Дата документу 05.08.2022 Справа № 554/3631/22
Провадження №1-кс/554/4844/2022
УХВАЛА
іменем України
05 серпня 2022 року м. Полтава

Слідчий суддя Октябрського районного суду м.Полтави ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

представника заявника адвоката ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві скаргу ОСОБА_4 на постанову слідчого першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, ОСОБА_5 від 06 квітня 2022 року про закриття кримінального провадження № 0000268 від 11 жовтня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

20 травня 2022 року до суду надійшла скарга ОСОБА_4 на рішення слідчого, в порядку ст. 303 КПК України, в якій він просить скасувати постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, від 06 квітня 2022 року про закриття кримінального провадження № 0000268 від 11 жовтня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України.

Скарга мотивована тим, що 06 квітня 2022 року слідчим ухвалено постанову, якою вказане кримінальне провадження закрито, яку заявник фактично не отримував, про її існування дізнався з витягу ЄРДР, з постановою не згоден, вважає, що таке рішення є передчасним, безпідставним і необґрунтованим, без проведення всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, а висновки слідчого не відповідають фактичним обставинам скоєного, на думку заявника, кримінального правопорушення, а також постанова не відповідає вимогам ст. 110 КПК України. Зазначає, що слідчим для всебічного та об`єктивного з`ясування обставин кримінального провадження не було проведено більшості невідкладних необхідних та ефективних слідчих дій, зокрема, не залучено ОСОБА_4 як потерпілого, що не дало йому можливості реалізувати свої права, передбачені ст. 56 КПК України, та відбулось нібито умисно з метою перешкодити йому брати активну участь у здійсненні досудового розслідування кримінального провадження та «не заважав слідчим не проводити розслідування або проводити лише ті слідчі дії, які виправдовують злочинців та не проводити ті слідчі дії, які можуть стати підставу для притягнення винних осіб до відповідальності»; не допитано його як потерпілого; не допитано інших осіб, на яких він вказував; не здійснено тимчасових доступів до матеріалів та документів тощо. Все це, на його думку, свідчить про те, що слідчий не вжив передбачених законом заходів для всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин події, у зв`язку з чим є підстави для скасування оскарженої постанови, а тому звернувся до суду з цією скаргою.

Заявник ОСОБА_4 у судове засідання, призначене в режимі відеоконференції, не з`явився, про день, час та місце розгляду заяви був повідомлений завчасно та належним чином. На адресу суду надав заяву, в якій просив проводити розгляд скарги без його участі, але за участю свого представника, адвоката ОСОБА_3 , подану скаргу підтримав у повному обсязі та просив задовольнити (а. с. 28).

За таких обставин, ураховуючи процесуальні строки розгляду та наявність волевиявлення заявника про розгляд без участі, слідчий суддя вважає за можливе розглянути скаргу без участі заявника, оскільки представництво інтересів ОСОБА_4 у судовому засіданні здійснюється його адвокатом.

У судовому засіданні представник заявника адвокат ОСОБА_3 вимоги скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у скарзі.

Слідчий Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду заяви повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. На адресу суду надано матеріали кримінального провадження № 0000268 від 11 жовтня 2021 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Заслухавши представника заявника, вивчивши суть скарги, дослідивши матеріали скарги та кримінального провадження, слідчий суддя вважає, що у задоволенні скарги потрібно відмовити з таких підстав.

Положеннями ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Аналогічні вимоги містить і ч. 1 ст. 94 КПК України щодо оцінки слідчим, прокурором кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Розглядаючи скаргу на постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя повинен перевіряти наявність приводів і підстав для винесення зазначеної постанови, законність джерел отриманих даних, які стали підставою для винесення постанови про закриття кримінального провадження.

Судовим розглядом установлено, що в провадженні слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією в м. Полтаві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, перебували матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000268 від 11 жовтня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України.

Відомості про кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави по справі № 554/8239/20; провадження № 1-кс/554/431/2021), згідно з якою уповноважену службову особу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, зобов`язано внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_4 від 03 липня 2020 року за фактом надання свідками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 23 вересня 2004 року завідомо неправдивих показань під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 04580007 (арк. крим. провадж. 1, 2, 4-5).

Відповідно до змісту заяви про кримінальне правопорушення від 03 липня 2020 року ОСОБА_4 зазначає, що під час досудового розслідування кримінального провадження № вересня 2004 року свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 надали завідомо неправдиві показання, а саме позитивні характеристики щодо осіб ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , негативну характеристику щодо особи ОСОБА_4 , що були покладені в основу вироку, яким його засуджено до найвищої міри покарання довічного позбавлення волі. У зв`язку з цим, вбачає в діях вказаних свідків ознаки кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 384 КК України. При цьому у своїй заяві ОСОБА_4 стверджує, що він ознайомлений з положеннями статті 383 КК України, яка передбачає відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про скоєння злочину (арк. крим. провадж. 7-8).

ОСОБА_4 у цьому кримінальному провадженні № 0000268 має статус заявника, що підтверджується наявними матеріалами.

Постановою слідчого першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, ОСОБА_5 від 06 квітня 2022 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000268 від 11 жовтня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України, закрито у зв`язку з наявністю нескасованої постанови слідчого про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктом 2 ст. 284 КПК України, на підставі на підставі п. 9-1 ч. 1 ст. 284 КПК України (арк. крим. провадж. 12-15).

Не погодившись із вказаною постановою, ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді зі скаргою на підставі п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України.

Згідно з постановою слідчого від 06 квітня 2022 року та із матеріалів кримінального провадження № 0000268 видно, що Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, також здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001358 від 08 липня 2015 року за ч. 1 ст. 365, ч. 2 ст. 365, ч. 3 ст. 365, ч. 1 ст. 384, ч. 2 ст. 384, ч. 1 ст. 374, ч. 2 ст. 374, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 372, ч. 2 ст. 373, ч. 3 ст. 382 КК України, під час якого встановлено, що 09 травня 2004 року прокуратурою Кобеляцького району порушено кримінальну справу № 04580007 за фактом вбивства ОСОБА_9 , поєднаного із згвалтуванням та замахом на вбивство ОСОБА_8 за ознаками злочину, передбаченого п. 10 ч. 2 ст. 115 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2005 року в порядку ст. 315-1 КПК України (в редакції 1960 року) прокурору Козельщинського району доручено проведення перевірки в порядку ст. 97 КПК України (в редакції 1960 року) за фактом можливого застосування до ОСОБА_4 незаконних дій працівниками Кобеляцького РВ УМВС України в Полтавській області.

Судовою колегією в кримінальних справах Апеляційного суду Полтавської області у ході розгляду кримінальної справи № 04580007 досліджено матеріали вказаної перевірки та визнано обґрунтованою постанову про відмову у порушенні кримінальної справи від 16 травня 2005 року, про що зазначено у мотивувальній частині вироку.

За вироком Апеляційного суду Полтавської області від 09 червня 2005 року ОСОБА_4 засуджено: за пунктами 4, 10 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі; за ч. 2 ст. 15 і пунктами 1, 9 ч. 2 ст. 115 КК України до 14 років позбавлення волі; за ч. 4 ст. 152 КК України до 10 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточне покарання визначено у виді довічного позбавлення волі. Відповідно до вироку суду ОСОБА_4 визнано винним у зґвалтуванні неповнолітньої ОСОБА_9 , що спричинило особливо тяжкі наслідки, та в умисному вбивстві останньої з особливою жорстокістю, поєднаному із згвалтуванням, а також у замаху на вбивство двох осіб, в тому числі і ОСОБА_8 , за обтяжуючих обставин.

Зокрема, слідчий вказує, що під час досудового розслідування твердження ОСОБА_4 про вчинення кримінальних правопорушень грунтуються лише на його особистих суб`єктивних припущеннях та міркуваннях, які пов`язані зі сприйняттям та оцінкою обставин досудового слідства по кримінальній справі за його обвинуваченням за ч. 1 ст. 115, ч. 2 п. 1 ст. 115, ч. 4 ст. 152 КК України. Фактичних даних, які б беззаперечно свідчили про вчинення кримінальних правопорушень, не наводить.

За результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001358 від 08 липня 2015 року за ч. 1 ст. 365, ч. 2 ст. 365, ч. 3 ст. 365, ч. 1 ст. 384, ч. 2 ст. 384, ч. 1 ст. 374, ч. 2 ст. 374, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 372, ч. 2 ст. 373, ч. 3 ст. 382 КК України, слідчим вказане кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Вказане рішення слідчого на теперішній час не скасоване.

Разом із тим, слідчий у постанові зазначив, що подання однотипних скарг, заяв про вчинення кримінальних правопорушень із тим, щоб штучним чином збільшити кількість кримінальних проваджень, у яких здійснюється досудове розслідування одних і тих же обставин (із незначними відмінностями у переліку осіб, які є імовірними фігурантами вчинення кримінального правопорушення, або ж у кримінально-правовій кваліфікації) слід сприймати як відсутність наміру домагатися реалізації своїх прав як потерпілого, здійснювати ефективну процесуальну взаємодію із органом досудового розслідування, яка була б спрямована як на відшкодування заподіяної шкоди, так і на притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності. За цих обставин, слідчий дійшов до переконання, що кримінальне провадження підлягає закриттю.

Відповідно до ст. 110 КПК України постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звертається з відповідною заявою та відповіді на поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження й оцінки слідчим, прокурором показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.

За змістом ст. 284 КПК України під закриттям кримінального провадження розуміють таке закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження або за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Згідно з п. 9-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо існує нескасована постанова слідчого, дізнавача, прокурора про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 цієї частини, у кримінальному провадженні щодо того самого діяння, що розслідувалося з дотриманням вимог щодо підслідності.

За змістом ст. 9 КПК України слідчий, прокурор на власний розсуд визначають об`єм дій, спрямованих на всебічне, повне і неупереджене дослідження обставин кримінального провадження для прийняття законного і неупередженого процесуального рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Таким чином, слідчий самостійно визначає порядок слідчих дій, необхідних для встановлення події та ознак злочину.

За загальним правилом, визначеним в ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (ч. 2).

Згідно з ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, а підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

З системного аналізу положень норм ст. ст. 9, 223 КПК України вбачається, що необхідність проведення слідчих дій визначається саме прокурором або слідчим. Натомість, з огляду на принцип змагальності кримінального провадження (ст. 22 КПК України), положення кримінального процесуального закону надають право ініціювати певні слідчі дії з метою сприяння повному та всебічному встановленню обставин під час досудового розслідування по кримінальному провадженню. Проте, потреба у проведенні слідчих дій за ініціативою сторони провадження визначається в кожному конкретному випадку з огляду на можливість досягнення мети задля якої проводиться зазначена слідча дія (ч. 2 ст. 223 КПК України). Зазначене свідчить про право прокурора або слідчого з огляду на результативність слідчої дії визначати необхідність її проведення в той чи інший час досудового розслідування, щоб запобігти марному витрачанню часу на проведення дій, які не мають значення для кримінального провадження взагалі або матимуть значення, але за умови їх проведення після встановлення інших обставин кримінального провадження.

Отже, з огляду на співвідношення вимог КПК України щодо розгляду заяв та клопотань учасників з іншими процесуальними вимогами щодо здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, зокрема, встановленими ст. 40 КПК України, процесуальне законодавство не передбачає обов`язку посадових осіб органів досудового розслідування вчиняти всі дії, які ініціюються учасниками кримінального провадження, оскільки такі дії в певних випадках можуть бути недоцільними, а інколи - передчасними або взагалі перешкоджати досягненню завдань кримінального провадження.

Також варто зазначити, що питання, пов`язані з доказуванням у кримінальному провадженні та проведенням слідчих (розшукових) та процесуальних дій на стадії досудового розслідування відносяться виключно до компетенції слідчого, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження.

Слідчий суддя звертає увагу, що у кримінальному процесуальному законі не встановлені чіткі критерії оцінювання постанови слідчого про закриття кримінального провадження. Доцільно встановити такі критерії щодо дотримання формальних вимог до постанови та безпосередньо змісту зазначеної постанови. При цьому, важливим є дотримання балансу між дискреційними повноваженнями слідчого і його обов`язком за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ч. 1 ст. 94 КПК України), та обов`язком виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень (ч. 2 ст. 9 КПК України). При цьому, слідчий суддя має оцінювати постанову у світлі досягнення завдань кримінального провадження, якими є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ч. 1 ст. 2 КПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При цьому, рівень доказування має встановлюватися за стандартом «поза розумним сумнівом», тобто коли сукупність обставин, що була встановлена, виключає будь-яке інше пояснення таких обставин, окрім того, що неодмінно встановлює те, що інкримінований злочин дійсно було вчинено і особа є винною (може бути визнана винною) у вчиненні цього злочину.

З матеріалів кримінального провадження видно, що за результатами досудового розслідування та при постановленні рішення про закриття кримінального провадження № 0000268 у зв`язку із наявністю нескасованої постанови слідчого від 15 грудня 2021 року про закриття кримінального провадження слідчим в цілому дотримані вказані вище вимоги кримінального процесуального закону.

Зокрема, оскаржувана постанова містить зміст обставин, які є підставами для прийняття такого рішення, мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення Кримінального процесуального кодексу України.

Як вбачається із змісту оскаржуваної постанови, слідчим під час проведення досудового розслідування кримінального провадження не було здобуто доказів, які б підтверджували факти кримінальних правопорушень, про які йдеться у заяві ОСОБА_4 .

Підставою для закриття провадження була наявність нескасованої постанови слідчого у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001358 від 08 липня 2015 року, про закриття кримінального провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 2 ст. 365, ч. 3 ст. 365, ч. 1 ст. 384, ч. 2 ст. 384, ч. 1 ст. 374, ч. 2 ст. 374, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 372, ч. 2 ст. 373, ч. 3 ст. 382 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, що стосується тих самих діянь, про які повідомляв у своїй заяві ОСОБА_4 .

Крім того, згідно із листом-повідомленням заступника керівника ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, видно, що кримінальне провадження № 0001358 від 08 липня 2015 року, дійсно закрито постановою слідчого ТУ ДБР розташованого у м. Полтаві, від 15 грудня 2021 року, яка не скасована.

За таких обставин, враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку, що при закритті кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000268 слідчим дотримані вимоги ст. 284 КПК України, а його висновки щодо необхідності закриття кримінального провадження у зв`язку з наявністю нескасованої постанови слідчого про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктом 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у кримінальному провадженні щодо того самого діяння, що розслідувалося з дотриманням вимог щодо підслідності, ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні матеріалах кримінального провадження.

Доводи ж, наведені ОСОБА_4 у поданій ним скарзі та поясненнях його представника щодо завідомо неправдивих показань, наданих певними свідками кримінальної справи № 04580007, нібито фальсифікації її матеріалів та неправомірності постанови про закриття кримінального провадження свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, та зводяться до непогодження із рішеннями та діями слідчого у кримінальному провадженні, оспорювання здійснення слідчим своїх процесуальних повноважень, його професійної компетенції, тлумачення норм КПК України, прийняття рішення нібито без дотримання вимог законодавства та без всебічного і повного дослідження обставин кримінального провадження тощо.

З врахуванням наведених вище обставин, слідчий суддя бере до уваги, що й інші доводи скарги, в тому числі, щодо не залучення ОСОБА_4 як потерпілого і його допит, що нібито перешкодило йому реалізувати свої права, передбачені ст. 56 КПК України, та брати активну участь у розслідуванні, а також інших слідчих та процесуальних дій, незгода скаржника із рішеннями слідчого про відмову у задоволенні його клопотань тощо - не можуть слугувати безумовними підставами для скасування оскаржуваної постанови.

Оцінюючи доводи скарги про те, що слідчим при ухваленні рішення про закриття кримінального провадження не дотримано вимог КПК України та не здійснено слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій у кримінальному провадженні, слідчий суддя виходить з того, що слідчий повинен діяти у межах своїх повноважень та у порядку, встановленому нормами КПК України з початку кримінального провадження та до його завершення.

При цьому, варто зазначити, що вирішення питань щодо необхідності проведення певних слідчих (розшукових) дій є дискреційними повноваженнями слідчого під час досудового розслідування, які, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійними у своїй процесуальній діяльності (ч. 5 ст. 40 КПК України).

Посилання ж у скарзі щодо невиконання всіх необхідних дій є безпідставними, оскільки наявні матеріали кримінального провадження в їх сукупності та взаємозв`язку вказують на відсутність підтверджених фактів вчинення злочину конкретними особами, на що додатково вказує наявність рішення слідчого від 15 грудня 2021 року, з урахуванням чого, висновки зроблені слідчим у цьому провадженні, можна вважати достатніми для прийняття відповідного процесуального рішення.

Із оскарженої постанови видно, що слідчий надав юридичну оцінку заяві ОСОБА_4 про можливе кримінальне правопорушення, наявним доказам, всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини кримінального провадження, в тому числі з дотриманням ст. 40 КПК України вирішив питання доцільності вжиття необхідних заходів, передбачених КПК України, щодо збирання документів та інформації в межах предмету розслідування, про що зазначив за змістом прийнятого ним рішення.

З урахуванням цього, твердження скарги щодо допущення формального підходу до перевірки доводів, викладених у заяві ОСОБА_4 , по своїй суті є оціночними судженнями самого заявника, які побудовані виключно на його власних міркуваннях та припущеннях щодо вчинення кримінального правопорушення і не підтверджуються будь-якими доказами.

Отже, доводи скарги про те, що постанова слідчого є незаконною з підстав неповноти і необ`єктивності досудового розслідування, процесуальних порушень тощо, фактично зводяться до загальних формулювань та не містять переконливого обґрунтування, яким чином проведення подальших слідчих та процесуальних дій (і яких саме) може вплинути на правильність висновку про закриття кримінального провадження з наведених підстав.

Тому слідчий суддя критично ставиться до таких доводів скарги, а відтак посилання на незаконність рішення за результатами досудового розслідування, юридично неспроможні.

Тоді як посилання особи, яка подала скаргу, на те, що слідчим взагалі не проведено необхідних слідчих та процесуальних дій, направлених на перевірку фактів, викладених у заяві про злочин, спростовуються наявними матеріалами кримінального провадження, аналіз яких дозволяє зробити обґрунтовані висновки щодо зазначених у скарзі обставин, які є достатніми та переконливими для констатації зазначених у постанові тверджень.

Більше того, згідно з матеріалами скарги, доводи заявника ОСОБА_4 фактично зводяться до непогодження із діями працівників правоохоронних органів, зокрема, останній, заперечуючи певні обставини кримінальної справи, у якій його засуджено, після значного перебігу часу ставить під сумнів результати проведеного у ній розслідування, посилаючись на можливу фальсифікацію доказів його винуватості у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які його було засуджено, і вирок у цій справі набрав законної сили, що не може слугувати беззаперечними підставами для кримінальної відповідальності, виходячи з фактичних обставин справи. У даному випадку такими доказами згідно із повідомленням останнього від 03 липня 2020 року виступають завідомо неправдиві, на його думку, показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які враховані при ухваленні вироку в його справі.

В даному контексті, необхідно враховувати, що вироком апеляційного суду Полтавської області від 09 червня 2005 року ОСОБА_4 визнано винним за п. п. 4.10 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 152, ч. 2 ст. 15 п. п. 1, 9 ч.2 ст.115 КК України. Ухвалою Верховного суду України від 27 жовтня 2005 року вирок апеляційного суду Полтавської області від 09 червня 2005 року залишено без змін. Ухвалою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 28 березня 2019 року касаційну скаргу захисників ОСОБА_4 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в інтересах засудженого задоволено частково, зокрема, з мотивувальної частини вироку виключено посилання як на доказ на протокол явки з повинною ОСОБА_4 від 09 травня 2004 року. В іншій частині вирок залишено без змін.

Отже, оцінку належності, допустимості та достовірності всіх доказів згаданої кримінальної справи надано судом у встановленому законом порядку, та вказане судове рішення було предметом перевірки суду вищої інстанції, й набрало законної сили.

Разом із тим, доводи поданої скарги щодо нібито недостатності наявних у матеріалах кримінального провадження доказів для прийняття рішення про закриття кримінального провадження зводяться до незгоди із зафіксованими в провадженні відомостями, а також до посилань на порушення процедури перевірки певних фактів, суб`єктивної оцінки рішення слідчого, що мають характер припущень та не можуть слугувати беззаперечними підставами для задоволення такої скарги, виходячи з фактичних обставин цієї справи.

Також доводи скарги щодо недостатньої вмотивованості оскаржуваного рішення слідчого є безпідставними, оскільки слідчий у своєму рішенні чітко зазначив мотиви, з яких він виходив при прийнятті цього рішення з підстави, передбаченої п. 9-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, із відповідним аналізом елементів складу цього злочину та посиланням на норми КПК України.

Саме процесуальне рішення слідчого про закриття кримінального провадження відповідає вимогам ст. 110 КПК України.

Тому, перевіривши вищенаведені обставини та докази у їх сукупності та взаємному зв`язку, які містяться у кримінальному провадженні, слідчий суддя погоджується з висновками постанови слідчого від 06 квітня 2022 року.

Відповідно до ст. 7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Варто також зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням.

Відповідно до п.29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява N 70767/01) від 6 вересня 2005 року право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява № 37437/97).

При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Оцінивши наведені обставини у їх сукупності і взаємному зв`язку, слідчий суддя вважає, що постанова слідчого першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, ОСОБА_5 від 06 квітня 2022 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000268 на підставі п. 9-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, є законною, обґрунтованою та вмотивованою, тобто такою, що винесена з дотриманням вказаних вимог закону, а тому підстави для її скасування з наведених у скарзі підставі відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути, зокрема, про відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, слідчий суддя дійшов до висновку, що в задоволенні скарги потрібно відмовити.

Керуючись ст. ст. 9, 22, 24, 91, 94, 110, 303-307, 370, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

В задоволенні скарги ОСОБА_4 , на постанову слідчого першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, ОСОБА_5 від 06 квітня 2022 року про закриття кримінального провадження № 0000268 від 11 жовтня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1