УХВАЛА
Іменем України
31 січня 2022 року
м. Київ
справа № 264/4686/20
провадження № 51-356ск22
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі колегія суддів) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянула касаційну скаргу покурора на ухвалу Донецького апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року і
встановила:
Вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від

15 червня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 272 КК України, та призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі в кримінально-виконавчій установі закритого типу з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, строком на два роки. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на користь ОСОБА_5 на відшкодування моральної шкоди 100 000 гривень. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 витрати на правову допомогу в сумі 7500 гривень. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави витрати на проведення експертизи № 5372/11456 від 25.06.2020 року в розмірі 13892,40 гривень.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково. Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задоволено. Вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 червня 2021 року щодо ОСОБА_4 змінено в частині призначеного покарання. Постановлено вважати ОСОБА_4 засудженим за

ч. 2 ст. 272 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням робіт з підвищеною небезпекою, строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбуття основного покарання з випробуванням строком на 2 роки. Покладено на ОСОБА_4 обов`язки відповідно до ст. 76 КК України. У решті вирок суду залишено без змін.
Відповідно до обставин, установлених місцевим судом та детально наведених у вказаному вироку, ОСОБА_4 , обіймаючи посаду начальника дільниці кисневого цеху ПрАТ «ММК ім. Ілліча», був посадовою особою, що зобов`язана забезпечувати задовільний стан функціонування системи дотримання, експлуатації, технічного обслуговування та проведення капітальних і поточних ремонтів обладнання, будівель і споруд, дотримуватися правил і норм охорони праці відповідно до вимог СТП «Порядок проведення планово-попереджувальних робіт і капітального ремонту механічного обладнання» та іншої нормативно-технічної документації, однак порушив їх вимоги попри те, що передбачав можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховував на їх відведення, що призвело до смертельного травмування газорізальника 5 розряду ПрАТ «ММК ім. Ілліча» ОСОБА_7 за наступних обставин.

З 08 години 18 вересня 2018 року на території кисневого цеху бригада цеху оперативного обслуговування та налагодження енергоцехів ПрАТ «ММК

ім. Ілліча», до складу якої входив газорізальник ОСОБА_7 , повинна була продовжити виконання розпочатих напередодні робіт по ремонту азотного регенератора №4 БР-2М. На початку робіт при використанні апарату плазмового різання ОСОБА_7 спустився у приямок для проведення вогневих робіт, які згідно з п. 1 «Переліку робіт з підвищеною небезпекою», відносяться до робіт з підвищеною небезпекою. При цьому обвинувачений ОСОБА_4 допустив порушення вимог п. п. 4.56, 17.1.6 (е), 17.2.7 НПАОП 0.00-1.65-88 «Правил безпеки при виробництві та споживанні продуктів розділення повітря» та п. 4.1.1 Технологічної інструкції № 227-627-02 «Експлуатація повітророзподільної установки БР-2М», що виразилось у незабезпеченні відкритості на всю пропускну здатність (були прочинені) засувок З-44 і З-50 трубопроводу кисню (інвентарний № 24114) і відсутності заглушки на киснепроводі та призвело до створення локальної високої концентрації кисню у приямку в момент підпалювання ОСОБА_7 пальника апарату плазмового різання

JasikCUT-100-100 (L201), в результаті чого через 1-2 секунду після того як він запалив пальник відбувся спалах його спеціального одягу, внаслідок чого потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді термічних опіків, що ускладнилися опіковим шоком, через які настала смерть потерпілого від опікового шоку.

У касаційній скарзі прокурор, не оскаржуючи доведеність вини та кваліфікацію дій засудженого, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, вважає ухвалу суду незаконною та такою, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.Просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_4 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Зокрема, на думку прокурора, змінюючи вирок суду та звільняючи ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, суд не дотримався вимог закону, не врахував дані про особу винного, його ставлення до вчиненого діяння, що привело до неправильного застосування положень про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України.
Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши додані до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, вказаних вимог суд апеляційної інстанції дотримався.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування до засудженого закону України про кримінальну відповідальність, зокрема застосування положень ст. 75 КК України при призначенні йому покарання за ч. 2 ст. 272 КК України не можуть вважатися обґрунтованими з огляду на таке.

Згідно зі ст. 75 КК України у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Так, суд апеляційної інстанції встановив, що судом першої інстанції не прийнято до уваги як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , щире каяття. За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі без застосування положень ст. 75 КК України.

Однак, судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуваний вирок не містить жодного обґрунтування того, яким чином вказані тяжкість вчиненого злочину, данні про особу винного свідчать про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Врахування як підстави для призначення реального покарання лише загальних ознак протиправного діяння, взятих абстрактно, поза зв`язком із особливостями конкретного злочину й даними про особу винного, не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційний підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.

Крім того, суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку доводів сторони обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства та звільнення останньоговід відбування покарання з випробуванням. Вказані висновки апеляційного суду мотивовані тим, що ОСОБА_4 має в Україні постійне місце проживання, одружений, більше сорока років пропрацював на комбінаті, в подальшому вийшовши на пенсію за віком, має позитивні характеристики, жодного разу не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, тобто має стійкі соціальні зв`язки, вік обвинуваченого, стан здоров`я, який страждає на тяжкі хронічні захворювання, потребує постійного прийому ліків. Крім того не враховано того, що дружина ОСОБА_4 також має тяжкі хронічні захворювання та потребує догляду.

Колегія суддів зазначила про те, що ОСОБА_4 повністю визнав свою вину та розкаявся у вчиненому, його пояснення про те, що нещасний випадок, який стався з потерпілим, не тільки з його вини, а і внаслідок чисельних порушень з боку інших посадових осіб ПраТ «ММК імені Ілліча», не являються спробою уникнути відповідальності, а є констатацією факту, який підтверджується письмовими доказами, зокрема матеріалами проведеного Головним управлінням Держпраці у Донецькій області спеціального розслідування нещасного випадку, який стався з газорізальником ОСОБА_7 .
Врахувавши встановлені судом дані, які з позитивної сторони характеризують ОСОБА_4 та є саме такими, що відповідно до вимог закону істотно впливають на покарання, Суд вважає, що призначене йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим колегія суддів не вбачає.
На переконання колегії суддів, таке покарання є співмірним характеру протиправних дій та не сприймається як явно несправедливе внаслідок м`якості чи недостатнє для досягнення мети покарання.
У касаційній скарзі прокурор не навів переконливих доводів на обґрунтування допущення судом таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Ухвала апеляційного суду в частині призначення засудженому покарання достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та доданих до скарги копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, то у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Донецького апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3