ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1096/22 Справа № 187/725/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який дії в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000254 відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська, українця, освіта середня, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

15 травня 2020 року вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська , українця, освіта середня, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого в порядку ст. 89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2022 року ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання:
- за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки;
- за ч. 2 ст. 186 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом повного складання призначеного за цим вироком покарання з призначеним вироком від 15 травня 2020 року Дніпровського районного суду Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 125 КК України у вигляді обмеження волі на строк 2 роки, що згідно підпункту «б» п.1 ч.1 ст.72 КК України відповідає одному року позбавлення волі, остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.
Строк покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з 22 липня 2020 року.
Запобіжний захід ОСОБА_8 залишено тримання під вартою до вступу вироку в законну силу.
ОСОБА_9 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки.
ОСОБА_9 обрано в залі суду запобіжний захід у вигляді тримання під вартою і залишено його до вступу вироку в закону силу.
Строк покарання ОСОБА_9 ухвалено рахувати з 27 січня 2022 року.
Стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в солідарному порядку грошові кошти в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 2179 грн та грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 4000 грн, а всього 6179 грн на користь потерпілого ОСОБА_10 .
Вирішено питання щодо речових доказів.
Як встановлено судом, 24 квітня 2020 року, в період часу з 12 години по 13 годину 30 хвилин ОСОБА_8 , маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, прийшов до домоволодіння, яке за адресою: АДРЕСА_2 , де з метою здійснення свого злочинного умислу, діючи на досягнення злочинного результату, з корисливих мотивів, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, проник через хвіртку до вказаного двору, після чого, підійшов до дверей господарського приміщення, яке розташоване на території вказаного домоволодіння, де шляхом відчинення дверей, таємно, проник до вказаного приміщення, звідки викрав майно, що належить ОСОБА_10 , а саме: двох козенят, вагою по вісім кілограм кожне, двомісячного віку, породи «Московська», вартість яких відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи № 1764/20 від 29.04.2020 становить 370 гривень кожен, на загальну суму 740 грн.
Після цього ОСОБА_8 з місця скоєння злочину зник, розпорядившись в подальшому викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 матеріального збитку на загальну суму 740 грн.
Умисні дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у інше приміщення.
Повторно, 24 квітня 2020 року близько 14 години 05 хвилин, ОСОБА_8 , маючи злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, за попередньою змовою з ОСОБА_9 , з корисливих мотивів, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, перебуваючи на лісовій галявині, яка розташована на відстані 400 метрів від будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в південному напрямку, відкрито заволоділи чужим майном, а саме мобільним телефоном Марки «Самсунг Галаксі», модель GT- 193001, що належить ОСОБА_10 , вартість якого відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи № 1764/20 від 29.04.2020 становить 1439 грн. 60 коп. Після чого з місця скоєння кримінального правопорушення зникли, розпорядившись майном, яким заволоділи на власний розсуд.
Умисні дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Прокурор в своїй апеляційній скарзі просить вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2022 відносно ОСОБА_8 , за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_9 , за ч. 2 ст. 186 КК України в частині призначення ОСОБА_8 покарання скасувати, з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки; за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворих покарань, призначених за цим вироком та вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 15 травня 2020 більш суворим покаранням за вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 14 липня 2021 та остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років.
Зазначити в резолютивній частині вироку, що процесуальні витрати в дохід держави за проведення судово-товарознавчої експертизи №1764/20 від 29 квітня 2020 року в розмірі 300 грн стягнути з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по 150 грн з кожного; процесуальні витрати в дохід держави за проведення судової трасологічної експертизи №19/104-7/3/594 від 06 травня 2020 року у розмірі 1961,40 грн. стягнути з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по 980,70 грн. з кожного.
В іншій частині вирок суду прокурор просить залишити без змін.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги прокурор посилається на те, що при призначенні ОСОБА_8 міри покарання суд повинен був керуватися положеннями ч. 4 ст. 70 КК України і призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначеним вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 липня 2021 року.
Проте суд першої інстанції в порушення вищезазначених вимог законодавства, призначаючи покарання ОСОБА_8 , не застосував положення ст. 70 КК України, не визначив остаточне покарання шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим за вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 липня 2021 року, яким ОСОБА_8 за п. п. 4, 7, ч. 2 ст. 115 КК України засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Окрім того, прокурор вказує на те, що судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону у частині вирішення питання щодо процесуальних витрат, зокрема, не розподілено витрати за проведення судово-товарознавчої експертизи №1764/20 від 29 квітня 2020 року та за проведення судової трасологічної експертизи №19/104-7/3/594 від 06 травня 2020 року.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі просить вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2022 року відносно ОСОБА_8 , за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_9 , за ч. 2 ст. 186 КК України - скасувати і ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 виправдати.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги, захисник обвинуваченого посилається на те, що суд неприпустимо порушив норми процесуального права, а саме п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, згідно з якою у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Захисник вважає, що причетність його підзахисного до вчинення саме грабежу жодним з трьох слідчих експериментів, не підтверджується. Так, в першому протоколі за участі ОСОБА_9 викладено обставини, які прямо суперечать показам потерпілого, наданим ним безпосередньо у судовому засіданні, де він повідомив, що « ОСОБА_11 у нього із карману витягнув мобільний телефон». Однак у протоколі слідчого експерименту за участі саме ОСОБА_9 зазначено: «Після чого відібрав мобільний телефон, який знаходився у руках потерпілого, та наніс ще два удари в область тулуба». Те, що саме він витягнув мобільний телефон з кишені потерпілого підтвердив в судовому засіданні і сам обвинувачений ОСОБА_8 .
Захисник обвинуваченого зазначає, що другим слідчим експериментом за участі ОСОБА_8 встановлювалися виключно обставини крадіжки двох козенят, яку інкриміновано виключно цьому обвинуваченому, а не ОСОБА_9 , і знову ж заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому.
Третім слідчим експериментом, який проводився за участі потерпілого ОСОБА_10 , захист зазначає, що знову ж встановлювався виключно механізм заподіяння йому тілесних ушкоджень, а не заволодіння належним йому мобільним телефоном.
При цьому, на думку захисту, в оскаржуваному вироку абсолютно безпідставно вказується на те, що близько 14 години 05 хвилин 24 квітня 2020 року, ОСОБА_8 , маючи злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, за попередньою змовою з ОСОБА_9 , з корисливих мотивів, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, перебуваючи на лісовій галявині, яка розташована на відстані 400 метрів від будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в південному напрямку, відкрито заволоділи чужим майном, а саме мобільним телефоном марки «Самсунг Галаксі», модель ОТ-193001, що належить ОСОБА_10 , вартість якого відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи №1764/20 від 29 квітня 2020 року становить 1439 грн. 60 коп.».
Те, що ніякого злочинного умислу і, тим паче, попередньої змови на вчинення такого діяння, а саме заволодіння мобільним телефоном, не могло бути не тільки з боку ОСОБА_9 , а і з боку ОСОБА_8 , підтверджується тим, що саме потерпілий першим напав на них після того, як ОСОБА_8 викрав з його садиби двох козенят. Це може наочно підтвердити свідок ОСОБА_12 , яка перебувала безпосередньо з обома обвинуваченими під час цих подій. І саме на покази цієї свідка вказувалося як на один з доказів вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому правопорушення як при повідомленні йому про підозру, так і при обранні запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, але в судовому засіданні її не було допитано взагалі. Як не було допитано і ще одного свідка ОСОБА_13 , що фігурує саме у цьому процесуальному статусі, як і вищезазначена ОСОБА_12 , в матеріалах досудового розслідування.
Позиції учасників судового провадження.
Прокурор в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній. Проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 прокурор заперечував, посилався на її безпідставність та необґрунтованість.
Захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , подану ним апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, наполягав на тому, що вина його підзахисного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України не доведена, оскільки мобільний телефон особисто його підзахисний не викрадав. Вирішення питання щодо апеляційної скарги прокурора захисник ОСОБА_9 залишив на розсуд суду.
Обвинувачений ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримав думку свого захисника ОСОБА_7 .
Обвинувачений ОСОБА_8 просив апеляційну скаргу захисника, який діє в інтересах ОСОБА_9 задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги прокурора щодо ухвалення нового вироку обвинувачений заперечував.
Мотиви суду.
Заслухавши доповідь судді доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданих апеляційних скарг, обговоривши їх доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.
Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно переглянути справу і ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Відсутність у вироку мотивування не тільки є порушенням закону, а й істотно знижує його якість, зменшує переконливість і послаблює виховне значення.
Мотивування вироку це обґрунтування висновків і рішень суду з питань винуватості або невинуватості підсудного, кваліфікації злочину та призначення міри покарання. Зміст мотивувальної частини вироку визначається предметом доказування у справі, а також, складом злочину, в якому обвинувачується особа і який визнано судом доведеним.
При цьому, мотивувальна частина вироку має викладатись так, щоб не було суперечливих формулювань і висновків.
Вимоги вищевказаних норм закону судом першої інстанції не були виконані в повному обсязі і в порушення закладених у зазначеній нормі закону завдань, суд в мотивувальній частині судового рішення не виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів вчинення кримінального правопорушення, а саме, чітко та послідовно не встановив та не виклав в своєму рішенні роль кожного з обвинувачених, послідовність та чіткість їх дій при вчиненні кримінальних правопорушень за кожним з інкримінуємих їм епізодів, зокрема, стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 , що призвело до неповного судового розгляду та порушень вимог кримінального процесуального законодавства України.
Так, суд першої інстанції викладаючи мотивувальну частину обвинувального вироку, фактично обмежився обставинами кримінального провадження, які були встановлені в ході досудового розслідування та відображені прокурором в обвинувальному акті. При цьому, в ході судового розгляду суд першої інстанції не перевірив відображені в обвинувальному акті прокурором обставини, за яких вчинені кримінальні правопорушення, не встановив та належним чином не з`ясував роль кожного з обвинувачених при вчиненні злочинів, і, як наслідок, не з`ясував наявність попередньої змови між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .
Зокрема, за епізодом вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку зазначив, що 24 квітня 2020 року ОСОБА_8 , маючи злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, за попередньою змовою з ОСОБА_9 , з корисливих мотивів, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, перебуваючи на лісовій галявині, розташованій на відстані 400 метрів від будинку АДРЕСА_2 , відкрито заволоділи мобільним телефоном Марки «Самсунг Галаксі», GT-193001, що належить ОСОБА_10 , після чого з місця скоєння кримінального правопорушення зникли, розпорядившись майном на власний розсуд.
Тобто, як вбачається із викладеного судом формулювання обвинувачення, в ньому, при наявності злочинного умислу, спрямованого на відкрите викрадення чужого майна, за попередньою змовою, яке суд визнав доведеним, відсутнє чітке та послідовне відображення дій обвинувачених, а саме, розподіл ролей між обвинуваченими, узгоджений порядок дій при викраденні телефону потерпілого, а також послідовність та локалізація нанесених ударів потерпілому, зокрема, обвинуваченим ОСОБА_9 .
Мотивувальна частина вироку взагалі не містить встановлених судом обставин та обґрунтувань щодо наявності в ОСОБА_9 умислу на викрадення чужого майна, за попередньою змовою із братом, із застосуванням фізичного насилля проти потерпілого.
При цьому, як вбачається із досліджених судом першої інстанції та покладених в основу мотивувальної частини обвинувального вироку показів обвинуваченого ОСОБА_8 , наданих ним в ході слідчого експерименту, та повністю підтриманих ним в ході судового провадження безпосередньо в суді першої інстанції, ОСОБА_8 повністю визнав свою провину в тому, що 24 квітня 2020 року він, один, зайшов до подвір`я потерпілого та викрав там двох козенят, після чого, з викраденими козенятами направився до галявини неподалік від домоволодіння потерпілого. За межами подвір`я потерпілого на обвинуваченого чекав його брат ОСОБА_9 разом із дівчиною. Пізніше, після того, як потерпілий виявив крадіжку козенят, він підійшов до обвинувачених та почав з ними сваритися, в ході цієї сварки між ОСОБА_8 та потерпілим виникла бійка. В результаті бійки. ОСОБА_8 забрав з кишені потерпілого, належний йому мобільний телефон, після чого вони з братом та його дівчиною покинули місце події.
Водночас, ОСОБА_9 в ході судового провадження показав суду першої інстанції, що особисто він потерпілого не бив, мобільний телефон забрав ОСОБА_8 , конфлікт і, як наслідок, бійка виникла між потерпілим та його братом на підґрунті викрадених козенят. Також, показав суду, що під час досудового розслідування надаючи покази співробітникам поліції про те,що бив потерпілого, ОСОБА_9 себе обмовив.
Позиція обвинуваченого про те, що він себе обмовив, судом першої інстанції перевірена не була, висновків та обґрунтувань, з яких суд приймає або відхиляє таку позицію мотивувальна частина вироку суду не містить.
Сам потерпілий під час досудового слідства та судового провадження, надаючи покази, які також були досліджені судом першої інстанції та покладені в мотивувальну частину обвинувального вироку, не зміг чітко надати суду першої інстанції відповіді стосовно того, чи бив його обвинувачений ОСОБА_9 чи ні, і яка була безпосередньо його роль у виниклому конфлікті і подальшій бійці.
При цьому, як вбачається із показів потерпілого в ході досудового розслідування та показів, наданих ним безпосередньо суду першої інстанції, вбачається, що останній плутався в подіях та їх послідовності, а саме, щодо способу нанесення ударів, хто саме наносив удари та куди, а хто ні, і в який спосіб в нього відібрали мобільний телефон. Цих розбіжностей при судовому розгляді суд першої інстанції не усунув.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що мотивувальна частина вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_9 не містить чітко встановлених обставин, при яких останнім було вчинено інкримінований йому злочин за ч. 2 ст. 186 КК України, не відображено в який спосіб було вчинено ОСОБА_9 кримінальне правопорушення, послідовність його дій і, при наявності попередньої змови, відведена та узгоджена із ОСОБА_8 роль ОСОБА_14 .
Вказане, на думку колегії суддів, призводить до порушення права на захист, оскільки відповідно норм діючого кримінального процесуального законодавства України, однією із гарантій права на справедливий суд, є негайна і детальна проінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Поміж іншого, відповідно до встановлених в ході судового провадження обставин кримінального правопорушення вбачається, що в момент вчинення інкримінуємих братам ОСОБА_11 злочинів, весь час з ними знаходилась дівчина ОСОБА_12 , яка була безпосереднім свідком подій і яка була допитана співробітниками поліції в ході досудового розслідування, що підтверджується реєстром матеріалів досудового розслідування. Покази, надані нею в ході досудового розслідування мають суттєве значення для повноти та об`єктивності судового розгляду кримінального провадження, оскільки можуть усунути розбіжності в обставинах справи. Однак, питання щодо доцільності її допиту в ході судового провадження, судом першої інстанції не вирішувалось.
Тож, з огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що в порушення вимог ст. ст. 410, 411 КПК України суд першої інстанції провів неповний судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, ухвалив рішення, мотивувальна частина якого має суперечливе і неконкретизоване формулювання обвинувачення, що є грубим порушенням норм кримінального процесуального законодавства України, порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_9 , та безумовна підстава для скасування судового рішення та призначення нового розгляду справи. При цьому, судом першої інстанції не були усунуті розбіжності в показах потерпілого, наданих ним в ході досудового розслідування та судового провадження, а також, не перевірено версію обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що під час досудового розслідування, надаючи покази, він себе обмовив.
Колегія суддів позбавлена можливості усунути вказані розбіжності, з`ясувати всі обставини справи та дослідити наявні в матеріалах кримінального провадження докази, оскільки жоден із учасників кримінального провадження клопотання щодо повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, у зв`язку з тим, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями не заявляв. Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Доводів прокурора, викладені в апеляційній скарзі про невідповідність призначеного судом першої інстанції ОСОБА_8 покарання тяжкості вчиненого злочину, обставинам кримінального провадження та даним про особу обвинуваченого підлягають перевірці судом першої інстанції під час нового розгляду справи.
Водночас, при ухвалені вироку, судом першої інстанції, раніше обраний, в даному кримінальному провадженні обвинуваченим запобіжний захід у виді тримання під вартою було продовжено до набрання вироком законної сили.
З урахуванням положень ст. ст. 177, 178 КПК України та з метою запобігання в подальшому переховування обвинуваченого ОСОБА_15 від органів досудового розслідування та суду, колегія суддів приходить до висновку про необхідність продовжити обраний судом першої інстанції запобіжний захист у вигляді тримання під вартою до проведення судом першої інстанції попереднього судового засідання, але не більше ніж 60 діб.
Щодо обвинуваченого ОСОБА_9 , то колегія суддів приходить до висновку, що для запобігання ризикам, передбаченим ст. ст. 177, 178 КК України, достатнім буде запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту, із покладенням на обвинуваченого обов`язків до ч. 5 ст. 194 КПК України до проведення судом першої інстанції попереднього судового засідання, але не більше ніж 60 діб.
Тож, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 177, 178, 404, 409, 410, 411, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, захисника ОСОБА_7 , який дії в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2022 року відносно ОСОБА_8 , за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_9 , за ч. 2 ст. 186 КК України скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою продовжити до проведення підготовчого судового засідання, але не більше ніж 60 діб.
Запобіжний захід ОСОБА_9 обрати у виді домашнього арешту, з покладенням на нього обов`язків не покидати місце свого проживання за адресою АДРЕСА_1 , з 22:00 години до 06:00 години.
Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_9 наступні обов`язки:
- з`являтись за першим викликом до суду, слідчого та прокурора;
- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;
- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Звільнити ОСОБА_8 з під варти негайно.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4