ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7
обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
представника померлого
обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003315, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Верхньодніпровська Дніпропетровської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263-1 КК України,
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпропетровська, який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263-1 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Дніпропетровська, який проживає за адресою: АДРЕСА_4 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 263-1 КК України,
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2021 року виправдано:
ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263-1 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним зазначених правопорушень;
ОСОБА_11 за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 263-1 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним зазначеного правопорушення;
ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263-1 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним зазначених правопорушень.
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
Виправдовуючи ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 суд першої інстанції зазначив, що у кримінальному провадженні в порушення норм КПК України відсутні процесуальні рішення посадових осіб органу досудового розслідування та прокуратури, а саме постанови, які надавали повноваження слідчім та прокурорам в кримінальних провадженнях №0000090 і №0003315 приймати будь-які процесуальні рішення та проводити слідчі дії слідчими СВ Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, старшому слідчому прокуратури м.Дніпропетровська ОСОБА_12 , старшому прокурору Жовтневого району м.Дніпропетровська ОСОБА_13 та прокурорам м.Дніпропетровська ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , і під час судового розгляду кримінального провадження прокурорами разом з доказами суду не подані, у зв`язку з чим з огляду на положення КПК України та правовий висновок Верховного Суду, що міститься у постановах суду від 28 квітня 2021 року (справа № 759/833/18), від 03 березня 2021 року (справа №522/11807/18), від 22 лютого 2021 року (справа № 754/7061/15) суд прийшов до висновку, що відсутність зазначених постанов в матеріалах досудового розслідування або їх непідписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень. Крім того, суд першої інстанції вказав, що в матеріалах кримінального провадження № 0003315 відсутні постанови про визначення підслідності за іншим органом, а саме з СВ Жовтневого РВ ДМУ ГУВС України в Дніпропетровській області до прокуратури м.Дніпропетровська, та при з`ясуванні вказаного такі постанови під час судового розгляду кримінального провадження №0003315 прокурорами не були подані суду, що є порушенням вимог ч. 5 ст. 36 КПК України. Суд звернув увагу на те, що прокурор в судовому засіданні не надав суду відомостей щодо прийняття прокурором рішення про проведення негласних слідчих дій у кримінальному провадженні №0000090, а саме не надав суду відповідні постанови про контроль за вчиненням злочину, що вказує на те, щонегласні слідчі (розшукові) дії щодо обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_11 проводились не в цьому кримінальному провадженні №0003315 і щодо інших осіб, що є недопустимим. Окрім зазначеного, суд констатував і те, що прокурором порушено ще й вимоги ст. 290 КПК України, оскільки стороні захисту не відкривались матеріали кримінального провадження після закінчення досудового розслідування, що стали підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій, при цьому сторона захисту в судових засіданнях неодноразово наголошувала про не відкриття прокурором цих документів, але прокурором не надано суду письмового підтвердження про відкриття стороні захисту матеріалів кримінального провадження із зазначенням найменування таких матеріалів.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 було висунуто обвинувачення в тому, що ОСОБА_8 у лютому березні 2013 року за попередньою змовою з ОСОБА_11 погодив технічні параметри та умови зброї і приступили до пошуку макетів масо-габаритних пістолетів системи Токарєва зразку 1933 року «ТТ», а на початку березня 2013 року на території автомобільної парковки у м. Дніпропетровську придбав у ОСОБА_16 макет вказаного пістолету за 4 500 грн.
Крім того, ОСОБА_8 за попередньою змовою з ОСОБА_11 у березні 2013 року повторно став підшукувати макет масо-габаритного револьверу системи «Наган» зразка 1895 року випуску, для чого звернувся до ОСОБА_9 , який через мережу «Інтернет» 04 квітня 2013 року придбав у ОСОБА_17 сигнальний револьвер «Блеф», який передав ОСОБА_8 для переробки під вогнепальну зброю, а останній у першій декаді квітня привіз його та мілкокаліберну гвинтівку у технічно-несправному стані для використання її стволу при переробці вказаної зброї до місця проживання ОСОБА_11 у м. Дніпропетровську. ОСОБА_11 , використовуючи підручний слюсарний інструмент, із стволу гвинтівки нарізав заготовки для стволів, після чого у гаражі ОСОБА_18 вони обробили ці заготовки, а згодом ОСОБА_11 за місцем свого проживання здійснив зборку, налаштування та випробовування вогнепальної зброї револьверу №РП 281 П, який є короткоствольною нарізною вогнепальною зброєю та придатний для здійснення пострілів патронами калібром 5,6 мм.

З метою подальшого збуту вогнепальної зброї у другій декаді квітня 2013 року ОСОБА_8 повторно звернувся до ОСОБА_9 з проханням пошуку необхідного макету револьверу. У свою чергу ОСОБА_9 через мережу «Інтернет» у третій декаді квітня 2013 року придбав макет револьверу системи «Наган» зразку 1895 року випуску та передав його ОСОБА_11 для переробки під вогнепальну зброю, після чого останній за попередньою змовою з ОСОБА_8 повторно виготовив заготовку ствола, а в гаражі ОСОБА_18 шляхом обробки на токарному станку виготовив ствол та виточив втулки для зменшення внутрішнього діаметру отвору для патрона в барабані револьверу. ОСОБА_11 за місцем свого проживання здійснив зборку, налаштування та випробовування вогнепальної зброї револьверу № НОМЕР_1 , який є короткоствольною нарізною вогнепальною зброєю та придатний для здійснення пострілів.

Крім того, ОСОБА_8 повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_11 через ОСОБА_9 придбав ствол для танкового кулемета калібру 7,62 мм для виготовлення зброї. У третій декаді квітня 2013 року ОСОБА_11 за місцем свого проживання зі вказаного стволу виготовив три заготовки для стволів два для пістолетів конструкції Токарєва зразку 1933 року та один для револьверу системи Наган зразку 1895 року випуску, а 27 квітня 2013 року у гаражі ОСОБА_18 із залученням токаря ОСОБА_19 за допомогою токарного станку, належного ОСОБА_8 , зменшив зовнішній діаметр наданих йому заготовок, за що отримав матеріальну вигоду в сумі 400 грн. З наданих заготовок ОСОБА_11 28 квітня 2013 року повторно за місцем свого проживання виготовив три стволи, з яких у першій декаді травня 2013 року виготовив два пістолети «ТТ», які придатні для здійснення пострілів.

У першій декаді червня 2013 року ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , використовуючи заздалегідь заготовлені ОСОБА_8 прес для запресування кулі у гільзу, куль та гільз, споряджених капсулами, виготовили 200 патронів калібру 7,62 мм, призначених для здійснення пострілів з пістолету системи «ТТ», які є бойовими припасами, придатними для стрільби.

Крім того ОСОБА_8 умисно, 11 червня 2013 року поблизу дачного кооперативу «Золотий Ранет» у м. Дніпропетровську незаконно збув ОСОБА_20 1 патрон калібру 7,62 мм, який є бойовим припасом, придатним для стрільби.

Також ОСОБА_8 умисно, маючи умисел на незаконне поводження з вогнепальною зброєю, за попередньою змовою з ОСОБА_11 в період квітня травня 2013 року, повторно, без передбаченого законом дозволу переніс виготовлену ним вогнепальну зброю до гаражу № НОМЕР_2 гаражного кооперативу «Каліновий» у м. Дніпропетровську, що належить ОСОБА_21 , де продовжував зберігати їх без передбаченого законом дозволу до 11 червня 2013 року.

ОСОБА_8 умисно, маючи умисел на незаконне поводження з вогнепальною зброєю, бойовими припасами та вибуховими речовинами, у невстановлений час, з метою колекціонування та власного використання і незаконного виготовлення бойових припасів, незаконно, без передбаченого законом дозволу, придбав вогнепальну зброю: пістолет АЕ 884, 1939 р.в., револьвер без номеру, пістолет № НОМЕР_3 , револьвер № НОМЕР_4 , рушницю моделі «ІЖ-56-3» «Білка»; бойові припаси, а саме: 27 патронів калібру 7,62 мм, 10 патронів калібру 9 мм, 23 патрони калібру 22 WMR, 17 патронів калібру .22 LR, 2 патрони калібру 5,6 мм та вибухові речовини, а саме: димний порох, бездимний порох і суміш димного та бездимного пороху, які без передбаченого законом дозволу, зберігаючи при собі, переніс до гаражу № НОМЕР_2 , де продовжував зберігати до 11 червня 2013 року.

Вказану зброю, бойові припаси та вибухові речовини було виявлено та вилучено у гаражі 11 червня 2013 року під час обшуку.

Дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263-1 КК України як незаконне зберігання вогнепальної зброї, бойових припасів та вибухових речовин, збуті бойових припасів без передбаченого законом дозволу та незаконне виготовлення бойових припасів, вогнепальної зброї, вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб.
Дії ОСОБА_11 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263-1 КК України як незаконне зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу та незаконне виготовлення бойових припасів, вогнепальної зброї, вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб.
Дії ОСОБА_9 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 263-1 КК України як пособництво, тобто надання засобів для вчинення незаконного виготовлення вогнепальної зброї, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати як незаконний, необгрунтований та невмотивований у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263-1 КК України та призначити покарання: за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ч. 2 ст. 263-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років; визнати ОСОБА_9 винуватим за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 263-1 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; провадження щодо ОСОБА_11 закрити на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із смертю останнього.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що відсутність постанов про призначення певних слідчих чи прокурорів сама по собі не свідчить про відсутність повноважень у слідчого та прокурора повноважень, що узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у справі №490/10025/17. Звертає увагу, що в матеріалах провадження наявні ухвали слідчого судді, на підставі яких було проведено обшуки.
В доповненнях до апеляційної скарги прокурор просить повторно дослідити докази, перелік яких детально зазначає.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурори ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги сторони обвинувачення підтримали в повному обсязі.

Обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та представник померлого обвинуваченого ОСОБА_10 вважали апеляційну скаргу прокурора необґрунтованою, заперечували проти її задоволення.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом цієї норми в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

За вимогами ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.
У справі Kari-PekkaPietilainenv. Finland(Кари-Пека Питилайнен проти Фінляндії, рішення від 22 вересня 2009 року), у §33 Європейський суд зазначив, що право сторін надавати міркування по справі, які вони вважають такими, що стосуються справи, визначає відповідний обов`язок суду належним чином досліджувати всі доводи, представлені сторонами: Розділ 13 Застосування положень ст. 6 Конвенції з прав людини 167 «...право на справедливий судовий розгляд, гарантоване за статтею 6 §1 Конвенції, охоплює, між іншим, право сторін у провадженні надавати доводи, які вони вважають такими, що стосуються їхньої справи. Оскільки призначення Конвенції гарантувати не права, які є теоретичними чи ілюзорними, а права, які є реальними та ефективними.., це право може розглядатись як ефективне лише, якщо заявник дійсно «заслуховується», тобто його доводи належним чином досліджуються судом. Стаття 6 §1 Конвенції покладає на суди обов`язок провести належне дослідження доводів, аргументів та доказів, представлених сторонами, без упередженості до їхньої оцінки або релевантності до їхнього рішення...».
В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року та «Веренцов проти України» від 11 липня 2013 року Європейський Суд наголошує про те, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Згідно із ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладений на слідчого та прокурора.

Згідно із ч. 1 ст. 94 КПК України суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів- з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги, а доводи апеляційної скарги прокурора є безпідставними.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції у судовому засіданні відповідно до вимог кримінального процесуального закону перевірив зібрані під час досудового розслідування докази винуватості виправданих, на які посилалися органи досудового розслідування, та згідно зі ст. 94 КПК України оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів.

Зокрема, суд першої інстанції, керуючись законом, оцінив всі докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення виправдувального вироку.

Так, судом першої інстанції при дослідженні поданих прокурором доказів встановлено, що у кримінальному провадженні №0003315 відсутня постанова керівника прокуратури Жовтневого району м.Дніпропетровська про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні №000090, але незважаючи на цю обставину старшим прокурором прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська ОСОБА_13 11 червня 2013 року погоджено всі клопотання на проведення обшуків, в результаті чого 11 червня 2013 року отримано ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська та 12 червня 2013 року проведено відповідні обшуки з вилученням речей заборонених в обігу.

Також, в матеріалах кримінального провадження відсутнє доручення керівника прокуратури м.Дніпропетровська слідчому чи постанова про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні №000090 про здійснення (доручення) досудового розслідування групою слідчих у конкретному кримінальному провадженні, але незважаючи на це старшим слідчим прокуратури м.Дніпропетровська ОСОБА_12 12 червня 2020 року повідомлено ОСОБА_8 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, за фактом зберігання ним вогнепальної зброї та боєприпасів, виконано всі подальші слідчі дії та прийнято ряд процесуальних рішень під час досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

Крім того, в матеріалах кримінального провадження відсутня постанова керівника прокуратури м.Дніпропетровська про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні №000090, але незважаючи на цю обставину процесуальні рішення у вказаному провадженні приймались прокурорами прокуратури м. Дніпропетровська ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які повідомили ОСОБА_8 про підозру у скоєнні кримінального правопорушення.

При цьому згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 КПК України передбачено наявність повноважень прокурора у конкретному кримінальному провадженні шляхом призначення керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування, а в разі необхідності призначати групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 38 КПК України передбачено, що досудове розслідування здійснюється слідчим органу досудового розслідування одноособово або слідчою групою.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 39 КПК України керівник органу досудового розслідування організовує досудове розслідування та уповноважений визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих.

Приписом ч.ч. 1 та 3 ст.110 КПК України визначено, що процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови (ч. 6 ст.110 КПК України). Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне. При цьому постанова слідчого, прокурора виготовляється на офіційному бланку та підписується службовою особою, яка прийняла відповідне процесуальне рішення.

Таким чином, виходячи з логічно-системного тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст.37, ч.ч. 1, 3, 6 ст. 110 КПК України постанова про призначення прокурора, якою надаються конкретному прокурору (групі прокурорів) повноваження, передбачені ст. 36 КПК України, у кримінальному провадженні, є обов`язковою.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 38, ч.ч. 1, 2 ст. 39, ч.ч. 1, 3, 6 ст.110 КПК України доручення керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого чи визначення групи слідчих, яким доручено виконання повноважень, передбачених ст. 40 КПК України, у кримінальному провадженні, є обов`язковим.

Тобто, вказані імперативні норми права містять категоричні приписи, що безпосередньо визначають поведінку суб`єктів, не дозволяють відхилятися від них і не можуть бути замінені за рішенням (домовленістю) цих суб`єктів іншими умовами.

Однак, під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 судом першої інстанції було встановлено, що у зазначеному кримінальному провадженні в порушення вищезазначених вимог КПК України відсутні процесуальні рішення посадових осіб органу досудового розслідування та прокуратури, а саме постанови, які надавали повноваження слідчім СВ Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, старшому слідчому прокуратури м.Дніпропетровська ОСОБА_12 , старшому прокурору Жовтневого району м.Дніпропетровська ОСОБА_13 та прокурорам м.Дніпропетровська ОСОБА_14 , ОСОБА_15 в кримінальних провадженнях №0000090 та №0003315 приймати будь-які процесуальні рішення чи проводити слідчі дії та під час судового розгляду кримінального провадження прокурорами разом з доказами суду не подані.

Щодо наслідків недотримання належної процедури визначення прокурора або групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у даному кримінальному провадженні, та недотримання належної процедури визначення групи слідчих у даному кримінальному провадженні, суд першої інстанції прийшов до висновків про те, що відсутність постанови про призначення (визначення) прокурора та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, чи рішення про призначення (визначення) групи слідчих та визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, в матеріалах досудового розслідування обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень чи як таких, що зібрані неуповноваженою на те особою відповідно, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Конституцією України встановлені права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції України).

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

У кримінально-процесуальній доктрині загальновизнаними є такі критерії допустимості доказів: належне джерело; належний суб`єкт; належна процесуальна форма; належна фіксація; належна процедура; належний вид способу формування доказової основи. В аспекті належного суб`єкта, у тому числі, слід розглядати і прокурора.

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ч. 1 ст. 87 КПК України).

У випадку здійснення прокурором, який не визначений керівником органу прокуратури як такий, що здійснюватиме процесуальне керівництво у конкретному кримінальному провадженні, дій, передбачених ст. 36 КПК України, то вони здійснюються неналежним суб`єктом.

У разі використання слідчим повноважень з проведення досудового розслідування без винесення процесуального рішення про визначення групи слідчих, до складу якої він входить на підставі такого процесуального рішення, він є неналежним суб`єктом проведення процесуальних дій.

Виходячи з наведеного, відсутність постанови про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та в разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, в матеріалах досудового розслідування або її непідписання керівником (в даному випадку - заступником керівника) відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень, а відсутність процесуального рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані особою, яка не мала на те законних повноважень.

Саме до таких правових висновків прийшла Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постановах від 04 жовтня 2021 року у справі №724/86/20 та від 22 лютого 2021 року у справі 754/7061/15.

При цьому викладене спростовує доводи прокурора в апеляційній скарзі про те, що відсутність постанов про призначення певних слідчих чи прокурорів само по собі не може свідчити про відсутність повноважень у слідчого і прокурора.

Крім того, відповідно до вказаних правових висновків об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду витяг з ЄРДР не може замінити постанову керівника відповідного органу прокуратури про призначення (визначення) прокурора або групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також постанову про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, оскільки він не є кримінально-процесуальним рішенням, яке породжує зазначені правові наслідки в конкретному кримінальному провадженні.

З огляду на наведене, відсутність у матеріалах провадження процесуальних рішень посадових осіб органу досудового розслідування та прокуратури, а саме постанов, які надавали повноваження слідчим СВ Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, старшому слідчому прокуратури м.Дніпропетровська ОСОБА_12 , старшому прокурору Жовтневого району м.Дніпропетровська ОСОБА_13 та прокурорам м.Дніпропетровська ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в кримінальних провадженнях №0000090 та №0003315 приймати будь-які процесуальні рішення та проводити слідчі дії приводить до того, що зібрані в ході досудового розслідування докази були визнані судом першої інстанції недопустимими, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Крім того, відповідно до ст.ст. 36, 218 КПК України вирішення питання про підслідність досудового розслідування в кримінальному провадженні є виключною прерогативою прокурора, визначеного ч. 5 ст. 36 КПК України.

Згідно із ч. 3 ст. 110 КПК України процесуальними рішеннями є всі рішення прокурора. Рішення прокурора приймаються у формі постанови відповідно до припису ч. 5 ст. 36 КПК України.

Частиною 5 ст. 36 КПК України визначено, що Генеральний прокурор, керівник регіональної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення, окрім того, що віднесене до підслідності Національного антикорупційного бюро України, іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування тим органом, підслідність кримінального провадження якому визначена ст. 216 КПК України.

Згідно з правовим висновком Касаційного кримінального суду Верховного Суду, наведеним у постанові від 24 травня 2021 року (у справі № 640/5023/19), обов`язковою передумовою реалізації Генеральним прокурором, керівником обласної прокуратури, їх першими заступниками та заступниками повноважень, передбачених ч. 5 ст. 36 КПК України, є оцінка досудового розслідування органом досудового розслідування, встановленим ст. 216 КПК України, як неефективного та відображення такої оцінки у постанові з наведенням відповідного мотивування.

Наслідком недотримання належної правової процедури як складового елементу принципу верховенства права є визнання доказів, одержаних у ході досудового розслідування, недопустимими на підставі ст. 86, п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України як таких, що зібрані (отримані) неуповноваженими особами (органом) у конкретному кримінальному провадженні, з порушенням установленого законом порядку.

Однак в матеріалах кримінального провадження № 0003315 відсутні постанови про визначення підслідності за іншим органом, а саме з СВ Жовтневого РВ ДМУ ГУВС України в Дніпропетровській області до прокуратури м.Дніпропетровська, та при з`ясуванні вказаного такі постанови під час судового розгляду кримінального провадження №0003315 прокурорами не були подані суду.

Також, за змістом ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Таким чином, обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.

Згідно зі ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту; суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

За змістом ч. 3 ст. 246 КПК України рішення щодо проведення негласних слідчих (розшукових) дій приймає слідчий, прокурор, а у випадках, передбачених цим кодексом - слідчий суддя за клопотанням прокурора або за клопотанням слідчого, погодженого з прокурором.

У відповідності до ст. 260 КПК України аудіо-, відео контроль особи є різновидом втручання у приватне спілкування, яке проводиться без її відома на підставі ухвали слідчого судді, якщо є достатні підстави вважати, що розмови цієї особи або інші звуки, рухи, дії, пов`язані з її діяльністю або місцем перебування, тощо, можуть містити відомості, які мають значення для досудового розслідування.

Отже, вимогами кримінального процесуального закону чітко закріплено коло осіб, яким надано право приймати рішення щодо проведення негласних слідчих (розшукових) дій.

Відповідно до п. 3.2. Рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2011 року №12-рп/2011 аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом» дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина і з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою, тощо.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у рішенні по справі №671/463/15-к від 16 березня 2017 року, порядок, встановлений КПК України (процесуальний порядок, форма, процедура), це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій. Першим кроком, спрямованим на проведення негласних слідчих дій, є прийняття відповідного рішення прокурором. Прийняття останнього (постанови) є винятковим правом прокурора, що передбачено частиною четвертою статті 246 КПК України.

Пунктом 1 ч. 7 ст. 271 КПК України на прокурора покладено обов`язок у постанові про проведення зазначеної дії викласти обставини, які свідчать про відсутність під час дії провокування особи на вчинення злочину.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) при вирішенні питання справедливості судового розгляду в цілому враховує, у тому числі, й спосіб отримання доказів. Не виключаючи можливості використання особливих слідчих методів - агентурних методів, що само по собі не порушує права на справедливий судовий розгляд, ЄСПЛ висловив позицію, що у зв`язку з ризиком підбурювання з боку поліції при використанні таких методів, їх використання має бути обмежено чіткими рамками (справа «Раманаускас проти Литви»).

Прокурор в судовому засіданні не надав суду відомостей щодо прийняття прокурором рішення про проведення негласних слідчих дій у кримінальному провадженні №0000090, а саме не надав суду відповідні постанови про контроль за вчиненням злочину (як того вимагає положення ч. 4 ст. 246 КПК України).

Зважаючи на вищевикладене суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що негласні слідчі (розшукові) дії щодо обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_11 проводились не в цьому кримінальному провадженні №0003315, а щодо іншої осіб, що є грубим порушенням вимог КПК України, оскільки при цьому порушуються вимоги ст. 246, 257 КПК України щодо можливості використання отриманої в такий спосіб інформації при проведенні слідчих (розшукових) дій як доказу вчинення злочину по матеріалам кримінального провадження.

Окрім зазначеного, суд першої інстанції констатував, що прокурором порушено ще й вимоги ст. 290 КПК України, оскільки стороні захисту не відкривались матеріали кримінального провадження після закінчення досудового розслідування, що стали підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій.

Невідкриття матеріалів сторонами в порядку цієї статті є окремою підставою для визнання таких матеріалів недопустимими як докази. При цьому, відкриттю, окрім протоколів, у яких зафіксовано хід та результати проведення певних дій, в обов`язковому порядку підлягають і матеріали, які є правовою підставою проведення таких дій (ухвали, постанови, клопотання), що забезпечить можливість перевірки стороною захисту та судом допустимості результатів таких дій як доказів.

Тобто, стороною обвинувачення всупереч вимогам КПК України не було здійснено відкриття іншій стороні відповідно до положень ст. 290 КПК України після закінчення досудового розслідування матеріалів, які стали правовою підставою проведення таких дій (ухвали, постанови, клопотання), оскільки прокурор їх в судовому засіданні не надав, через що сторона захисту неодноразово вказувала на недопустимість таких доказів.

Відповідно до правової позиції судової палати у кримінальних справах Верховного Суду, висловленої у постанові від 06 березня 2017 року у справі №671/463/15-к, відкриттю, окрім протоколів, у яких зафіксовано хід та результати проведення певних дій, в обов`язковому порядку підлягають і матеріали, які є правовою підставою проведення таких дій (зокрема ухвали слідчих суддів). Не відкриття сторонами матеріалів є підставою для визнання судом відомостей, що містяться в них, недопустимими як докази.

У рішенні Європейського суду «Едвардс і Льюіс проти Сполученого Королівства» від 27 жовтня 2004 року йдеться про необхідність надання доступу стороні захисту до матеріалів, які стосуються негласних слідчих (розшукових) дій, як гарантії справедливого судового розгляду, а саме зазначено, що, відповідно до вимоги справедливості, передбаченої статтею 6 Конвенції, прокуратура мала ознайомити захист з усіма доказами у справі як на користь, так і проти обвинуваченого, і те, що у вказаній справі цього не було зроблено, призвело до недоліків судового розгляду.

Разом із тим, відповідно до принципу рівності сторін, сторона обвинувачення не вправі приховувати, не надавати обвинуваченому матеріали, що перебувають у неї або доступні їй, які можуть допомогти обвинуваченому звільнитися від кримінальної відповідальності чи отримати менш суворий вирок. Це право (і, відповідно, обовязок держави) було підтверджено у справі «Джасперс проти Сполученого Королівства» від 16 лютого 2000 року. Таке правило стосується й матеріалів, які можуть викликати сумнів щодо доказів, наданих обвинувачем.

Нормами ст. 257 КПК України передбачено, якщо в результаті проведення негласної слідчої (розшукової) дії виявлено ознаки кримінального правопорушення, яке не розслідується у даному кримінальному провадженні, то отримана інформація може бути використана в іншому кримінальному провадженні тільки на підставі ухвали слідчого судді, яка постановляється за клопотанням прокурора.

Слідчий суддя розглядає клопотання згідно з вимогами ст.ст. 247, 248 КПК України і відмовляє у його задоволенні, якщо прокурор, крім іншого, не доведе законність отримання інформації та наявність достатніх підстав вважати, що вона свідчить про виявлення ознак кримінального правопорушення.

Вказаних вимог чинного законодавства прокурор не дотримався та не отримав дозволу слідчого судді на використання отриманої під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій інформації щодо іншого кримінального правопорушення, яке не розслідувалось у кримінальному провадженні, в рамках якого проводились зазначені слідчі (розшукові) дії.

Крім того, з матеріалів провадження слідує, що ухвали слідчого судді апеляційного суду, що стали підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій, а також постанова прокурора про контроль за вчиненням злочину не були відкриті стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України та в матеріалах кримінального провадження взагалі відсутні.

Відповідно до правового висновку, що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 751/7557/15-к, за наявності відповідного клопотання процесуальні документи, які стали підставою для проведення НС(Р)Д (ухвали, постанови, клопотання) і яких не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК України, оскільки їх тоді не було у розпорядженні сторони обвинувачення (процесуальні документи не було розсекречено на момент відкриття стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження), можуть бути відкриті іншій стороні, але суд не має допустити відомості, що містяться в цих матеріалах кримінального провадження, як докази.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення та стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України.

Сторона обвинувачення повинна вживати необхідних і достатніх заходів для розсекречення матеріалів, які стали процесуальною підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій, з метою їх надання стороні захисту і виконувати в такий спосіб вимоги щодо відкриття матеріалів іншій стороні відповідно до ст. 290 КПК України.

Якщо сторона обвинувачення не вживала необхідних і своєчасних заходів, спрямованих на розсекречення матеріалів, які стали процесуальною підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій і яких немає в її розпорядженні, то в такому випадку має місце порушення норм ст. 290 КПК України.

Відповідно до положень ч. 12 зазначеної статті, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів, суд не має права допустити ці матеріали як докази у справі.

З матеріалів провадження слідує, що протягом всього судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 в судах першої, апеляційної інстанцій та у Вищому спеціалізованому суді України стороною обвинувачення не вживалося заходів щодо розсекречення ухвал слідчого судді апеляційного суду про надання дозволів на проведення негласних слідчих (розшукових) дій. Процесуальні документи, які стали підставою для проведення НС(Р)Д (ухвали, постанови, клопотання), прокурором стороні захисту не відкривалися ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду, та вказані процесуальні документи прокурором суду не подавалися.

З огляду на викладене, в матеріалах провадження відсутні не тільки відповідні постанови про визначення групи прокурорів у кримінальному проваджені, доручення керівника прокуратури - слідчому чи постанова про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні, а також відсутні ухвали слідчого судді та клопотання прокурора, які стали підставою для проведення НС(Р)Д, та які відповідно до ст. 290 КПК України стороні захисту не відкривалися, та на вимогу суду під час судового розгляду кримінального провадження №0003315, або самостійно, прокурорами подані не були.

Суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що якщо джерело доказів є недопустимим, то всі інші дані, одержані з його допомогою, будуть такими ж. Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і всього ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них.

Також судом першої інстанції було розглянуто й інші твердження учасників судового провадження, висловлені під час розгляду провадження у суді інстанції, та з огляду на наявні матеріали провадження та за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, їм було надано відповідну оцінку, зазначено мотиви їх прийняття та відкидання у мотивувальній частині вироку, з чим погоджується у суд апеляційної інстанції.

Таким чином, вирок суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність виправдання обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 у зв`язку з недоведенням вчинення ними інкримінованих їм органом досудового розслідування кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення.

Апеляційний суд враховує приписи чинного законодавства, відповідно до яких та в силу ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до кримінального процесуального законодавства ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. (ч. 2 ст. 17 КПК України).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом (Avsar v. Turkey). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою.

Аналогічну позицію Європейського суду з прав людини викладено у справі Капо проти Бельгії (Capeau v Belgium) №2914/98 від 13 січня 2005 року, де зазначено, що у кримінальних справах питання доказів належить досліджувати загалом у світлі п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Крім цього згідно роз`яснень, які містяться в ч. 2 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливі збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

На думку апеляційного суду, приймаючи рішення про виправдування обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 за інкримінованими їм органом досудового розслідування кримінальними правопорушеннями суд, виходячи із принципу змагальності кримінального провадження та свободи у наданні сторонами суду своїх доказів і доведеності їх переконливості перед судом, прийшов до обґрунтованого висновку, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не доведено факт вчинення ними відповідних кримінальних правопорушень поза розумним сумнівом.

В цілому доводи апеляційної скарги дублюють пояснення сторони обвинувачення під час розгляду провадження у суді першої інстанції та зводяться до незгоди з висновками суду, викладеними у вироку, та їх переоцінці на винуватість обвинуваченого.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).
Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, належним чином дослідив показання обвинувачених, свідків та письмові докази, що були надані стороною обвинувачення, зробив ґрунтовний аналіз усіх доказів у провадженні, та, на переконання апеляційного суду, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність виправдання ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 у пред`явленому обвинуваченні.
Разом з цим обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження не допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Отже, дотримуючись принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, апеляційний суд не знаходить законних підстав для скасування вироку суду першої інстанції, та вважає, що апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, як необгрунтовану, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, залишити без задоволення.
Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2021 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4