Справа № 134/50/18
Провадження №11-кп/801/1318/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 листопада 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці в режимі відеоконференції апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_6 , представника потерпілого-захисника ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 23.09.2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0000439 по обвинуваченню
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Вільшанка Крижопільського району Вінницької області, громадянки України, з середньою спеціальною освітою, одруженої, непрацюючої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України,
за участю сторін кримінального провадження
прокурора : ОСОБА_10
представника потерпілого- захисника: ОСОБА_7
захисника: ОСОБА_8
обвинуваченої: ОСОБА_9
В с т а н о в и в:

Захисник ОСОБА_8 , обвинувачена ОСОБА_9 подали апеляційну скаргу, просили змінити вирок Вінницького міського суду від 23.09.2021 року відносно ОСОБА_9 , змінивши міру покарання з 10 років позбавлення волі на 7 років позбавлення волі.

Представник потерпілого захисник ОСОБА_7 , потерпілий ОСОБА_6 подали апеляційні скарги, просили вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 23.09.2021 року щодо ОСОБА_9 скасувати в частині призначення покарання, через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особи обвинуваченої внаслідок мякості та ухвалити в цій частині новий вирок, призначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років, в решті вирок залишити без змін.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області 23.09.2021 року визнано винуватою ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено їй покарання у виді 10 років позбавлення волі.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_9 строк тримання під вартою під час досудового розслідування кримінального провадження у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі з 02.10.2017 по 03.10.2017 включно.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 рахувати з моменту її фактичного затримання та приведення вироку до виконання.
Цивільний позов ОСОБА_6 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 350 000 (триста п`ятдесяти тисяч) гривень моральної шкоди.
Скасовано арешт накладений ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 03.10.2017 року
Вирішено долю речових доказів.

З вироку суду першої інстанції вбачається, що обвинувачена вчинила кримінальне правопорушення за наступних обставин.
02.10.2017 року ОСОБА_9 перебувала за місцем проживання у будинку АДРЕСА_1 та в період часу орієнтовно з 13.15 год. по 13.34 год. займалась збиранням своїх особистих речей та речей своїх малолітніх дітей, маючи на меті спільно з останніми полишити свого колишнього чоловіка ОСОБА_11 та переїхати проживати до будинку їх спільного знайомого ОСОБА_12 .
В цей час до будинку зайшов ОСОБА_11 , з яким у них виник конфлікт з тих підстав, що він заперечував щодо її переїзду із дітьми до іншого чоловіка. Після вказаної суперечки ОСОБА_11 пройшов до спальної кімнати, де ліг на ліжко та заснув.
У ОСОБА_9 в ході даного конфлікту виник злочинний умисел на позбавлення життя ОСОБА_11 . Реалізуючи даний злочинний умисел вона, діючи умисно та усвідомлюючи, що посягає на життя іншої особи, передбачаючи та свідомо бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у виді смерті ОСОБА_11 , взяла неподалік від вхідних дверей до будинку металевий молот із дерев`яним руків`ям, зайшла до спальні, де на ліжку на правому боці спав останній, та завдала йому кілька ударів молотом в область голови.
Внаслідок спричинених йому тілесних ушкоджень ОСОБА_11 помер на місці події.
Після чого ОСОБА_9 , з метою приховання вчиненого нею злочину, підпалила сірниками одяг та інші речі, що знаходились поряд із ліжком, на якому було тіло ОСОБА_11 , а також у коридорі біля кухні, внаслідок чого у будинку виникла пожежа, а обвинувачена залишила місце події.
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 075 від 16.11.2017 року у ОСОБА_11 встановлено тілесні ушкодження у виді відкритої черепно-мозкової травми, а саме забійно-рвані рани та крововиливи в м`які тканини тім`яно-скроневих ділянок голови з лівої сторони, руйнація та забій головного мозку, крововиливи в тканину головного мозку, м`які мозкові оболонки та у шлуночки головного мозку. Дані тілесні ушкодження мали прижиттєвий характер і утворились одночасно від дії тупого твердого предмету. Вказана відкрита черепно-мозкова травма мала ознаки небезпечних для життя ушкоджень та відноситься до тяжких тілесних ушкоджень. Смерть ОСОБА_11 перебуває у прямому причинному зв`язку із вказаною відкритою черепно-мозковою травмою.
Крім цього, також установлено наявність на тілі потерпілого термічних опіків тулубу 3-ого ступеня, які утворились від дії відкритого полум`я посмертно і у причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають.

Вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_9 мотивовано тим, що ОСОБА_9 вину в інкримінованому злочині визнала, щиро розкаялася, що було визначено судом пом`якшуючою обставиною, обтяжуючих вину обставин судом не виявлено, тому, призначаючи покарання обвинуваченій, суд мав би виходити не із санкції від 7 до 15 років, а з санкції обмеженої вимогами ст. 69-1 КК України 7 10 років позбавлення волі.
Призначаючи ОСОБА_9 міру покарання у вигляді 10 років позбавлення волі, суд фактично призначив їй максимальну міру покарання, але всупереч вимогам ст. 370 КПК України не навів у вироку чому він призначив ОСОБА_9 міру покарання у максимально допустимому розмірі на три роки більше, ніж мінімальне покарання, яке визначене санкцією ч.1 ст. 115 КК України.
Судом неправомірно було прийнято до уваги висновок судового експерта №1 від 08.04. 2021 року, яким було виключено перебування ОСОБА_9 в стані вираженого емоційного збудження або емоційного напруження.
Судом при призначенні покарання не було прийнято думку потерпілого ОСОБА_9 , який в судових дебатах з цього питання покладався на думку суду та раніше подавав до суду заяву, в якій просив суворо не карати.
Потерпілий ОСОБА_6 взагалі не висловлював свою думку щодо міри покарання, але суд чомусь зазначив у вироку, що ОСОБА_6 просив суворо покарати.
Суд першої інстанції не дав юридичної оцінки тим обставинам, які по суті стали причиною вчинення ОСОБА_9 злочину та не навів обгрунтування.

Вимоги апеляційної скарги представника потерпілого-захисника ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_6 мотивовано тим, що суд при призначенні міри покарання не надав належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_9 вбила чоловіка під час сну, з метою приховування слідів скоєного нею вибрала загальнонебезпечний спосіб приховування злочину підпал.
Крім того, обвинувачена визнала свою вину лише під тиском наявних доказів, розкаялася вона у вчиненому кримінальному правопорушенні лише для зменшення міри покарання, адже фактичного щирого каяття не було, шкоду потерпілому ОСОБА_6 обвинувачена не відшкодувала та не планує відшкодовувати, з її сторони не було навіть словесної підтримки потерпілому.
Таким чином щире каяття обвинуваченої ОСОБА_9 є сумнівним і суд визнав таке каяття з порушенням вимог КПК.
При призначенні міри покарання суд першої інстанції не прийняв до уваги вимоги Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», не в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винної, обставини вчинення даного правопорушення та призначив покарання, яке є несправедливим через мякість.
Згідно ст. 12 КК України злочин, передбачений ч.1 ст. 115 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, обставини вчинення ОСОБА_9 злочину є такі,які свідчать про підвищений ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченою діяння.
Внаслідок вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення потерпілий ОСОБА_6 втратив сина.
Відповідно має місце невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок мякості та наявні підстави для призначення більш суворого покарання.

Потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_9 в судове засідання не зявилися про час, день апеляційного розгляду повідомлялися належним чином.

Від потерпілого ОСОБА_9 надійшли заперечення на апеляційні скарги, в яких він просив задоволити апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_9 , змінити вирок Вінницького міського суду від 23.09.2021 року та призначити обвинуваченій покарання у виді 7 років позбавлення волі, в задоволенні апеляційних скарг потерпілого ОСОБА_6 захисника ОСОБА_7 відмовити.

Від захисника ОСОБА_8 надійшли заперечення на апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 , представника потерпілого-захисника ОСОБА_7 , в яких він просив в задоволенні апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_6 захисника ОСОБА_7 відмовити.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_10 , який заперечував проти апеляційних скарг, просив вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 23.09.2021 року залишити без змін, представника потерпілого захисника ОСОБА_7 , який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та потерпілого ОСОБА_6 , просив задоволити, в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_9 відмовити, захисника ОСОБА_8 , обвинувачену ОСОБА_9 , які просили задоволити подану ними апеляційну скаргу, в задоволенні апеляційних скарг потерпілої сторони відмовити, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Доведеність вини, кваліфікація дій обвинуваченої ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України в апеляційних скаргах не оспорюється.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного .
Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Призначаючи покарання, суд першої інстанції в дотримання вимог ст. 65 КК України, керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, прийняв до уваги ступінь суспільної небезпеки скоєного, обставини вчинення кримінального правопорушення, наслідки, особу обвинуваченої, яка згідно довідки Бершадського відділу поліції Крижопільського відділення поліції ГУНП у Вінницькій області № від 03.10.2017 є раніше не судимою, вину визнала, згідно довідки-характеристики виконавчого комітету Крижопільської селищної ради Крижопільського району Вінницької області від 03.10.2017 №3435 ОСОБА_9 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , має на утриманні двоє малолітніх дітей, позицію потерпілого ОСОБА_6 , який наполягав на суворій мірі покарання, обставину, яка згідно ст. 66 КК України пом`якшує покарання щире каяття, відсутність обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання, та визначив покарання у виді позбавлення волі строком 10 років.
Визначений судом першої інстанції строк позбавлення волі відповідає особі обвинуваченої, тяжкості кримінального правопорушення, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої ОСОБА_9 .

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що наведені судом у вироку підстави призначення ОСОБА_9 покарання у виді 10 років позбавлення волі ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду, та вважає, що при призначенні обвинуваченій ОСОБА_9 покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання.
Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та свідчили б про необгрунтованість призначеного ОСОБА_9 покарання у апеляційних скаргах не наведено.
Кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Твердження апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_9 щодо неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, а саме неврахування приписів ст. 69-1 КК України є безпідставними.
Згідно вимог п. 6-2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначення покарання з дотриманням правил ст.69-1 КК України можливе лише за наявності обставин, передбачених пунктами 1 та 2 частини 1 статті 66 КК (з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину; добровільне відшкодування або усунення заподіяної шкоди), а також при визнанні підсудним своєї вини та відсутності обставин, що обтяжують покарання.
З вироку суду убачається, що суд дійшов висновку щодо наявності обставини, передбаченої лише п.1 ст. 66 КК України щирого каяття, тому питання про застосування ст. 69-1 КК України не обговорювалось.
Перевіривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що при призначенні покарання суд дотримався вимог ст. 50, ст. 65 КК України, врахував всі обставини в сукупності, які мають значення для прийняття правильного рішення.
З рішенням суду першої інстанції щодо призначеного покарання погоджується суд апеляційної інстанції
Колегія суддів апеляційного суду не знаходить порушень судом першої інстанції вимог ст. 65 КК України, ст. 370 КПК України і вважає вирок законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Підстави, передбачені ст. 409 КПК України для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції відсутні.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, суд апеляційної інстанції,-
П О С Т А Н О В И В :
Відмовити в задоволенні апеляційних скарг потерпілого ОСОБА_6 , представника потерпілого-захисника ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_9 .
Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 23.09.2021 року щодо ОСОБА_9 за ч.1 ст. 115 КК України залишити без змін.
Судове рішення може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.
На підставі ч.4 ст.532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня проголошення.

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4