Справа № 216/6767/21
Провадження № 1-кп/216/444/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2022 року м. Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0001069 від 17 вересня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,

В С Т А Н О В И В:

22 жовтня 2021 року з Криворізької центральної окружної прокуратури Дніпропетровської області до суду надійшов обвинувальний акт з додатками стосовно ОСОБА_4 , який ухвалою суду від 02 листопада 2021 було призначено до судового розгляду.
В судовому засіданні головуючим було поставлено на обговорення питання щодо доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою до спливу двомісячного строку.
Прокурор в судовому засіданні вважає, що ризики, які існували під час застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшились, однак на продовженні строку дії даного запобіжного заходу він не наполягає з тих підстав, що на всій території України з 24 лютого 2022 року введений воєнний стан згідно Указу № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».
Захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні вважає за необхідним змінити обвинуваченому ОСОБА_4 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на більш м`який, що не пов`язаний з позбавленням волі, а саме на домашній арешт, посилаючись на конкретні обставини справи та особу обвинуваченого, зокрема, зменшення ризиків через перебування справи вже на розгляді в суді, наявність постійного зареєстрованого місця проживання.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав думку свого захисника, пояснив, що зважаючи на те, що в Україні запроваджений воєнний стан, він бажає зарахуватися до лав територіальної оборони для захисту України від російської агресії.
Заслухавши учасників судового провадження, вивчивши клопотання тадослідивши наявні матеріали кримінального провадження, суд дійшов такого висновку.

Статтею 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до положень ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно зі ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні цього кримінального правопорушення; вік і стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність в обвинуваченого постійного місця роботи або навчання, його репутацію та майновий стан, а також наявність у нього судимостей; дотримання обвинуваченим умов застосованих до нього раніше запобіжних заходів; наявність повідомлення йому про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої він обвинувачується, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення він обвинувачується, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканість, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), тому можуть бути застосовані лише за наявності законної мети та підстав, визначених КПК України, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою, суд виходить із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Частиною другою статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ особиста свобода повинна бути правилом, а позбавлення свободи до рішення суду суворим винятком.

Стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у п. 1 ст. 5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Для того, щоб позбавлення свободи не вважалось свавільним, додержання національного закону при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин. Таким чином, тримання під вартою у відповідності до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Тобто суд повинен розглядати питання, чи взяття особи під варту є конче необхідним та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі (рішення ЄСПЛ у справі «Хайредінов проти України»).

У справах «Лабіта проти Італії» та «Харченко проти України» ЄСПЛ зазначив, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від суду можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні суди завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ у справі «Вренчев проти Сербії»).

Для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку (рішення ЄСПЛ у справі «Тодоров проти України»).

Пункт 3 ст. 5 Конвенції визначає право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Передусім національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку (рішення ЄСПЛ у справі «Сергій Волосюк проти України»).

Отже, відповідно до сформованої ЄСПЛ практики підстави, якими попереднє ув`язнення підозрюваного обґрунтовувалося вперше, самі по собі вже недостатні для продовження строку тримання під вартою. Якщо правоохоронні органи подають клопотання про це, вони повинні обґрунтувати наявність інших вагомих і допустимих з точки зору статті 5 Конвенції підстав для того, щоб тримання особи під вартою було продовжено.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Таким чином, у ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують подальше позбавлення обвинуваченого свободи до ухвалення вироку, в іншому випадку - суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

Однак під час судового засідання прокурором не надано нових належних, достатніх і переконливих доказів на підтвердження того, що ризики, які існували під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшились і продовжують існувати або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання його під вартою.

Натомість захисник наполягав на зменшенні ризиків через перебування справи вже на стадії судового розгляду й відсутність достатніх підстав для подальшого тримання обвинуваченого під вартою, останній, має постійне зареєстроване місце проживання та має бажання бути зарахованим до територіальної оборони задля захисту держави України від російської агресії.
Судом установлено, що ухвалою слідчого судді Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 вересня 2021 року обвинуваченому ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 15 листопада 2021 року з визначенням застави в розмірі 190 320 грн.
Ухвалами слідчого судді Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, останній раз від 01 лютого 2022 року було продовжено строк тримання ОСОБА_4 під вартою до 01 квітня 2022 року.
22 жовтня 2021 року до суду надійшов обвинувальний акт стосовно ОСОБА_4 , який ухвалою суду від 02 листопада 2021 було призначено до судового розгляду на 06 грудня 2021 року.
Таким чином, на даний час матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 знаходяться на розгляді в суді, строк тримання останнього під вартою спливає 01 квітня 2022 року, до спливу цього строку судове провадження не буде завершене з об`єктивних причин, оскільки судовий розгляд триває.
Разом з тим обвинувачений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше судимий, але має зареєстроване та постійне місце проживання, де мешкає разом з родиною.

Крім того, суд зважає на те, що обвинувачений ОСОБА_4 запевняє суд сумлінно виконувати свої процесуальні обов`язки та дотримуватись умов зміненого запобіжного заходу.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`яких запобіжним заходів, альтернативних триманню під вартою, з огляду на їх достатність для запобігання об`єктивно існуючим ризикам, суд бере до уваги таке.

Під час застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було встановлено доведеність існування ризиків, що останній дійсно може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.
В судовому засіданні прокурором заявлено про реальність аналогічних ризиків, що виправдовують обмеження свободи ОСОБА_4 .
Проте, на підтвердження наявностіризику переховування обвинуваченого від суду, прокурором не надано суду нових належних і переконливих доказів, які б свідчили про продовження існування високого ступеню такого ризику.

У контексті практики ЄСПЛ слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ у справі «Панченко проти Росії»). Ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв протии Молдови»).

За таких обставин суд вважає, що прокурором не доведено високий ступінь ризику ухилення обвинуваченого від виконання своїх процесуальних обов`язків, зокрема з`являтись за викликом до суду та перебувати в межах досяжності, який існував під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, і неможливість його запобігання на теперішній час шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням свободи.

Стосовно обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні тяжкого злочину та побоювання ним суворого покарання, то наявність серйозних підозр щодо участі особи у вчиненні тяжкого правопорушення та перспективи ухвалення вироку про значну міру покарання самі по собі не можуть бути виправданням її тривалого ув`язнення (рішення ЄСПЛ у справі «Адам`як проти Польщі»).

Щодо ризику незаконного впливу на свідків, то цей ризик також не підтверджено прокурором належними доказами. Водночас суд вважає, що покладення на обвинуваченого обов`язку утримуватися від спілкування з цими особами та роз`яснення можливих негативних наслідків його порушення у вигляді застосування більш суворого запобіжного заходу достатньо гарантує запобігання малоймовірним намірам обвинуваченого незаконно впливати на свідків в цьому провадженні.

Стосовно ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, то суд вважає, що в даному конкретному випадку, з огляду на фактичні обставини цієї справи, встановлена судом заборона залишати житло в певний період доби, за наявності належного контролю за поведінкою обвинуваченого, зможе запобігти заявленому прокурором ризику.

За встановлених обставин, ураховуючи стадію кримінального провадження, актуальну позицію його учасників і тривалість тримання обвинуваченого під вартою, ступінь ризиків, які існували під час обрання й продовження йому запобіжного у вигляді тримання під вартою, на думку суду суттєво знизився, а наявність такого ризику як незаконний вплив на свідків на даний час фактично не існує.

Отже, зважаючи на вимоги ст. 5 Конвенції та усталену практику ЄСПЛ, суд дійшов висновку, що характер пред`явленого обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, не може бути достатньою підставою для продовження тримання останнього під вартою.

При цьому запобігти наявним ризикам, які зумовили застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, наразі можливо шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на викладене, з урахуванням наведених даних про особу обвинуваченого, незважаючи на тяжкість покарання за висунутим обвинуваченням, вірогідність ухилення останнього від виконання процесуальних обов`язків не є надто високою та не виправдовує його подальше тримання під вартою, тому суд вважає за необхідне змінити обвинуваченому ОСОБА_4 раніше обраний йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт із покладенням певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, що зможе запобігти об`єктивно існуючим на даний момент ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і його належну поведінку. Застосовуючи такий запобіжний захід, суд виходить з необхідності уникнення дійсно наявних ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

При цьому суд зважає на практику ЄСПЛ, що за наслідками та способами застосування, як тримання під вартою, так і домашній арешт, прирівнюються до позбавлення волі для цілей ст. 5 §1(с) Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії»).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 131, 132, 176-178, 181, 183, 194, 197, 314-316, 369-372, 376 КПК України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Змінити застосований до обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці, тобто до 01 травня 2022 року включно.
Заборонити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 ,у період часу з 22.00 год. до 06.00 год. до 01 травня 2022 року включно без дозволу суду.

Зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибувати за кожною вимогою до суду та покласти на нього строком до 01 травня 2022 року включно такі обов`язки:

- не відлучатися із м. Кривого Рогу Дніпропетровської області без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання/реєстрації та місця роботи;

- утримуватися від спілкування зі свідками в цьому кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- не залишати квартиру АДРЕСА_2 в період часу з 22.00 год. до 06.00 год.

Негайно звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти та зобов`язати його невідкладно прибути до місця свого проживання.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з метою здійснення контролю за поведінкою ОСОБА_4 передати для виконання до Криворізького районного управління поліції ГУНП у Дніпропетровській області за місцем проживання обвинуваченого за адресою: АДРЕСА_1 .

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися до нього в житло, в якому він перебуває під домашнім арештом, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю, а в разі невиконання покладених на нього обов`язків - до нього може бути застосовано найбільш суворий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Дія ухвали закінчується о 24.00 годині 01 травня 2022 року.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складений та оголошений 02 березня 2022 року об 11.45 годині.

Суддя ОСОБА_1