Справа № 161/2956/20 Провадження №11-кп/802/89/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_3 ,
суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,
представників потерпілих адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
перекладача ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 травня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком суду ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Знамєнскоє, Надтеречного району, Республіки Чечня, Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 , громадянина Російської Федерації, з середньою освітою, одруженого, непрацюючого, згідно ст. 89 КК України не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Строк відбуття покарання ОСОБА_12 ухвалено рахувати з моменту приведення даного вироку до виконання.
Запобіжний захід застосований відносно ОСОБА_12 до набрання вироком законної сили залишено попередній у вигляді особистого зобов`язання.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_13 до обвинуваченого ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_12 в користь потерпілої ОСОБА_13 матеріальну шкоду в сумі 5688 (п`ять тисяч шістсот вісімдесят вісім) грн., 00 коп..
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_12 в користь потерпілої ОСОБА_13 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень завданої моральної шкоди.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_14 до обвинуваченого ОСОБА_12 про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення - задоволено частково.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_12 в користь потерпілої ОСОБА_14 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень завданої моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_12 в доход держави судові витрати по справі за проведення експертиз на загальну суму 13 604 грн. (тринадцять тисяч шістсот чотири) грн. 24 коп.
Речовий доказ: автомобіль марки "AUDI A8" реєстраційний номер Республіки Литва НОМЕР_1 , який залишено на майданчику утримання автомотранспорту ГУНП у Волинській області за адресою: с. Сокиричі, вул.. Солдатській, 1, Ківерцівського району, Волинської області передано за належністю ОСОБА_12 .
Велосипед, який залишено на території утримання автомотранспорту ГУНП у Волинській області за адресою: м. Луцьк, вул.. Винниченка, 11, Волинської області передано за належністю потерпілій ОСОБА_13 .
Арешт на майно, який накладений ухвалою слідчого судді 28 серпня 2018 року скасовано.
Так, ОСОБА_12 визнаний винним і засуджений за те, що він 27 серпня 2018 року, близько 22 години 20 хвилин, всупереч вимогам Правил дорожнього руху України, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керуючи автомобілем марки "AUDI A8" реєстраційний номер Республіки Литва НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою сполученням "Ковель-Луцьк", зі сторони м. Ковель в напрямку м. Луцьк, в`їхавши у населений пункт с. Княгининок Луцького району Волинської області, проявив безпечність та неуважність під час руху, продовжив рух із швидкістю не меншою ніж 126.4 км/год., чим перевищив максимально допустиму швидкість руху у населеному пункті понад 50 км/год., наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, що поблизу будинку № 70, по вул. Соборна в с. Княгининок Луцького району Волинської області, при виникненні небезпеки для руху пішохід ОСОБА_15 з велосипедом у руках, що перетинав проїзну частину дороги в межах дії дорожніх знаків «Пішохідний перехід» зліва на право відносно напрямку руху автомобіля та якого він об`єктивно спроможній був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, а продовжив рух, в результаті чого допустив наїзд передньою лівою частиною автомобіля на пішохода ОСОБА_15 , внаслідок чого останній помер на місці пригоди.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно висновку судово-медичного експерта № 462 від 12.11.2018 отримав тілесні ушкодження у вигляді: множинних саден та забійно-рваних ран тіла, травматичної ампутації правої гомілки, зламів кісток обох гомілок в нижній їх третинах, повного відривного зламу з`єднання між I та II шийними хребцями з розривом спинного мозку, вогнищ травматичних субарахноїдальних крововиливів, забою легень по задніх поверхнях обох нижніх долей, крововиливів в корені легень та середостіння, розривів правої долі печінки по її передньо-діафрагмальній поверхні. Вказані тілесні ушкодження утворились внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Вказаний комплекс даних тілесних ушкоджень відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент їх спричинення.
Причиною смерті ОСОБА_15 , являється травматичний шок як наслідок поєднаної тупої травми, що супроводжувалась множинними зламами кісток скелету та забоями внутрішніх органів.
У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_12 , Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, (зі змінами та доповненнями) а саме:
- згідно п. 2.3. Правил дорожнього руху України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну…;
д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;
- згідно п. 12.3. Правил дорожнього руху України, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможній виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу..;
- згідно п. 12.4. Правил дорожнього руху України, у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.;
- згідно п. 12.9. Правил дорожнього руху України, водієві забороняється:
б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7...;
- згідно п. 18.1 Правил дорожнього руху України, водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека для руху.
Таким чином, обвинувачений ОСОБА_12 своїми необережними діями, котрі виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.
У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_12 - адвокат ОСОБА_8 оскаржує вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю, на думку захисту, призначеного покарання особі обвинуваченого, яке хоч і не виходить за межі ч.2 ст. 286 КК України, але за своїм видом є надто суворим. Зазначає, що на стадії досудового слідства і під час судового розгляду ОСОБА_12 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочині визнав повністю, активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся, просив пробачення у потерпілих, і просив суд не позбавляти його волі. Крім цього, вказує, що злочин, який ставиться у вину ОСОБА_12 , віднесений до категорії тяжких, однак за своєю правовою природою є необережним. Разом з тим, зазначає, що обговорюючи питання про вид та міру покарання щодо обвинуваченого ОСОБА_12 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину і суспільно-небезпечні наслідки його дій. До обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, місцевий суд відніс щире каяття, а обставини, які відповідно до вимог ст. 67 КК України, обтяжують покарання ОСОБА_12 , суд не вбачає. Водночас, у своєму вироку, суд першої інстанції вважав, що виправлення та перевиховання ОСОБА_12 не можливе без ізоляції від суспільства, а тому призначив йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
У той же час, на думку захисту, місцевий суд не врахував того, що обвинувачений має на утриманні малолітню дитину і являється єдиним годувальником сім`ї. Окрім того, зазначає, що в суді першої інстанції сторона захисту та обвинувачений просили суд врахувати повне визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття, поганий стан здоров`я, наявність утриманців (малолітньої дитини) та призначити покарання без позбавлення волі, оскільки виправлення обвинуваченого можливе і без ізоляції від суспільства.
Посилаючись на наведені обставини, просить вирок суду першої інстанції змінити, та на підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_12 від відбування покарання з випробуванням із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
В судове засідання обвинувачений ОСОБА_12 не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду кримінального провадження, що підтверджується розпискою, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с.131), будь-яких заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший день та відомості про поважність причин його неявки від нього не надходило.

Разом з тим, апеляційна скарга розглядається за відсутності потерпілих по даному кримінальному провадженні, з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. При цьому береться до уваги те, що потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 належним чином повідомлялись про час та місце розгляду кримінального провадження. Крім того, в судовому засіданні присутні представники останніх.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, доводи захисника, який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурора, який вважав скаргу безпідставною, а також міркування представників потерпілих, які просили залишити вирок суду першої інстанції без змін, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_8 задоволенню не підлягає з таких підстав.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та кваліфікація його дій, є правильними і ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.
За положеннями ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Захисник в апеляційній скарзі вказує про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості.
Проте такі його твердження до уваги судом не приймаються з врахуванням наступного.
Так, відповідно до статтей 50 та 65 КК України, які визначають мету та загальні засади призначення покарань, пунктів 1, 2 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд призначає покарання у межах санкції статті (частини) статті Особливої частини Кодексу та з врахуванням вимог положень Загальної частини цього Кодексу. При цьому, суд має враховувати ступінь тяжкості вчиненного злочину, особу винного, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Крім того, Пленум Верховного Суду України в п.20 своєї постанови №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" роз`яснив, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Зі змісту ст.75 КК України вбачається, що якщо суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбуття покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбуття покарання з випробовуванням.
Вищевказані вимоги матеріального права та роз`яснення ПВСУ при призначенні обвинуваченому ОСОБА_12 покарання були повністю дотримані судом першої інстанції, а також в повній мірі враховані обставини, на які зроблено посилання в апеляційній скарзі, поданій захисником.
Як убачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_12 покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а також дані про його особу та інші обставини кримінального провадження.
Так, до обставин, які пом`якшують покарання, місцевий суд відніс - щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання, судом встановлено не було.
З достатньою повнотою судом взято до уваги дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_12 , а саме те, що він у відповідності до ст. 89 КК України не судимий, одружений, має на утриманні малолітню дитину.
Враховано було також і принципову позицію потерпілих, щодо призначення обвинуваченому найсуворішої міри покарання, пов`язаній із позбавленням волі.
Проаналізувавши вищенаведене, апеляційний суд вважає, що при призначенні ОСОБА_12 основного покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, місцевий суд дотримався вимог закону та в повній мірі врахував ступінь тяжкості злочину, який хоча за формою вини і є необережним, однак тяжким, наслідки від злочину (смерть потерпілого ОСОБА_15 ), які фактично є непоправними, особу винного і інші обставини кримінального провадження. При цьому, суд першої інстанції у своєму вироку навів переконливі доводи про відсутність підстав для застосування до призначеного покарання положень ст.75, 76 КК України, а також ст. 69 КК України, які б давали можливість прийти до висновку про звільнення обвинуваченого ОСОБА_12 від відбуття покарання із випробуванням, або застосування до нього більш м`якого покрання.
Погоджується апеляційний суд і з висновком місцевого суду про призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки, оскільки в прямому причинному зв`язку із вчиненням злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, який являється тяжким, фактично є грубе порушення Правил дорожнього руху з боку обвинуваченого, а останнє в свою чергу із наслідками від цього, які в даному випадку є тяжкими, оскільки спричинили смерть людини. З цього приводу судом було враховано і позицію потерпілих, які наполягали на позбавленні обвинуваченого права керування транспортним засобом.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що призначені обвинуваченому основне та додаткове покарання відповідають принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого попередження вчинення ним нових злочинів, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_8 .
Таким чином, підстав для зміни вироку та пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання шляхом призначення покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, а саме звільнення від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд не знаходить.
Усі доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі і наведені під час апеляційного розгляду провадження щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони повністю були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та відповідно не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для зміни оскаржуваного вироку, як про це просить захисник.
Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Таким чином, апеляційну скаргу захисника на підставі п.1 ч.1 ст.407 КПК України слід залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 травня 2021 року щодо ОСОБА_12 , - без змін.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, Волинський апеляційний суд,
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 травня 2021 року щодо ОСОБА_12 , без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді