Справа № 373/1993/21
Номер провадження 1-кп/373/69/22
УХВАЛА

02 лютого 2022 року м. Переяслав

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області

під головуванням судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретарки ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

його захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

його захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

його захисника ОСОБА_9 ,

представника потерпілих: ТОВ «Торггруп» та ОСОБА_10 ОСОБА_11 ,

розглянув у підготовчому судовому засіданні клопотання прокурора про накладення арешту на майно обвинуваченого ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0000453 за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 187 КК України.

Клопотання обґрунтовано тим, що зазначене кримінальне провадження перебуває на розгляді у Переяслав-Хмельницькому міськрайонному суді Київської області, у якому ОСОБА_4 є обвинуваченим у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах (розбій), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням до приміщення (ч. 4 ст. 187 КК України) та у носінні та зберіганні вибухового пристрою без передбаченого законом дозволу (ч. 1 ст. 263 КК України).

Прокурором з`ясовано, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_4 належить на праві спільної часткової власності ј частина квартири АДРЕСА_1 .
Тому в сторони обвинувачення є обов`язок звернутись із відповідним клопотанням про арешт цього майна з метою забезпечення майбутньої конфіскації майна, як виду покарання, шляхом заборони його відчужувати та розпоряджатися ним.
Ризик відчуження цього майна описаний у клопотанні одним реченням, що «в разі не накладення арешту на дане майно обвинуваченого існує обґрунтований ризик його відчуження.»
До клопотання додана відповідна інформація із зазначених реєстрів.
Захисник ОСОБА_5 зазначив, що це клопотання не підлягає розгляду судом, оскільки не передбачено у ст. 314 КПК України. У разі, якщо суд дійде висновку, що воно підлягає розгляду, воно не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_4 не набув статусу обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні, через невручення йому обвинувального акту.
Обвинувачений ОСОБА_4 зазначив, що не є власником частини зазначеної квартири, а в квартирі проживають його діти, мама тощо.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Відповідно до п. 3 ч. 2 цієї статті арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.
Частиною 5 цієї статті визначено, що у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Відповідно до ч. 10 цієї статті арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку у тому числі на нерухоме майно щодо якого ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Частинами 11, 12 цієї статті визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна. Заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.
Положення ст. 170 173 КПК України передбачають можливість розгляду судом клопотань про арешт майна. Зважаючи на положення ст. 3, 30, 31 КПК України, якими надається визначення поняття «суд», твердження захисника ОСОБА_5 про те, що це клопотання не підлягає розгляду судом, не відповідає положенням кримінально-процесуального законодавства. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, це клопотання має бути розглянуто судом протягом двох днів з дня його надходження, отже, може бути розглянуто у підготовчому судовому засіданні.
Також, судом відкидаються обґрунтування захисника ОСОБА_5 щодо підстав для відмови у задоволенні цього клопотання обставини ненабуття ОСОБА_4 статусу обвинуваченого.
Відповідно до ч. 2 ст. 42 КПК України обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому ст. 291 цього Кодексу.
Обвинувальний акт, в якому викладено обвинувачення ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 187 та ч.1 ст. 263 КК України, що розглядається судом у кримінальному проваджені № 0000453, у межах якого заявлено відповідне клопотання прокурором, надійшов до суду 30.11.2021.
Обставин передання до суду цього обвинувального акту не в порядку, передбаченому ст. 291 КПК України, судом не встановлювалось.
З огляду на вищевказані приписи закону, при розгляді цього клопотання, зважаючи на висловлене у ньому прохання, прокурор має довести, крім можливості призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді конфіскації майна, також недобросовісність набувача (обвинуваченого) цього майна та те, що незастосування арешту на це майно призведе до його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі.
Зважаючи на правову кваліфікацію дій, які інкримінуються ОСОБА_4 в обвинувальному акті, вбачається, що санкція ч. 4 ст. 187 КК України передбачає таке покарання, як конфіскація майна. Отже, накладення арешту на майно обвинуваченого ОСОБА_4 у цьому кримінальному провадженні можливе на підставі п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України.
Однак, прокурором не доведено жодним чином недобросовісність обвинуваченого при набутті цього майна (ч. 10 ст. 170 КПК України), а також, що незастосування арешту на це майно призведе до його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі (абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 цього Кодексу.
За вищенаведених обставин підстави для задоволення клопотання відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 170 -173, 314, 315 КПК України,

постановив:
Відмовити у задоволенні клопотання повністю.
Обвинувачений має право оскаржити ухвалу протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1