Провадження № 1-кс/761/574/2022
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2022 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна в рамках кримінального провадження №0000224 від 19.07.2016,

в с т а н о в и в:

До Шевченківського районного суду м. Києва звернувся адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , з клопотанням в порядку ст.174 КПК України, посилаючись на те, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23.08.2018 в рамках кримінального провадження №0000224 від 19.07.2016 накладено арешт на об`єкт нерухомого майна у вигляді корпусу №10, загальною площею 2695,4 кв.м, складовими частинами якого являється корпус №10, Е, площею 2670,8 кв.м та корпус АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_4 .

В обґрунтування доводів заявник зазначає, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірного майна, з моменту накладення арешту пройшов значний проміжок часу, протягом якого власнику арештованого майна не повідомлено про підозру, у слідчих відсутні докази, що спірне майно є предметом кримінального правопорушення, набуте протиправним шляхом або отримане в наслідок вчинення кримінального правопорушення.

Посилаючись на зазначене, заявник просив скасувати накладений арешт, оскільки у подальшому застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 підтримав вимоги, викладені у клопотанні, просив скасувати арешт спірного майна.

Слідчий в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду клопотання повідомлений належним чином та завчасно, причини неявки суду не відомі.

Заслухавши доводи заявника, вивчивши матеріали клопотання, слідчий суддя доходить наступного висновку.

Так, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23.08.2018 у рамках кримінального провадження № 0000224 від 19.07.2016 накладено арешт на об`єкт нерухомого майна, власником якого є ОСОБА_4 .

За змістом положень ст. 2 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Положеннями КПК України передбачені дві самостійні підстави забезпечення заходів кримінального провадження шляхом накладення арешту на майно, а саме накладення арешту на майно підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду завдану їх діями з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову (ст.170 КПК України), а також накладення арешту на речі та документи, які мають режим тимчасово вилученого майна (ч. 5 ст. 171, ч. 2 ст. 167 КПК України).
Як визначено в ухвалі слідчого судді арешт накладено з метою збереження речових доказів, оскільки спірне майно відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України, зокрема має статус речових доказів у кримінальному провадженні, забезпечення спеціальної конфіскації та конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При цьому, чинним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.
Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
Положеннями ст. 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 набув право власності на об`єкт нерухомого майна у вигляді корпусу №10, загальною площею 2695,4 кв.м, складовими частинами якого являється корпус №10, Е, площею 2670,8 кв.м та корпус АДРЕСА_1 , на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 16.06.2016, тобто є добросовісним набувачем.
Разом з тим, органом досудового розслідування не надано в розпорядження слідчого судді будь-яких доказів того, що спірна квартира є предметом кримінального правопорушення у вказаному кримінальному провадженні або здобута кримінально протиправним шляхом.
Слідчий суддя звертає увагу на тому, що органом досудового розслідування за тривалий час існування провадження та накладення обтяження не надано суду доказів, які б спростували доводи заявника та слугували підставою для висновку актуальності арешту.
Отже, доводи заявника знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на законі та у сукупності свідчать, що спірне майно, не є доказом та предметом кримінального правопорушення у вказаному кримінальному провадженні.
Щодо інших підстав для накладення арешту, то обов`язковими передумовами вирішення питання для накладення арешту на майно в порядку ст. 170 КПК України є наявність у кримінальному провадженні спеціальних суб`єктів: підозрюваного або обвинуваченого, а у визначених законом випадках також особи, яка несе цивільну відповідальність за їх дії, а також наявність спеціальної мети забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову.
Згідно зі ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст. ст. 276 279 КПК, повідомлено про підозру або особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення; обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК України.
Досудове розслідування цього кримінального провадження здійснюється з 19.07.2016, тобто більше 5 років.
Поряд з цим, як вбачається з доводів заявника, які не спростовані слідчим, ОСОБА_4 не повідомлено про підозру, він не має жодного процесуального статусу у цьому кримінальному провадженні, що свідчить про безпідставне обмеження права останнього.
Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Отже, підсумовуючи, слідчий суддя вважає не співмірним застосування накладеного арешту та приходить до висновку, що подальше застосування такого виду забезпечення кримінального провадження знаходяться поза розумною межею, яка повинна виправдовувати саме такий спосіб втручання у права власника майна.

Зважаючи на викладене, слідчий суддя приходить до висновку про обґрунтованість клопотання та наявність правових підстав для скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23.08.2018.
На підставі викладеного, керуючись ст. 170-174, 309 КПК України, слідчий суддя

ухвалив:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати арешт та заборону відчуження і розпорядження майном, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23.08.2018 в рамках кримінального провадження №0000224 на об`єкт нерухомого майна у вигляді корпусу №10, загальною площею 2695,4 кв.м, складовими частинами якого являється корпус №10, Е, площею 2670,8 кв.м та корпус №10,Ї, площею 24,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_4 .

В іншій частині клопотання відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 25.01.2022.

Слідчий суддя