ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1348/21 Справа № 191/4386/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000916 від 13 червня 2019 року, за апеляційними скаргами прокурора Синельниківської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 та представника потерпілої адвоката ОСОБА_6 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2021 року, ухвалений щодо
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Синельникове Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України,
за участю:
секретаря ОСОБА_8 ,
прокурора ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_11 ,
потерпілої ОСОБА_12 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2021 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю в діянні складу злочину.

Згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні №0000916 від 13 червня 2019 року ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальне правопорушення за таких обставин.
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2007 року №2-420/2007 ОСОБА_7 зобов`язано сплачувати кошти (аліменти) на користь ОСОБА_12 на утримання сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 15 січня 2007 року. Однак, ОСОБА_7 , знаючи про свій обов`язок щодо сплати аліментів, маючи умисел на ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів (аліментів) на утримання сина ОСОБА_14 , ігноруючи рішення суду та ухиляючись від його виконання, починаючи з січня 2014 року не сплачував аліменти, внаслідок чого порушив та продовжує порушувати право дитини на повноцінне життя та всебічний (фізичний, психічний і соціальний) розвиток. ОСОБА_7 , маючи офіційне місце роботи та постійне джерело доходів, а також після звільнення з організації про свої доходи від тимчасових заробітків не декларував, про суми заробітку та джерела доходів державного виконавця не повідомляв і з доходів гроші на утримання дитини (аліменти) не сплачував, будь-якої іншої допомоги дитині не надавав, тобто добровільно рішення суду не виконував, на попереджувальні листи Синельниківського МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області про необхідність погашення заборгованості та сплачувати аліменти не реагував, в результаті чого у нього у період часу з січня 2014 року до 13 червня 2019 року утворилася заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 48150 грн. 71 коп., що сукупно перевищує суму виплат за три місяці відповідних платежів.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та направити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 до суду першої інстанції на новий судовий розгляд у іншому складі суддів.
Обґрунтовуючи свої вимоги прокурор посилається на незаконність вироку, через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.
Прокурор вказує, що суд, виправдовуючи ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, належним чином не врахував обізнаність обвинуваченого про наявність рішення суду про стягнення з нього аліментів та обов`язку виконувати це рішення суду, оскільки він був належним чином повідомлений державним виконавцем про необхідність сплати аліментів та наслідками ухилення від їх сплати під розписку, однак незважаючи на це він злісно ухилився від їх сплати.
Так, прокурор звертає увагу, на те, що дослідженими судом доказами повністю підтверджується, що обвинувачений працював, отримував доходи та мав змогу сплачувати аліменти, та жодних причин, які б свідчили про поважність чи вимушеність їх несплати не існувало. При цьому прокурор наголошує, що висновки суду про відсутність в діях складу правопорушення, через бездіяльність виконавчої служби, не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. На переконання прокурора, виконавча служба виконувала свої обов`язки належним чином й, направляючи виконавчі листи за адресою його місця проживання, діяла відповідно наявного у неї судового рішення, але обвинувачений, постійно змінюючи місце проживання, не виконав обов`язку щодо повідомлення про його зміну. З огляду на викладене, прокурор вважає, що вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі представник потерпілої просить вирок скасувати та та направити кримінальне провадження на новий судовий розгляд.
Обґрунтовуючи свої вимоги представник потерпілої посилається на незаконність рішення суду, через невідповідність його висновків, фактичним обставинам кримінального провадження. На переконання адвоката, висновки суду про необхідність виправдання обвинуваченого є хибними, оскільки ОСОБА_7 не бажає працювати та сплачувати аліменти.
Наголошує представник й на тому, що обвинувачений, навіть попри недоліки роботи державного виконавця, був обізнаний з фактом неотримання потерпілою аліментів й попереджений про кримінальну відповідальність за злісне ухилення від їх сплати, тому вирок суду є незаконним та підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Не погоджуючись з апеляційною скаргою прокурора, захисник подала заперечення, в яких, вказуючи на законність та обґрунтованість судового рішення, й відповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який свою апеляційну скаргу та скаргу представника потерпілого підтримав, потерпілої, яка підтримала апеляційній доводи заявлених апеляційних скарг, обвинуваченого та його захисника, які просили вирок залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
За змістом ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Перевіривши доводи прокурора та представника потерпілої про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення судом вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд дійшов висновку, що викладені в апеляційних скаргах доводи є необґрунтованими, виходячи з такого.
Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
У відповідності до ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, здійснюючи оцінку кожного доказу за правилами ч. 1 ст. 94 КПК України - за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Статтею 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, визначених ч. 2 цієї статті, покладено на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках на потерпілого.
Вказані вимоги закону суд першої інстанції виконав належним чином, взяв до уваги усі докази, які могли істотно вплинути на його висновки, при цьому навів достатні та переконливі мотиви чому він приймає до уваги одні і відхиляє інші докази у провадженні.
З матеріалів провадження видно, що суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , провів судовий розгляд згідно з положеннями ч. 1 ст. 337 КПК України, тобто в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, суд першої інстанції навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав належну оцінку кожному з них і їх сукупності у взаємозв`язку, та зазначив, з яких підстав взяв до уваги одні докази і відкинув інші, а окремі докази визнав недопустимими, й обґрунтовано дійшов висновку про ухвалення виправдувального вироку.
Як видно із обвинувального акту ОСОБА_7 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, а саме, що він, знаючи про свій обов`язок щодо сплати аліментів, маючи умисел на ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів (аліментів) на утримання сина ОСОБА_15 , ігноруючи рішення суду та ухиляючись від його виконання, починаючи з січня 2014 року по 13 червня 2019 року не сплачував аліменти, внаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 48150,71 грн., тобто злісно ухилився від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.02.2007 №2-420/2007 ОСОБА_7 дійсно зобов`язано сплачувати кошти (аліменти) на користь ОСОБА_12 на утримання сина ОСОБА_13 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 15 січня 2007 року.
На підставі виконавчого листа №2-420 2007, виданого 14.02.2007 Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області, державним виконавцем було відкрито виконавче провадження.
Виправдовуючи ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, суд першої інстанції послався на те, що невиконання судового рішення про стягнення аліментів відбувалося не у зв`язку зі злісним ухиленням обвинуваченого від сплати аліментів, а через неналежне ставленням працівників виконавчої служби, а також бухгалтерії підприємства за місцем роботи обвинуваченого до своїх обов`язків, та відсутність в його діях ознак злісності ухилення від сплати аліментів.
З вказаними висновками суду погоджується і апеляційний суд, з огляду на таке.
Так, суспільна небезпечність кримінального правопорушення, передбаченого ст. 164 КК України, полягає в тому, що винна особа грубо порушує обов`язки, які покладаються на батьків міжнародним та національним законодавством, і посягає на нормальний розвиток і здоров`я дітей.
Безпосереднім об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини, що забезпечують захист майнових інтересів неповнолітніх або непрацездатних дітей. З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення полягає в бездіяльності, а саме злісному ухиленні від виконання батьками своїх обов`язків, у тому числі, ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей.
Ухилення від сплати аліментів і ухилення від утримання неповнолітніх або непрацездатних дітей утворюють цей склад кримінального правопорушення лише у випадку, коли воно є злісним. Поняття злісності належить до оціночних категорій і має бути визначено у кожному конкретному випадку.
Злісне ухилення від сплати аліментів полягає у тривалому та наполегливому ухиленні від виконання обов`язку зі сплати аліментів шляхом приховування свого місця проживання, роботи, фактичного заробітку або інших грошових надходжень, незважаючи на попередження про кримінальну відповідальність. Для встановлення ознаки злісності немає значення, чи виражалися такі дії винуватої особи у відмові від виконання покладених на неї обов`язків, чи мали форму ігнорування, уявної неспроможності або необізнаності про необхідність їх виконання, оскільки всі ці обставини у будь-якому випадку зумовлюють ухилення від сплати коштів на утримання дітей.
Про злісний характер ухилення можуть свідчити тривалість ухилення, продовження ухилення після попередження про необхідність виконання свого обов`язку та можливість кримінальної відповідальності з боку судді чи державного виконавця, неодноразові звернення потерпілого чи інших осіб до винної особи з цього приводу тощо.
Не може визнаватися злісним ухилення від сплати аліментів чи злісним ухилення від утримання дітей, яке хоча і тривало значний проміжок часу чи мало систематичний характер, але було вимушеним з боку особи, на яку такий обов`язок покладено законом чи рішенням суду. До таких випадків слід відносити несплату аліментів особою через неможливість знайти роботу, через хворобу, невиділення із сімейного бюджету коштів, необхідних для придбання одягу неповнолітній дитині чи для лікування непрацездатної дитини у зв`язку з їх відсутністю тощо.
При цьому, суб`єктивна сторона цього кримінального правопорушення характеризується прямим умислом.
Як видно із показів обвинуваченого, спочатку 2014 року він втратив роботу і займався її пошуками, в подальшому він офіційно працював і вважав, що за місцем роботи бухгалтерією підприємства з нього стягуються аліменти на утримання сина.
Свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 підтвердили, що обвинувачений працював в ТОВ ЦЧСП «Ніколь-Індастрі», звідки був звільнений у 2018 році та за цей період виконавчі листи про стягнення з обвинуваченого аліментів до підприємства не надходили.
Разом з цим, відповідно до показів потерпілої ОСОБА_12 обвинувачений спочатку сплачував їй аліменти, а коли виплата аліментів була припинена, вона особисто зверталася за місцем роботи обвинуваченого, де в бухгалтерії їй виплачували аліменти, але згодом бухгалтер повідомила, що вона цього робити не буде. Зазначила, що останній раз вона отримала аліменти у 2020 році в сумі 1400 грн. До того ж, потерпіла звернула увагу, що державний виконавець в той час навіть не знав про офіційне місце роботи її колишнього чоловіка, тобто виконавець не мала бажання належним чином здійснювати виконання судового рішення.
Водночас державний виконавець ОСОБА_18 пояснила, що аліменти ОСОБА_7 сплачувалися, але не постійно, а остання виплата була здійснена у жовтні 2020 року. При цьому, обвинувачений декілька разів з`являвся до виконавця, приносив квитанції про сплату аліментів, а потерпіла особисто отримувала виконавчий лист з метою передання його за місцем роботи обвинуваченого. Тобто обвинувачений частково сплачував аліменти під час свого офіційного працевлаштування.
При цьому, із трудової книжки обвинуваченого ОСОБА_7 видно, що з 15.02.2012 до 30.12.2013 він працював в ТОВ «Метал Холдінг Трейд», а відповідно до Акту державного виконавця від 11.04.2014, у зв`язку зі звільненням боржника з ТОВ «Метал Холдінг Трейд» виконавчий лист було направлено по територіальності й на той час заборгованість по аліментам була відсутня.
До того ж, жодні інші надані стороною обвинувачення докази не містять підписів обвинуваченого у документах виконавчого провадження й відомостей про попередження ОСОБА_7 про кримінальну відповідальність за ст. 164 КК України, до 29.08.2016, й про фактичне відправлення таких документів обвинуваченому поштою, та жодним доказам не підтверджується факт обізнаності обвинуваченого про неотримання потерпілою аліментів за період його роботи в ТОВ Українсько-Чеське спільне підприємство «Ніколь Індастрі», оскільки виклики обвинуваченого адресувалися на невірну адресу його проживання.
Отже, на переконання апеляційного суду, органом досудового розслідування не доведено, що державним виконавцем здійснювалися всі необхідні дії з метою встановлення дійсного місця проживання ОСОБА_7 й належне здійснення ним певного контролю за виконанням роботодавцем боржника виконавчого листа щодо відрахування аліментів із заробітної плати обвинуваченого, як і з`ясування причин такого не відрахування, а відтак не доведено наявність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, а саме факту злісного ухилення від сплати аліментів.
На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції навів докладні мотиви, з яких дійшов висновку про відсутність обставин, що свідчать про злісне ухилення ОСОБА_7 від сплати аліментів.
Більш того, в обвинувальному акті не зазначено, жодних діянь ОСОБА_7 спрямованих на невиконання рішення суду, зокрема час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення, тривалого і наполегливого ухилення від виконання цього обов`язку, прямої відмови від сплати аліментів чи вчинення будь-яких дій з метою уникнути утримань за виконавчим листом, а навпаки судом першої інстанції, встановлено, що ОСОБА_7 виконував певні дії зі сплати аліментів потерпілої, й частково сплачував їх.
До того ж, матеріали провадження не містять жодних розрахунків заборгованості ОСОБА_7 зі сплати аліментів, на підтвердження, того, що в інкримінований період ним вони не сплачувалися.
Інші доводи, викладені в апеляційних скаргах, не можуть бути визнані достатніми підставами для скасування вироку суду, так як є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.
З огляду на викладене, суд, дійшов до обгрунтованого висновку про необхідність виправдання обвинуваченого за недоведенністю, що в діянні ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України.
При цьому при прийнятті рішення апеляційний суд не надає іншої оцінки доказам у справі, й виходить лише із оцінки фактичних обставин кримінального провадження, наведеної місцевим судом у вироку, оскільки учасниками провадження не було заявлено клопотання про дослідження доказів у провадженні, й суд апеляційної інстанції не вбачає необхідності в цьому.
Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, належним чином дослідив докази, а саме: покази обвинуваченого, потерпілого та свідка, й письмові докази, що були надані стороною обвинувачення, зробив ґрунтовний аналіз усіх доказів у провадженні, та, на переконання колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 .
Разом з цим, обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження не допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Разом з цим, апеляційним судом не встановлено і порушень кримінального процесуального закону, які б, у відповідності до ст. 412 КПК України, слугували підставою для скасування рішення суду та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, тому апеляційний суд не приймає до уваги відповідні вимоги апеляційних скарг сторони обвинувачення та представника потерпілої.
Отже, дотримуючись принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, колегія суддів не знаходить законних підстав для скасування вироку суду першої інстанції і призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, тому вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, як необгрунтовані, а вирок суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги прокурора Синельниківської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 та представника потерпілої адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_____________________ _______________ _________________________
ОСОБА_19