Номер провадження: 11-кп/813/1108/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Суворовського районного суду м. Одеси віл 03 серпня 2021 року у кримінальному провадженні №0000476, внесеному до ЄРДР 14.04.2021 року, відносно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Новокулі Новолакського р-ну Республіки Дагестан Російської Федерації, громадянина Російської Федерації, з середньою освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, засуджений вироком Київського районного суду м. Одеси від 19 червня 2009 року за ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років і 6 місяців, звільненого 16 лютого 2016 року у зв`язку із відбуттям строку покарання, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення.
Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки.

Покладено на ОСОБА_8 обов`язки, передбачені п.п. 1-2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Стягнуто із ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати на суму 1372 (однієї тисячі трьохсот сімдесяти двох) грн 96 (дев`яноста шести) коп.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Відповідно до оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 , перебуваючи близько 12 години 40 хвилин 14 квітня 2021 року на сходовому майданчику 3 поверху, парадної №5 буд. АДРЕСА_2 , знайшов наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон, після чого, зберігав його при собі, без мети збуту, до 14 години 31 хвилин цієї ж доби, який був вилучений у ОСОБА_8 , співробітниками поліції, кількісним вмістом 0,0907 г., що перевищувало його невеликий розмір, визначений таблицею №1 наказу МОЗ України від 1 серпня 2000 року №188.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погоджуючись із вироком суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 , не оспорюючи вини та правильності кваліфікації його дій, звернувшись до суду із апеляційною скаргою, зазначила, що оскаржуваний вирок підлягає зміні у частині призначеного покарання, як занадто суворий, оскільки суд першої інстанції залишив поза увагою, що у вказаному кримінальному проваджені відсутні обставини, які обтяжують покарання, та встановлена обставина, яка пом`якшує покарання щире каяття. Крім того, ОСОБА_8 беззаперечно визнав свою вину, не оспорював встановлені досудовим розслідуванням обставини та погодився на розгляд обвинувального акту без його участі у спрощеному порядку.

На підставі викладеного адвокат просить змінити оскаржуваний вирок та призначити ОСОБА_8 покарання у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Позиції учасників судового розгляду.
Сторона захисту надала заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Оскільки в апеляційній скарзі захисника не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Що стосується доводів обвинуваченого про надмірну суворість призначеного йому покарання, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступне.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної норми кримінального закону, зазначив, що враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, який має незняту та непогашену судимість за вчинення злочинів проти власності, посередньо характеризується за місцем проживання та не перебуває на диспансерному обліку в медичних установах, неофіційно працевлаштований на будівництві.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав - щире каяття. Обставин, які б відповідно до ст. 67 КК України обтяжували покарання обвинуваченого, судом першої інстанції встановлено не було.

Суд апеляційної інстанції вважає, що, врахувавши, сукупність зазначених обставин, суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, зокрема того, що поширення наркоманії і зростання злочинності, пов`язаної з незаконним обігом наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів набувають усе більших масштабів і стають серйозним соціальним чинником, який негативно впливає на життя, здоров`я та благополуччя людей. Тому, забезпечення кримінально-правового захисту здоров`я людей здійснюється в межах, передбачених у ст.ст. 305-327 розділу XIII «Злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та інші злочини проти здоров`я населення», Особливої частини КК України, у тому числі шляхом застосування справедливого покарання за такі злочини. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі із застосуванням інститут звільнення від відбування покарання, оскільки наглядом та соціально-виховними заходами буде здійснено корекцію соціальної поведінки обвинуваченого та запобігання новим злочинам.

Крім того, стороною захисту не надано доказів, щодо майнового стану обвинуваченого, який згідно з вироком ніде офіційного джерела прибутку немає. Також таких доказів, які б вказували на наявність у обвинуваченого самостійного доходу, власних коштів або майна, на яке може бути звернене стягнення матеріали справи не містять.

Апеляційний суд вважає, що призначене судом першої інстанції покарання відповідає тяжкості злочину і не становить «особистого надмірного тягаря для обвинуваченого» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційна скарга сторони захисту не містить у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси віл 03 серпня 2021 року у кримінальному провадженні №0000476, внесеному до ЄРДР 14.04.2021 року, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3