Провадження № 1-кп/592/558/21
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 грудня 2021 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження за № 0001612 від 19.05.2020 по обвинуваченню
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Суми, українки, громадянки України, з вищою освітою, заміжньої, працюючої завідуючою Сумським ДНЗ (ясла-садок) №40 «Дельфін», мешканки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
представника потерпілої ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_3 ,
у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України,

установив:
Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
18.05.2020, ОСОБА_3 , перебувала у дворовій території багатоповерхового житлового будинку АДРЕСА_2 , де керувала власним автомобілем «Toyota Rav 4», р.н. НОМЕР_1 .
Вказаного дня, близько 15:20 год. ОСОБА_3 , знехтувала мірами безпеки дорожнього руху, не врахувала дорожню обстановку, а саме перед початком руху та рухом заднім ходом не переконалася, що це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам руху та, як наслідок допустила наїзд на пішохода ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка в цей час в порушення вимог п.п. 1.5, 4.7, 4.14 «ґ» ПДР України рухалася по проїзній частині вищевказаної дворової території.
У наслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_7 , спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки - переломів 3,4,5,6,7,8 ребер справа, пневмогемоторакс справа; внурішньо- суглобового перелому нижньої третини плечової кістки справа; саден та синців м`яких тканин обличчя, саден обох кистей, синців правої нижньої кінцівки, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи проведеної ОКЗ «Сумське обласне бюро судово-медичної експертизи» №572 від 06.08.2020 кваліфікуються, як тяжкі тілесні ушкодження, так, як були небезпечними для життя потерпілої в момент їх заподіяння.
Відповідно до висновку судової авто-технічної експертизи №4500/16860 від 25.06.2021 водій ОСОБА_3 під час керування автомобілем «Toyota Rav 4», р.н. НОМЕР_1 , повинна була діяти відповідно до вимог п.п. 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України (затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, введених в дію з 1.01.2002), яким передбачено:
Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
10.9 Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб.
При цьому, як би водій ОСОБА_3 перед початком руху впевнилася, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху та скористалася допомогою сторонніх осіб, то наїзду не відбулося б. Тому порушення пунктів 10.1, 10.9 ПДР України, допущені водієм ОСОБА_3 , знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням ДТП та наслідками, що настали.
Дії водія ОСОБА_3 по порушенню ПДР України умисні, а форма вини до наслідків, що наступили, є необережна (злочинна самовпевненість).
Дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тяжке тілесні ушкодження.
Докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 свою вину визнала повністю та пояснила, що дійсно 18.05.2020 перебувала у дворовій території багатоповерхового житлового будинку АДРЕСА_2 , де керувала власним автомобілем «Toyota Rav 4», р.н. НОМЕР_1 і коли виконувала рух автомобілем заднім ходом, щоб виїхати із двору і не почула, як відбувся наїзд на потерпілу. Коли почула крики жінки, то зупинилися і побачила потерпілу, яка впала і скаржилась на болі. Була викликана швидка допомога. На даний час всі збитки відшкодовані і просить врахувати перебування на її утриманні неповнолітньої дитини, вперше притягується до кримінальної відповідальності.
Згідно вимог ч.3 ст. 349 КПК України, враховуючи, що проти цього не заперечують учасники судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів відносно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому суд впевнився в правильному розумінні учасниками судового провадження змісту цих обставин і у суду немає сумнівів в добровільності і істинності їх позиції, а також судом роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які не досліджувались у суді.
Враховуючи, що обвинувачена визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінальному правопорушенню при обставинах, викладених у обвинувальному акті у повному обсязі суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_3 у пред`явленому обвинуваченні у повному обсязі.
Кваліфікація дій обвинуваченого судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
Таким чином, факт вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення суд вважає доведеним, а її дії кваліфікує за ст. 286 ч. 2 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
Мотиви призначення покарання.
Злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України вчинений обвинуваченою ОСОБА_3 , згідно з ч.5 ст. 12 КК України, відповідно до класифікації злочинів є тяжким злочином, форма вини до наслідків, що настали необережна (злочинна самовпевненість).
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
При призначенні ОСОБА_3 покарання, суд на підставі ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, особу винної та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
ОСОБА_3 вину визнала повністю, у скоєному щиро розкаялася, повністю відшкодувала завдану шкоду потерпілій і ці обставини відповідно до ст. 66 КК України суд визнає такими, що пом`якшують його покарання.
Обставиною, що обтяжує покарання, відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.
Вивченням даних про особу обвинуваченої встановлено, що ОСОБА_3 на обліку у психіатричному та наркологічному диспансері не перебуває, має постійне місце проживання, працює керівником дитячого садка, за місцем мешкання та роботи характеризується позитивно, вперше притягується до кримінальної відповідальності, сприяла розкриттю злочину, щиро розкаялася, збитки потерпілій відшкодовані повністю, думку представника потерпілої, а тому при наявності вказаних обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступень тяжкості вчиненого злочину, суд дійшов висновку щодо можливості застосування ст. 69 КК України та перейти до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції ч. 2 ст. 286 КК України за цей злочин та призначити покарання у виді штрафу як міри достатньої для виправлення та попередження інших кримінальних правопорушень, та не погоджується з думкою прокурора, який просить призначити міру покарання у виді позбавлення волі на чотири роки із застосуванням ст. 75 КК України, з випробувальним терміном на 2 роки, суд вважає у такому виді занадто суворим, враховуючи усі обставини справи та пом`якшуючи обставини, які дають підстави для застосування ст. 69 КК України та перебування на її утримання неповнолітньої дитини, без позбавлення права керувати транспортними засобами, беручи до уваги, що під час ДТП перебувала у тверезому стані і відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого,
Саме визначене покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Так, у рішенні ЄСПЛ у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
Враховуючи засади законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, беручи до уваги конкретні обставини вчинення злочину, особу обвинуваченого, суд вважає, що саме штраф сприятиме виправленню засудженої.
Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Так, представником потерпілої було заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченої ОСОБА_3 на користь потерпілої моральної шкоди в сумі 29 198 грн.30 коп. та ПАТ НАСК «Оранта» у відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 16 034 грн та моральної шкоди у розмірі 801 грн.70 коп., однак під час розгляду справи представник позивача заявила про відмову від позову у зв`язку з тим, що відповідачкою ОСОБА_3 було відшкодовано вказану суму у повному обсязі, а відповідач ПАТ НАСК «Оранта» уклали угоду про виплату у повному обсязі, у зв`язку з чим суд вважає за можливе закрити провадження в цій частині.
Долю речових доказів вирішити відповідно до ст.100 КПК України.
З обвинуваченої ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати за проведення судових експертиз відповідно до ст. 124 КПК України.
Запобіжний захід під час судового провадження відносно ОСОБА_3 не обирався.
На підставі викладеного, керуючись ст. 84, 85-86, 94, 100, 124, 368, 370, 374, 392,395 КПК України, суд
ухвалив:
ОСОБА_3 визнати винуватою у пред`явленому обвинуваченню за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначити їй покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу розміром дві тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн. у дохід держави без позбавленням права керувати транспортними засобами.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 не обирався.
Стягнути з ОСОБА_3 (ідн. номер НОМЕР_2 ) витрати, пов`язані із залучення експертів в розмірі 653,8 грн. на користь держави.
Речовий доказ автомобіль «Toyota Rav 4», р.н. НОМЕР_1 , який переданий ОСОБА_3 вважати переданим.
Зняти арешт, накладений ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 травня 2020 року на автомобіль «Toyota Rav 4», р.н. НОМЕР_1
Апеляційну скаргу на вирок можуть подати: обвинувачений, його захисник в частині, що стосується інтересів обвинуваченого, прокурор, потерпілий, його представник у частині, що стосується інтересів потерпілого, але в межах вимог, заявлених ними в суді першої інстанції, при цьому вирок не підлягає оскарженню в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Копію вироку вручити прокурору, засудженій, потерпілому.

Суддя ОСОБА_1