В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09.03.2022 року м.Львів
Галицький районний суд міста Львова у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2
розглянувши обвинувальний акт у кримінальному провадженні№0002886 від 19.06.2018року за обвинуваченням:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Красне Буського району Львівської області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, востаннє вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 30 грудня 2020 року за ч.2 ст.185 КК України -до 3 місяців арешту -
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

15 червня 2018 року приблизно о 14 годині 00 хвилин ОСОБА_3 , перебуваючи в приміщенні магазину «ЄВА» що на площі Галицькій, 15 у м.Львові, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, шляхом вільного доступу таємно викрав тестер туалетної жіночої води фірми «Дольче Габбана Імператриця» закупівельною вартістю 1073 гривень 61 копійок, чим заподіяв ТОВ «РУШ» матеріальної шкоди на вищевказану суму.
Таким чином, ОСОБА_3 , обвинувачується у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжці), тобто у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.
15 лютого 2022 року між прокурором Галицької окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 в порядку, передбаченому ст. ст. 468, 469 та 472 КПК України, підписано заяву щодо визнання своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права на апеляційне оскарження та згоду на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні.
За результатами дослідження змісту відповідних заяв та матеріалів кримінального провадження у суду не виникло сумнівів в тому, що зазначені заяви обвинуваченого є усвідомленими, відповідають його внутрішній волі, а його процесуальна позиція сформувалася без будь-якого стороннього неправомірного впливу на них.
Згідно ч. 2 ст. 382 КПК України вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.
Встановлені органом досудового розслідування обставини не оспорюються учасниками судового провадження і суд не вбачає підстав ставити їх під сумнів та визнає їх доведеними, оскільки вони повністю узгоджуються з наданими суду матеріалами дізнання.
Вищенаведені фактичні обставини поза всяким розумним сумнівом достатньо доводять винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення в обсязі обвинувачення, яке було сформульоване прокурором, і суд кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 185 КК України як в таємному викраденні чужого майна (крадіжці).
Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК Україні особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Вирішуючи питання про міру покарання, суд враховує:
- ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_3 кримінального правопорушення, що віднесено кримінальним законом до категорії кримінальних проступків (ст.12 КК України);
- особу ОСОБА_3 , який раніше судимий;
- обставиною, що пом`якшують покарання, згідно ч. 1 ст. 66 КК України, є визнання вини ОСОБА_3 та сприяння розкриттю кримінального проступку;
- обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 185 КК України у виді штрафу, згідно санкції статті Кримінального кодексу України, що діяв на час вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.
Призначене покарання, на переконання суду, буде відповідати його меті, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.
В той же час, судом встановлено, що:
- вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2020 року, ОСОБА_3 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 04 місяців арешту.
На підставі ч.4 ст. 70, ч. 1 ст. 72 КК України, з урахуванням вироку від 01 листопада 2018 року Буського районного суду Львівської області, та ухвали Буського районного суду Львівської області від 11 серпня 2020 року, йому було визначено остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, - у виді 04 місяців арешту, яке ним повністю відбуте;
-вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2020 року, ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 04 роки позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України, звільнено засудженого ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 02 роки, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки згідно ст.76 КК України;
-вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 30 грудня 2020 року обвинуваченого було засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у вигляді арешту строком на 03 місяці.
Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до правової позиції Верховного суду від 15 лютого 2021 року (справа № 760/26543/17, провадження № 51 - 3600 кмо 20) щодо застосування ч.4 ст.70 КК України, якщо до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись в залежності від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку. У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок - попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально - виконуються самостійно. У разі встановлення судом, що кримінальні правопорушення за новим вироком були вчиненні особою до постановлення декількох попередніх вироків, за які особа засуджена до покарань, що належить відбувати реально, остаточне покарання призначається на підставі ч. 4 ст. 70 КК за правилами, передбаченими частинами 1-3 цієї статті, тобто шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених особі покарань за новим вироком та попередніми вироками.
Оскільки обвинувачений ОСОБА_3 засуджений вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 30.11.2020 до покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України та вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 30.12.2020 до покарання у виді арешту, а даним вироком до штрафу, то положення ч.4 ст.70 КК України щодо призначення остаточного покарання застосовуються лише у випадку призначення покарання, які належить відбувати реально.

Долю речових доказів вирішити на підставі ст. 101 КПК.
Цивільні позови заявлені не були. Судові витрати відсутні.
Запобіжний захід обрано не було.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 314, 373, 374 та 475 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

На підставі ч. ч.1, 4 ст.70 КК України, з урахуванням вироку Шевченківського районного суду м.Львова від 30.12.2020, яким ОСОБА_3 засуджено за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді арешту строком на 03 місяці, остаточне покарання ОСОБА_3 призначити у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят)грн. та 03 місяців арешту.

На підставі ч.3 ст.72 КК України покарання у виді штрафу за даним вироком слід виконувати самостійно.

Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2020 року, яким ОСОБА_3 було засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у вигляді 04 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, тривалістю два роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК, - виконувати самостійно.
Після набрання вироком законної сили речові докази:
- СД диск, - зберігати в матеріалах справи.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку - після постановлення рішення апеляційним судом.

Головуючий суддя ОСОБА_1