Ухвала

Іменем України
27 вересня 2021 року

м. Київ
провадження № 51-4608 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 2 квітня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 22 червня 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 2 квітня 2021 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України такого, що не має судимості,

визнано винуватим за ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 22 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 2 квітня 2021 року в частині вирішення питання цивільного позову змінено: відмовлено потерпілій ОСОБА_6 у задоволенні цивільного позову про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди. В решті вирок залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 12 травня 2020 року, близько 14:30 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у квартирі потерпілого АДРЕСА_2 , в ході конфлікту, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, наніс ОСОБА_7 не менше одного удару ножем в живіт та не менше двох ударів в область лівої пахової ділянки і лівої кисті, внаслідок чого спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження, від яких той наступного ранку помер в лікарні.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить скасувати вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 2 квітня 2021 року й ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 22 червня 2021 року через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що Чернігівський апеляційний суд не взяв до уваги того, що в діях ОСОБА_5 вбачається уявна необхідна оборона, оскільки він знав запальний характер потерпілого, який був фізично сильнішим, молодшим на 10 років, в минулому займався кікбоксингом. ОСОБА_5 помилково мав враження про реальну загрозу вчинення суспільно-небезпечного посягання проти нього, а тому, має нести відповідальність за перевищення меж необхідної оборони, а не за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Вказує, що апеляційним судом не дотримані вимоги ст. 404 КПК України, не досліджено докази та не дано їм оцінки. Також, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не надано відповіді на усі доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 .
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України, є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до вимог, встановлених ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Наведені вимоги закону при розгляді даного кримінального провадження судами були дотримані. Посилання у касаційній скарзі на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Що стосується доводів захисника ОСОБА_4 про необхідність закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, адже дії засудженого, на думку захисника, підлягають кваліфікації за ст. 118 КК України, слід вказати наступне.

Ознаки суб`єктивної сторони вчиненого злочину та особливості психічного ставлення засудженого до вчинених діянь і їх наслідків встановлюються судами на підставі характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення, на підставі встановлених судом фактичних обставин вчинених злочинів, що закріплені належними і допустимими доказами, зібраними в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, та оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.
Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Під час досудового слідства, так і в судовому засіданні, ОСОБА_5 не заперечував, що саме він завдавав ножові поранення ОСОБА_7 , від яких той помер в лікарні. Але заперечував, що його дії були умисними та він бажав настання таких тяжких наслідків.
Судами чітко встановлено, що під час конфлікту між потерпілим та засудженим не було створено такого ступеню загрози життю та здоров`ю засудженому, адекватним захистом від якої було б заподіяння потерпілому ножових поранень. Суди дійшли до переконання, що не зважаючи на молодший вік потерпілого і його фізичні дані, відбулось побиття саме потерпілого, під час якого останній не чинив активного опору. Цей висновок зроблено порівнюючи кількість тілесних ушкоджень, у ОСОБА_5 - не менше 4, у ОСОБА_7 - не менше 22, тобто саме потерпілий був жертвою, а не нападником.Це підтверджено як протоколом огляду трупа, так і висновком судово-медичної експертизи.
Крім того, у потерпілого колото-різане поранення тильної поверхні лівої кисті, а також синці лівих передпліч й кисті могли утворитися при самозахисті, відповідно до висновку судово-медичного експерта. ОСОБА_7 міг ухилятися від удару ножем, через що поранення були поверхневими, а не проникаючими як у живіт.
Отже, встановлені судом фактичні обставини свідчать про відсутність акту суспільно небезпечного посягання зі сторони ОСОБА_7 , який би за своїми об`єктивними ознаками міг створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для ОСОБА_5 , що в свою чергу могло викликати у останнього невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому.
Хаотичність ножових поранень, заподіяння поверхневих порізів пахової ділянки та лівої кисті, одного проникаючого поранення у живіт з пошкодженням кишківника потерпілого, не є безумовним доказом стану необхідної оборони засудженогоОСОБА_5 .
З урахуванням вищенаведеного, вчинений засудженим ОСОБА_5 злочин обґрунтовано отримав юридично-правову кваліфікацію за ч. 2 ст. 121 КК України, тобто за наслідками, які фактично настали.
Стосовно доводів захисника про те, що в діях ОСОБА_5 вбачається уявна необхідна оборона, то вони не є слушними.
Відповідно ч. 1 ст. 37 КК України уявною обороною визнаються дії, пов`язані із заподіянням шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, і особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання.
Згідно з ч. 2 ст. 37 КК України уявна оборона виключає кримінальну відповідальність за заподіяну шкоду лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі достатні підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення.
Як убачається з показань засудженого ОСОБА_5 , які він давав у судовому засіданні, вони з ОСОБА_7 разом працювали та проживали у квартирі потерпілого. 12 травня 2020 року повернулися з роботи та відпочивали, разом вживали спиртні напої та дивилися телевізор. Конфлікт розпочався раптово, причини не пам`ятає. Під час конфлікту потерпілий вдарив його по голові скляним стаканом, коли він хотів схопити пляшку, ОСОБА_7 почав бити його кулаками по руках, при цьому погрожував вбивством. Потерпілий раніше вже застосовував до нього фізичну силу. А тому він з метою захистити себе, взяв ніж та почав хаотично наносити удари.
З вищезазначеного убачається, що ОСОБА_5 добре знав ОСОБА_7 , оскільки вони разом працювали, разом проживали у квартирі потерпілого, тобто, у нього не було жодних перешкод залишити потерпілого, який до нього погано ставився, та знайти собі інше житло.
Відповідно до висновку експерта № 262 у ОСОБА_5 були виявлені синці на руках. Проте, жодних тілесних ушкоджень у нього на голові не виявлено. Під час огляду місця події , розбитого скла від стакана, яким за версією ОСОБА_5 його ударив потерпілий, також не виявлено.
Крім того, посилання захисника ОСОБА_4 про те, що потерпілий вранці 12 травня 2021 року через епілептичний напад, пов`язаний із втратою свідомості отримав синці і гулі на голові й обличчі, не заслуговують на увагу, оскільки досудовим слідством та судами таких даних не встановлено, а стороною захисту не надано будь-яких доказів на підтвердження цього.
Таким чином, обстановка, що склалася в будинку потерпілого, із врахуванням характеру стосунків, не давала ОСОБА_5 достатні підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і що він не усвідомлював і не міг усвідомлювати помилковості свого припущення.
Висновки про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, доведено доказами, які зібрані у передбаченому законом порядку, досліджені в судовому засіданні, є належними та допустимими.
Обираючи засудженому міру примусу, суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, особу винного, його вік, сімейний стан, стан здоров`я, наявність у нього ряду тяжких хвороб, які підтверджені медичною документацією, соціальну характеристику, також суд послався на відсутність обставин, що пом`якшують покарання, врахував обставину, що обтяжує покарання (вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння), а тому дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 неможливе без ізоляції його від суспільства, у зв`язку з чим призначив покарання у виді позбавлення волі, що в даному випадку буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду, та вказав, що з огляду на обставини справи, даних про особу ОСОБА_5 , його ставлення до своїх дій, судом належним чином вмотивовано покарання, яке призначене у межах санкції, наближеної до мінімальної межі.
Що стосується посилань захисника ОСОБА_4 про порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 404 КПК України, то вони є неприйнятними з огляду на таке.
Згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний за клопотанням учасників судового провадження повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду даний факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції.
Відповідно до ухвали апеляційного суду видно, що передбачених наведеною нормою процесуального закону підстав для повторного дослідження доказів обвинуваченим ОСОБА_5 наведено не було й апеляційним судом не встановлено. Обмежившись у своїй ухвалі аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду. За результатами перегляду вироку, суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою зазначених доказів, даною місцевим судом, а відтак застосована ним процедура не суперечила встановленій ст. 23 КПК України засаді безпосередності судового розгляду.
З огляду на це, апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 КПК України, переглянув кримінальне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на вирок місцевого суду, належним чином перевірив усі викладені у ній доводи, мотивувавши своє рішення та зазначивши підстави, з яких скаргу в частині неправильної кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 121 КК України визнано необґрунтованою, навівши в ухвалі, відповідно до вимог ст.419 КПК України, докладні мотиви на спростування усіх доводів апеляційної скарги.

Касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні вироку й ухвали.
Судові рішення відповідають вимогам ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду також вимогам ст. 419 КПК України.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 2 квітня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 22 червня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_8