Категорія:арешт майна Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 листопада 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
власника майна - ОСОБА_7 ,
представника власника
майна - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_8 в інтересах власника арештованого майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2021 року (ЄРДР №0000090),

В С Т А Н О В И В
Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2021 року задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_9 про накладення арешту на майно, яке виявлено та вилучено в ході проведення обшуку 28 вересня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 у громадянина ОСОБА_7 , а саме рідину з характерним запахом паливно-мастильних матеріалів у кількості 5 тонн.
Слідчий суддя обґрунтовуючи свої висновки про задоволення клопотання про накладення арешту на вищезазначене майно вказав, що власником тимчасово вилученого майна та його представником не надано жодних документів законності походження паливно-мастильних матеріалів, а також те, що стороною кримінального провадження доведено наявність критеріїв, зазначених у ст.ст. 98, 167 КПК України, а тому арешт цього майна необхідний з метою збереження речових доказів, надасть можливість проведення щодо них відповідних експертиз та буде достатнім заходом забезпечення кримінального провадження.
Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2021 року захисник ОСОБА_8 в інтересах власника арештованого майна ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу.

Вважає, що ухвала слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою, оскільки порушено вимоги кримінального процесуального закону.

В апеляційній скарзі зазначає, що обшук проводився фактично за адресою: вул. Нова Воля 20а, а не вул. Нова Воля 20 в м. Камені-Каширському, яка вказана в ухвалі слідчого судді про надання дозволу на проведення даного обшуку.

Крім того вважає, що слідчим не дотримано строків на звернення до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, який визначений ч.5 ст. 171 КПК України.
Вилучене вищезазначене майно було в рамках кримінального провадження, зареєстрованого за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 358 та ч. 1 ст. 272 КК України, тому воно не може бути предметом злочину, а придбання і зберігання пального в Україні приватними особами для власного використання спеціального дозволу не потребує.
Звертає увагу, що з матеріалів клопотання неможливо зробити висновок яким чином вилучене майно може мати значення речового доказу, також прокурор та слідчий не обґрунтували ризики, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.
Просить скасувавши ухвалу слідчого судді, прийняти нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на вилучені 5 тонн рідини з запахом паливно-мастильних речовин.
Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та доводи апеляційної скарги, власника майна та його представника, котрі підтримали свою апеляційну скаргу, просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечив апеляційну скаргу і просив залишити в силі ухвалу слідчого судді, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Згідно із ст.1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

В статті 2 КПК України зазначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. У відповідності до вимог ст.16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Положення ч.1 ст.167 КПК України регламентують, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Відповідно до ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Апеляційний суд доходить висновку, що слідчим суддею при винесенні рішення вказаних вимог закону не дотримано.
Всупереч вимогам ст.ст. 170, 173 КПК України, звертаючись з клопотанням прокурор та слідчий не вказали яким чином буде досягнута мета накладення арешту - збереження речових доказів, як це визначено ч.2 ст.170 КПК України, не перевірили наявності підстав накладення арешту та обмежилися лише формальним посиланням на доведення підстав, передбачених ст.170 КПК України.

З матеріалів клопотання неможливо зробити висновок, яким чином вилучене майно може мати значення речового доказу у кримінальному провадженні, внесеному за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 272 КК України, при тому що у матеріалах відсутні дані, які б об`єктивно свідчили про факт незаконного збуту паливно-мастильних матеріалів, чи їх транспортування з цієїю ж метою.
Разом з тим, доказів, окрім постанови про визнання речовими доказами, що вилучене майно відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, стороною обвинувачення не надано.
Таким чином, оскільки стороною обвинувачення не доведено достатніх правових підстав для арешту майна, висновки слідчого судді про необхідність задоволення клопотання слідчого є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а ухвала не може бути визнана законною, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з прийняттям нової ухвали. З цих підстав апеляційну скаргу слід задовольнити.
На підставі наведеного і керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 в інтересах власника арештованого майна ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2021 року про накладення арешту на майно скасувати та прийняти нову ухвалу.

В задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_9 , за погодженням із прокурором відділу Волинської обласної прокуратури ОСОБА_10 , про накладення арешту на майно, яке виявлено та вилучено в ході проведення обшуку 28 вересня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 у громадянина ОСОБА_7 , а саме рідину з характерним запахом паливно-мастильних матеріалів у кількості 5 тонн відмовити.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий

Судді