст.413 КПК України, тобто неправильному застосуванню закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України, є підставою для скасування судового рішення.

Апеляційний суд, виходячи з положень ст.82 КК України та п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» від 26 квітня 2002 року № 2, проаналізувавши дані щодо ставлення засудженого до вчиненого ним кримінального правопорушення, даних щодо праці, даних про його особу за весь період перебування в установах відбування покарань, оцінюючи у сукупності з даними щодо обставин скоєного злочину та строку реального відбуття призначеного покарання, приходить до висновку, що засуджений ОСОБА_7 за весь період відбування покарання не довів, що став на шлях виправлення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції відносно засудженого ОСОБА_7 підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.

Керуючись ст.ст.405, 407, 409, 419, 539 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу прокурора Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 29 квітня 2022 року, якою задоволено клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким стосовно ОСОБА_7 , скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4