Справа № 155/538/21 Провадження №11-кп/802/624/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.3 ст. 185 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на ухвалу Горохівського районного суду Волинської області від 09 червня 2021 року щодо ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИВ:

Даною ухвалою суду визнано, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Скригове, Луцького району, Волинської області, українець, громадянин України, з професійно-технічною освітою, неодружений, непрацюючий, на утриманні якого особи не перебувають, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 185 КК України, та застосовано до нього примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Ухвалою також вирішено долю речових доказів.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що ОСОБА_9 були вчинені суспільно-небезпечні діяння, які підпадають під ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185 КК України, а згідно висновку судово-психіатричного експерта №54 від 12 лютого 2021 року, у нього виявлялись в період, що відноситься до часу вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень і виявляються на даний час ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді органічного розладу особистості змішаного ґенезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням (внаслідок перенесеної черепно-мозкової травми, алкоголю), через які він не був і не є здатним усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та /або керувати ними. Наявне психічне захворювання відноситься до категорії хронічного психічного захворювання. На даний час ОСОБА_9 виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді органічного розладу особистості змішаного генезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням (внаслідок перенесеної черепно-мозкової травми, алкоголю). Наявне психічне захворювання позбавляє його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, а тому, він потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного стаціонару з звичайним наглядом.

З огляду на дані обставини, суд першої інстанції застосував до ОСОБА_9 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Так, згідно ухвали суду в середині грудня 2020 (точна дата та час досудовим розслідуванням не встановлені) в АДРЕСА_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом вільного доступу зайшов на територію домоволодіння, належного ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , де реалізуючи єдиний умисел направлений на заволодіння чужим майном, з корисливого мотиву, з метою особистого незаконного збагачення, переконавшись, що його дії будуть не помічені зі сторони інших осіб, зірвав запірний пристрій, який був прикріплений до дерев`яних дверей, у вигляді металевої скоби, в подальшому проник через дані двері в приміщення нежитлового будинку, звідки таємно викрав зерноподрібнювач марки «HELZ» вартість якого становить 1666,67 гривень, металеве деко з кришкою, вартість якого становить 333,33 гривень, металеву бочку об`ємом 200 л, вартість якої становить 333,33 гривень, паяльну лампу, вартість якої становить 150,00 гривень, внаслідок чого спричинив потерпілому ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , матеріальну шкоду на загальну суму 2243,33 гривень.

Таким чином, ОСОБА_9 , перебуваючи в стані неосудності, тобто не усвідомлюючи свої дії та не маючи можливості ними керувати внаслідок хронічного психічного захворювання у вигляді органічного розладу особисті змішаного ґенезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст.185 ККУкраїни.

Окрім цього, в кінці грудня 2020 (точна дата та час досудовим розслідуванням не встановлені) в АДРЕСА_4 , ОСОБА_9 шляхом вільного доступу зайшов на територію домоволодіння належного ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , де реалізуючи єдиний умисел направлений на заволодіння чужим майном, з корисливого мотиву, з метою особистого незаконного збагачення, переконавшись, що його дії не будуть помічені зі сторони інших осіб, зірвав запірний пристрій, який був прикріплений до дерев`яних дверей у вигляді металевої скоби, в подальшому проник через дані двері в приміщення нежитлового будинку, звідки таємно, повторно, викрав шість плит пічного опалення, вартість яких становить 450,00 гривень, неробочий холодильник марки «КОРДИ», вартість якого становить 270,00 гривень, три тканинні скатертини, вартість яких становить 150,00 гривень, один пружинний матрац, вартість якого становить 216,67 гривень, один ватний матрац, вартість якого становить 100,00 гривень, дві деревяні спинки до ліжка, вартість яких становить 233,33 гривень, пластмасове відро білого кольору об`ємом 25 л, вартість якого становить 53,33 гривень, внаслідок чого спричинив потерпілій ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 1473,33 гривень.

Таким чином, ОСОБА_9 , перебуваючи в стані неосудності, тобто не усвідомлюючи свої дії та не маючи можливості ними керувати внаслідок хронічного психічного захворювання у вигляді органічного розладу особисті змішаного ґенезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням, повторно вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст.185 КК України.

У апеляційній скарзі, прокурор не оспорюючи кваліфікацію вчинених ОСОБА_9 суспільно-небезпечних дій, подав її у зв`язку істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що у ході досудового розслідування та судового розгляду встановлено, що відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №54 від 12.02.2021 року, у ОСОБА_9 на момент скоєння інкримінованої йому протиправної дії виявлялись ознаки психічного розладу, через які він не був здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними.

У зв`язку із зазначеним станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину. Висновки суду першої інстанції про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно-небезпечного діяння, не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту, що беззаперечно є свідченням неправильного застосування такого закону. Крім того, предмет доказування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, а умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлення щодо осудної особи. А тому, вважає, що, з визнаного довединими обставин вчинення суспільно-небезпечного діяння слід виключити посилання на спрямованість умислу, мету і мотив дій ОСОБА_9 .

Разом з тим, звертає увагу на те, що місцевим судом у порушення ст. 513 КПК України в резолютивній частині ухвали визнано, що ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 185 КК України. Однак, зважаючи на стан неосудності ОСОБА_9 , виключення вказівки на вину, мотив і мету злочину, у силу вказаних положень процесуального закону, слід визнати доведеним вчинення ним у стані неосудності суспільно-небезпечного діяння, що містить ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України.

Посилаючись на вищевказані обставини, прокурор просить оскаржувану ухвалу змінити. Визнати доведеним, що ОСОБА_9 вчинив у стані неосудності суспільно-небезпечне діяння, що містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України. Застосувати до ОСОБА_9 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. Виключити з мотивувальної частини ухвали посилання на спрямованість умислу, мету і мотив дій ОСОБА_9 при вчиненні суспільно-небезпечного діяння, що містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України. В решті ухвалу залишити без змін.

В апеляційний суд особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_9 та його законний представник ОСОБА_13 не з`явились, про те їх неявка не перешкоджає розгляду справи, оскільки в апеляційній скарзі прокурора не ставиться питання про погіршення становища ОСОБА_9 .
Крім того, прокурор ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 в судовому засіданні не заперечували, щодо розгляду справи у відсутність останніх, а навпаки просили продовжити розгляд.
Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть ухвали і доводи апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , який апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, доводи захисника ОСОБА_7 , яка проти задоволення апеляційної скарги не заперечувала, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

За положеннями ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду про вчинення ОСОБА_9 суспільно небезпечного діяння, яке містить об`єктивні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а також вид застосованих примусових заходів медичного характеру, у апеляційній скарзі не оспорюються і судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Разом з тим, прокурор в апеляційній скарзі вказує про істотне порушення місцевим судом норм кримінального процесуального закону щодо неналежного викладення резолютивної частини судового рішення, яке стосується висновку суду про вчинення суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення.

Такі доводи прокурора є слушними з врахуванням наступного.

Під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд відповідно до ч.1 ст.513 КПК України з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

При цьому, згідно з ч.2 ст.513 КПК України, визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Судовий розгляд клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відповідно до положень ч.1 ст.512 КПК України здійснюється за загальними правилами КПК України.

Пунктом 3 ч.1 ст.372 КПК України передбачено, що у резолютивні частині ухвали зазначається в тому числі і висновки суду.

Апеляційним судом встановлено, що вказані вимоги закону судом першої інстанції не були дотримані в повній мірі.

Як вбачається з резолютивної частини ухвали суду першої інстанції, суд, розглянувши клопотання, прийшов до висновку про вчинення ОСОБА_9 суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, з дотримання вимог кримінального та кримінально процесуального законодавства, однак, в її резолютивній частині визнав, що ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 185 КК України.

Таким чином, місцевий суд у резолютивній частині свого рішення належним чином, тобто у відповідності до п.3 ч.1 ст.372 КПК України із врахуванням положень ст.513 КПК України, не зазначив рішення (висновок) про визнання доведеним, що ОСОБА_9 вчинив у стані неосудності суспільно-небезпечне діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України.

Водночас, колегія суддів апеляційного суду вважає прийнятними апеляційні доводи прокурора щодо безпідставного посилання суду першої інстанції та спрямованість умислу, мети і мотиву дій ОСОБА_9 при вчиненні ним інкримінованого суспільно небезпечного діяння.

Так, осудність є однією із загальних ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з передбачених ст.19 КК України критеріїв, відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. При цьому, неосудна особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.

За положеннями ст.ст. 23, 24 КК України умисел є однією із форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання. Усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки. Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення. А тому, умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.

Мотив злочину - це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином. Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.

Мотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушень психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними.

Відповідно до дослідженого висновку судово-психіатричного експерта №54 від 12 лютого 2021 року, у ОСОБА_9 виявлялись в період, що відноситься до часу вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень і виявляються на даний час ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді органічного розладу особистості змішаного ґенезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням (внаслідок перенесеної черепно-мозкової травми, алкоголю), через які він не був і не є здатним усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та /або керувати ними. Наявне психічне захворювання відноситься до категорії хронічного психічного захворювання. На даний час ОСОБА_9 виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді органічного розладу особистості змішаного генезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням (внаслідок перенесеної черепно-мозкової травми, алкоголю). Наявне психічне захворювання позбавляє його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, а тому, він потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного стаціонару з звичайним наглядом.

Із зазначеним станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст.24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину.

Зважаючи на вищевикладене колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновки суду про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту, що беззаперечно є свідченням неправильного застосування такого закону.

Апеляційний суд звертає увагу, що кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру гарантує захист прав, свобод та законних інтересів осіб з психічними розладами, тому розгляд таких проваджень має спеціальну процедуру, яка урегульована спеціальними нормами закону. Зокрема, у ст.505 КПК України передбачено, що обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у такому кримінальному проваджені є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою, при цьому враховуються і інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи). Тобто, предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, а умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи, на що суд першої інстанції увагу не звернув.

Таким чином, посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині ухвали на спрямованість умислу, мети і мотиву дій, як на складові злочину (суспільно небезпечного діяння), підлягає виключенню як зайві.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд скаргу прокурора задовольняє у вищезаначених частинах, при цьому вносить в резолютивну частину ухвали суду відповідне рішення, однак не скасовуючи, а змінюючи ухвалу.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409 КПК України, Волинський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Горохівського районного суду Волинської області від 09 червня 2021 року щодо ОСОБА_9 змінити.

Визнати доведеним, що ОСОБА_9 вчинив у стані неосудності суспільно-небезпечне діяння, що містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України.

Застосувати щодо ОСОБА_9 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Виключити з мотивувальної частини ухвали посилання на спрямованість умислу, мету і мотив дій ОСОБА_9 при вчиненні суспільно-небезпечного діяння, що містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185КК України.

В решті ухвалу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді