Справа № 740/3398/20
Провадження № 1-кп/740/132/21
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 жовтня 2021 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю:

- прокурора ОСОБА_3 ,

- обвинувачених: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

- захисників: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині клопотання прокурора про обрання обвинуваченій ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою

у кримінальному провадженні за обвинуваченням:

- ОСОБА_4 за ч. 2, 3 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України;

- ОСОБА_14 за ч. 2, 3 ст. 307 КК України;

- ОСОБА_15 за ч. 3 ст. 307 КК України;

- ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 307 КК України;

- ОСОБА_6 за ч. 2, 3 ст. 307 КК України;

- ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК України,

установив:
У Ніжинському міськрайонному суді Чернігівської області з 11 серпня 2020 року перебуває на розгляді вказане кримінальне провадження.

Судові засідання у справі неодноразово відкладалися з різних причин, востаннє на 25 жовтня 2021 року, 10-00 год.

25 жовтня 2021 року прокурор подав до суду клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_5 , яке обґрунтоване, зокрема, тим, що ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10.04.2020 до ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, строк дії якого у подальшому неодноразово продовжено Ніжинським міськрайонним судом до 13.10.2021.

На теперішній час остаточне рішення в справі судом не ухвалено, кримінальне провадження по суті не розглянуто. Судові засідання неодноразово відкладалися, у тому числі через неявку до суду без поважних причин обвинуваченої ОСОБА_5 .

Зважаючи на те, що ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні умисних особливо тяжких кримінальних правопорушень, за які законом передбачене покарання у виді позбавлення волі строком до 12 років, кількість інкримінованих епізодів, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої та з метою запобігання ризикам, передбаченим п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на теперішній час не зникли та збільшились, а тому обвинуваченій необхідно обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Зокрема, стосовно наявності ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, переховування від органів досудового розслідування та суду зазначено, що ОСОБА_5 , будучи обвинуваченою у вчиненні особливо тяжких злочинів, санкція яких не є альтернативною та передбачає лише покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з конфіскацією майна, та їй інкриміновано значну кількість кримінальних правопорушень, усвідомлює можливість призначення їй, у разі визнання винуватою, зазначеного реального покарання, а тому всіма можливими способами намагатиметься уникнути кримінальної відповідальності за інкриміновані діяння, в тому числі шляхом переховування від органів досудового розслідування та суду.

07.10.2021 судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою обвинуваченої ОСОБА_5 , жодних документів про поважність причин неприбуття до суду останньою не надано, що свідчить про переховування обвинуваченої від суду.

Ураховуючи зазначені ризики, інший (більш м`який) запобіжний захід не зможе забезпечити виконання процесуальних обов`язків обвинуваченим.

У судовому засіданні прокурор підтримав клопотання та просила його задовольнити з викладених у ньому обставин.
Обвинувачена ОСОБА_5 та її захисник ОСОБА_11 заперечили проти задоволення клопотання прокурора, пославшись на його необґрунтованість та безпідставність.

Обвинувачена ОСОБА_5 надала суду довідку ТОВ «Амбулаторія ЗПСМ № 1», згідно з якою вона була непрацездатною з 05 по 20 жовтня 2021 року, діагноз позагоспітальна прикорнева пневмонія.
Заслухавши учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи, керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.
Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Згідно із ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.
За змістом ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Метою застосування запобіжного заходу є не карна функція, а забезпечувальна, тобто до підозрюваного має бути застосований такий вид запобіжного заходу, який би в повній мірі забезпечив запобіганню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також відповідав засадам гарантування основоположних прав людини на свободу та особисту недоторканність, що передбачає недопущення ув`язнення особи до засудження її компетентним судом.

Згідно із ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

За практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює ЄСПЛ, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.
Разом з цим у рішеннях у справах «Вітольд Літва проти Польщі», «Амбрушкевич проти Польщі», «Жеребін проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що позбавлення свободи є настільки суворим заходом, що його застосування може бути виправданим лише в тому разі, якщо інші, менш суворі заходи, були розглянуті й визнані недостатніми для забезпечення особистих та державних інтересів.
На думку Суду, тримання під вартою відповідно до підпункту «с» пункту 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має задовольняти вимогу пропорційності (рішення у справах «Ладент проти Польщі»). При цьому у справі «Руслан Яковенко проти України» Суд зазначив, що межі перевірки на пропорційність мають застосовуватися у кожній справі і залежать від виду тримання під вартою, про який йдеться. Так, зокрема, у справі «Хайредінов проти України» ЄСПЛ зазначив, що на момент взяття заявника під варту йому було близько 20 років, він не мав судимості та мав постійне місце проживання, де, як підтвердили місцеві органи влади, він мав добре налагоджені соціальні зв`язки, проте, як вбачається з відповідних постанов суду, жоден із цих факторів не брався до уваги національними судами при ухваленні ними рішення про взяття заявника під варту.
Схожих висновків ЄСПЛ дійшов у справі «Худойоров проти Росії», де, зокрема, Суд критично поставився до того, що при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою національні суди жодного разу не звернули увагу на поступове погіршення стану здоров`я заявника та його усталені сімейні зв`язки.
Втілення вимоги пропорційності обумовлює існування обґрунтованого рішення, яким здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення (рішення ЄСПЛ у справі «Таран проти України»). Аргументи «за» і «проти» звільнення, у тому числі ризик перешкоджання обвинуваченим належному здійсненню провадження, не можуть оцінюватися абстрактно, а обґрунтованим рішенням є таке, що підтверджується фактичними доказами. Органи влади повинні оцінити, чи є взяття заявника під варту конче необхідним для забезпечення його присутності в суді, та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі (рішення у справі «Луценко проти України»).
Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим тримання під вартою.
Відповідно до ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:
1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;
3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;
4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;
5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;
6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;
7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;
8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;
9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;
10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;
11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;
12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Арешт не є виправданим тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки останнє є завданням попереднього розслідування (рішення ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії»).
Відповідно до приписів п. 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод, а також практики ЄСПЛ, за якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо тільки в передбачених законом випадках за встановленою законом процедурою, між тим ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення.
Так, у рішенні ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» зазначено, що наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер, та доводитися відповідними доказами.
Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших порушень. Однак необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідний в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться.
За рішенням ЄСПЛ у справі «Бойченко проти Молдови» тільки одне посилання судів на відповідну норму закону без вказівки підстав, з яких вони вважають обґрунтованими твердження, що ніби заявник може перешкоджати провадженню в справі, переховуватися від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатнім для ухвалення рішення про обрання запобіжного заходу.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Мамедова проти Росії» Суд дійшов висновку, що посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що заявниця переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальний елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребує позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.
Підставою для застосування запобіжного заходу не може бути сам лише факт тяжкості злочину (рішення ЄСПЛ від 31 січня 2014 року у справі «Perica Oreb v. Croatia»).
Конституційний Суд України у Рішенні від 08 липня 2003 року № 14-рп/2003 підкреслив, що тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється, обвинувачується особа, враховується при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у сукупності з іншими обставинами, що мають значення для прийняття відповідного рішення.
У своїх рішеннях ЄСПЛ також неодноразово наголошував на тому, що тяжкість покарання та суворість можливого вироку не виправдовують довготривале тримання під вартою та не можуть служити єдиним обґрунтуванням ризиків перешкоджання кримінальному провадженню з боку підозрюваного (рішення у справах: «Белевецький проти Росії», заява № 72967/01; «Ілійков проти Болгарії», заява № 33977/96; «Томазі проти Франції», заява № 12850/87; «Мамедова проти Росії», заява № 7064/05; «Ковязін проти Росії», заява № 50043/14).
Зокрема, у рішеннях у справах «Мамедова проти Росії» та «Ковязін проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що характер та тяжкість правопорушень можуть відігравати певну роль у виборі запобіжного заходу, але виключно на початкових етапах розслідування, натомість потреба у подальшому обмеженні свободи не може оцінюватись абстрактно і бути обґрунтована виключно тяжкістю інкримінованого злочину чи суворістю майбутнього вироку.
Як слідує з клопотання, прокурор просить врахувати, що обвинувачена ОСОБА_5 не з`явилася в судове засідання 07.10.21 без поважних причин, але обвинувачена надала в судовому засіданні документи на підтвердження причини неявки в судове засідання 07.10.21, а саме медичну довідку про її непрацездатність у період з 05 по 20 жовтня 2021 року, а тому причина неявки обвинуваченої в минуле судове засідання є поважною і не свідчить про збільшення ризику переховування її від суду.
Клопотання прокурора не містить переконливого обґрунтування щодо необхідності обрання обвинуваченій ОСОБА_5 виняткового запобіжного заходу у виді тримання під вартою та вважає за можливе обрати більш м`який запобіжний захід, який до цього застосовувався до обвинуваченої, а саме у виді домашнього арешту в нічний час доби з 21-00 год. до 07-00 год.

При застосуванні запобіжного заходу у виді домашнього арешту суд вважає за необхідне покласти на обвинувачену ОСОБА_5 обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме: прибувати на виклики до суду; не відлучатися з м. Борисполя Київської області без дозволу суду та повідомляти суд про зміну місця свого проживання та/або місця роботи. Такі обов`язки, на переконання суду, також забезпечать належну поведінку обвинуваченої ОСОБА_5 .
За таких обставин у задоволенні клопотання прокурора про обрання обвинуваченій ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою слід відмовити, обравши їй більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту в нічний час доби, з покладенням обов`язків.

Керуючись ст. 2, 7, 9, 177, 178, 194, 331, 376 КПК України, суд

ухвалив:
У задоволенні клопотання прокурора про обрання обвинуваченій ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовити.

Обрати обвинуваченій ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді домашнього арешту за місцем її проживання: АДРЕСА_1 , із забороною залишати житло у період часу з 21-00 год. до 07-00 год. доби, за виключенням необхідності звернення за невідкладною медичною допомогою, з покладенням обов`язків, а саме: прибувати на виклики до суду; не відлучатися з м. Борисполя Київської області без дозволу суду та повідомляти суд про зміну місця свого проживання та/або місця роботи до 22 грудня 2021 року включно.
Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення.

Повну ухвалу складено і підписано 26 жовтня 2021 року.

Суддя ОСОБА_1