08.06.22№ 336/1083/22
Пр. № 1-кс/336/469/2022
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2022 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілої ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 ,

представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу ОСОБА_11 ,

обвинуваченої за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 189 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 , обвинуваченої за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 189 КК України, і ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , обвинувачених за ч. 2 ст. 296 КК України.

Відносно обвинуваченої ОСОБА_10 ухвалою суду від 18.02.2022 року застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого продовжений на підставі ухвали суду від 12.04.2022 року і простирається до 11 червня 2022 року включно.

В судовому засіданні прокурор заявила клопотання про продовження застосування означеного запобіжного заходу на строк у шістдесят днів.

Доцільність продовження вжиття означеного заходу забезпечення кримінального провадження прокурор мотивує тяжкістю обвинувачення, а також наявністю ризиків ухилення обвинуваченої від суду, незаконного впливу на свідків та потерпілих в цьому провадженні, продовження зайняття протиправною діяльністю.

На думку обвинувачення, про ризик переховування від суду свідчать усвідомлення обвинуваченою тяжкості вчинених кримінально караних діянь та бажання уникнути покарання за них;

-на ризик незаконного впливу на потерпілих і свідків вказує той факт, що всі ці особи є знайомими обвинуваченої, чиї місця проживання їй відомі, зухвалість та зневага до норм суспільної моралі, з якими вчинювались інкриміновані обвинуваченій дії;

-продовження заняття протиправною діяльністю підтверджує наявність в провадженні Шевченківського районного суду, окрім цього провадження, ще трьох кримінальних проваджень відносно ОСОБА_10 за звинуваченням за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 187 КК України, а також кримінального провадження, досудове слідство по якому ще триває, за ознаками ч. 2 ст. 186 КК України.

У зв`язку з викладеним, на думку прокурора, застосування більш м`яких заходів не забезпечить ефективного здійснення судового розгляду та належної процесуальної дисципліни обвинуваченої.

Обвинувачена і захисник в обґрунтування заперечень зазначають, що ризики, на які посилається прокурор, є ілюзорними, тому застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, цілодобового домашнього арешту, сприятиме досягненню мети кримінального судочинства щодо його ефективного здійснення і застосування до його учасників належної процесуальної процедури.

На думку захисника, прокурором не доведено, що застосування іншого запобіжного заходу не забезпечить запобіганню вказаним ризикам, між тим тільки ці обставини можуть в силу ч. 2 ст. 492 КПК України зумовити застосування до неповнолітньої особи, якою є обвинувачена, найбільш суворого запобіжного заходу.

Прокурор заперечує проти застосування іншого запобіжного заходу з тих мотивів, якими обґрунтоване клопотання про застосування тримання під вартою.

Вислухавши думку учасників кримінального провадження, суд вважає, що продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою виправдано низкою ризиків перешкоджання ОСОБА_10 здійсненню кримінального провадження, виходячи з такого.

Передумови для застосування будь-якого запобіжного заходу внормовані частиною 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищити, сховати або спотворити речі чи документи, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

За змістом ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання її винною, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, репутацію обвинуваченого, наявність у нього судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів у випадках їхнього попереднього застосування.

Відповідно до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчинені підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення, необхідно враховувати сукупність перелічених в статті 194 КПК України обставин.

В силу ч. 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду за клопотанням сторони обвинувачення або захисту суд має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

За змістом положень кримінального процесуального законодавства продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, може бути зумовлено тим, що заявлені при застосування запобіжного заходу ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

В силу ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, у цьому випадку підозрюваний, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню, судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Про ризик продовження обвинуваченою протиправної діяльності свідчить наявність в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, окрім цього провадження, ще трьох кримінальних проваджень відносно ОСОБА_10 за звинуваченням за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 187 КК України, а також перебування в провадженні органу досудового розслідування кримінального провадження щодо ОСОБА_10 за ознаками ч. 2 ст. 186 КК України.

При вирішенні клопотання суд враховує і те, що прокурор довела наявність ризику ухилення обвинуваченої від суду, беручи до уваги, що існує певна ймовірність того, що вона з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих кримінально караних діянь, три з яких (ч. 1 ст. 187, ч. 2. ст. 186, ч. 2 ст. 189 КК України) є тяжким в розумінні ст. 12 КК України, може вдатися до відповідних дій.

Наведене дає суду достатні підстави вважати виправданим і ризик, передбачений п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.

На думку суду, не є надуманим і ризик впливу на потерпілих з урахуванням викладених в обвинувальному акті фактичних обставин справи та обізнаності обвинуваченої про місця проживання та навчання потерпілих.

Реальне існування цього ризику в судовому засіданні підтвердили представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_8 , які зазначили, що обвинувачена та члени її родини виказують погрози застосування насильства по відношенню до потерпілих та їх батьків, а усвідомлення реальності цих погроз вселяє в потерпілих, які є неповнолітніми та малолітніми особами, страх.

В розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів (справа «Ілійков проти Болгарії»).

З урахуванням викладеного враховує суд і ту обставину, що у вказаному провадженні обвинуваченій інкриміновано сукупність кримінальних правопорушень, одне з яких відноситься до категорії тяжких злочинів, об`єктом посягання якого є охоронюване Основним Законом України право приватної власності.

Виходячи з викладеного, суд доходить висновку, що застосування менш суворого запобіжного заходу не зможе відвернути вчинення дій, запобігти яким призвані запобіжні заходи, та не забезпечить запобігання передбаченим законом ризикам перешкоджання здійсненню судового розгляду.

Відповідно до ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Санкцією найтяжчої частини статті обвинувачення (ч. 2 ст. 189 КК України) передбачено покарання до семи років позбавлення волі.

Таким чином, суд доходить висновку, що вимоги частини другої статті 492 КПК України, що встановлює неможливість застосування до неповнолітнього обвинуваченого тримання під вартою, окрім як за обвинуваченням у вчиненні тяжкого або особливо злочину та за умови, що застосування іншого запобіжного заходу не забезпечить запобігання ризикам, переліченим у статті 177 КПК України, за вказаних обставин будуть дотримані.

Враховує суд і зміст ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, згідно з якою обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, але вважає, що у даному випадку застосування найбільш суворого заходу забезпечення кримінального провадження є таким, що зумовлено сукупністю наведених матеріальних і процесуальних передумов, необхідністю забезпечення охорони загальносуспільних прав та інтересів та відповідає встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 182-184,193,196, 197, 331, 395 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Продовжити застосування до обвинуваченої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на час судового розгляду провадження, але не більш ніж на шістдесят днів, а саме: до 7 серпня 2022 року включно.

Строк дії цієї ухвали обчислювати з 9 червня 2022 року.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а обвинуваченою, яка перебуває під вартою, - в той же строк з моменту отримання нею копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1