Справа № 522/6331/20
Провадження № 1-кп/522/1072/22
УХВАЛА

04 липня 2022 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

представника ОСОБА_4

заявника в клопотанні ОСОБА_5

при розгляді у відкритому судовому засіданні кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 обвинувачених у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та ОСОБА_8 обвинуваченого за ч. 1, 2 ст. 289 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
В провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №0001964 від 09.08.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та обвинувальний акт стосовно ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0000541 від 07.02.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, 2 ст. 289 КК України. Ухвалою суду від 28.09.2020 вищевказані кримінальні провадження об`єднані в одне провадження.
29.12.2019, в ході досудового розслідування під час проведення обшуку був виявлений та вилучений автомобіль марки Мercedes Benz Vito д.н.з НОМЕР_1 .
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 24.01.2020 задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на вищевказаний автомобіль. Даний автомобіль належить на праві власності ОСОБА_5 , яка не була присутня під час розгляду вищезазначеного клопотання слідчого.
У зв`язку з тим, що на теперішній час обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 направлено до суду, речовий доказ - автомобіль фактично втратив будь-яке доказове значення, вказаний автомобіль не підлягає конфіскації за наслідками судового розгляду, адже не перебуває у власності обвинувачених, а сам власник автомобіля не має у кримінальному провадженні процесуального статусу підозрюваного чи обвинуваченого. З дня вилучення автомобіля до теперішнього часу пройшло більше двох років, та цей час був достатнім для проведення всіх необхідних процесуальних дій, а отже, відпала потреба в подальшому арешті автомобіля. Навпаки, нагальною є потреба у передачі даного автомобіля для використання Збройними Силами України.
Власник майна ОСОБА_5 та її представник - адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримали клопотання в повному обсязі, просили його задовольнити та з урахуванням воєнного стану підтвердили свій намір передати даний автомобіль на потреби Збройних Сил України.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання.
Розглянувши клопотання, дослідивши матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, заслухавши сторін, суд приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що в ході досудового розслідування 29.12.2019 в рамках кримінального провадження №№0001964 від 09.08.2019 під час обшуку був виявлений та вилучений автомобіль марки Мercedes Benz Vito д.н.з НОМЕР_1 .
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 24.01.2020 було накладено арешт на автомобіль марки Мercedes Benz Vito д.н.з НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_5 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .
На теперішній час, на думку власника автомобіля, необхідність в подальшому арешті вищезазначеного автомобіля відпала, а саме - вищевказаний автомобіль фактично втратив будь-яке доказове значення, він не підлягає конфіскації за наслідками судового розгляду, адже не перебуває у власності обвинувачених, а сам власник автомобіля не має у кримінальному провадженні процесуального статусу підозрюваного чи обвинуваченого. З дня вилучення автомобіля, а саме з 24.01.2020 до теперішнього часу пройшло більше двох років, та цей час був достатнім для проведення всіх необхідних процесуальних дій. Навпаки нагальною є потреба у передачі даного автомобіля для використання Збройними Силами України.
В силу ст. 41 Конституції України, ст.1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном, яке звичайно називається правом на власність. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «АГОСІ» проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. the United Kingdom від 24.10.1986, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява №31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22.09.1994, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A №98).
Приписами ч.1 ст.170 КПК України встановлено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Статтею 174 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Окрім цього, відповідно до п.2 ПКМУ від 17.12.2008 №1102 «Про затвердження Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках» (із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ №94 від 11.02.2009, №1136 від 14.10.2009, №54 від 25.01.2021, №476 від 08.07.2015, №888 від 28.10.2015 та №699 від 11.10.2016), Національна поліція забезпечує функціонування спеціальних майданчиків і стоянок для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.
Територіальними органами Національної поліції дозволено для доставлення та зберігання та зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів укладати договори з державними підприємствами, які належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ або Національної поліції. У разі потреби зазначені державні підприємства залучають на конкурсних засадах підприємства, установи та організації недержавної форми власності для надання окремих видів таких послуг.
Пунктом 10 «Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням ї пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2021 №1104 «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України» (із змінами, внесеними згідно Постанови КМ №437 від 13.07.2016 та №975 від 09.11.2016), зазначено, що зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.
Згідно пункту 32 вказаного «Порядку зберігання речових доказів...», фінансування витрат, пов`язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання. А тому, транспортний засіб має бути повернутий його власнику на безоплатній основі.
Забезпечення прав людини є напрямком державної політики, що реалізується через національні механізми захисту прав людини. Після використання всіх національних засобів правового захисту, відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право звертатись за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Втручання має бути законним, тобто здійснене на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (foreseeable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та в окремих осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
В судовому засіданні було встановлено, що вищезазначений транспортний засіб не потребує жодного експертного дослідження та не є знаряддям злочину.
За таких обставин, на даний час, за результатами розгляду клопотання та дослідження матеріалів, доданих до нього, судом не вбачається необхідність в подальшому арешті вищезазначеного майна, у зв`язку з чим клопотання підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст., 64-2, 98, 100, 174, 350, 369-372, 376 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна - задовольнити в повному обсязі.

З урахуванням воєнного стану з метою передачі автомобіля на потреби Збройних Сил України, скасувати арешт з транспортного засобу вантажного фургону малотоннажного марки Mercedes-Benz моделі Vito 111 CDI, державний номерний знак НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 24.01.2020 року (справа № 522/22088/19)
Безоплатно повернути власнику - ОСОБА_5 (або її представникові) з метою передачі автомобіля на потреби Збройних Сил України транспортний засіб вантажний фургон малотоннажний марки Mercedes Benz моделі Vito 111 CDI, державний номерний знак НОМЕР_1 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1

04.07.2022