Справа № 146/1022/20
Провадження №11-кп/801/106/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 січня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 0000162, внесеного до ЄРДР 17.07.2020, за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_9 , адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 06.10.2021, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Стіна, Томашпільський район, Вінницька область, який зареєстрований та проживає, за адресою: АДРЕСА_1 , з неповною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, та призначено покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.
Позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду у розмірі 11 659,74 грн та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.
Скасовано заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Томашпільського районного суду Вінницької області у справі № 146/613/20 від 21.07.2020 на речовий доказ: бензиновий тример марки «Foresta» зеленого кольору на кінці якого знаходиться металевий диск, переданий на зберігання до камери речових доказів Томашпільського ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області, та повернуто власнику.

Судом встановлено, що перебуваючи 17.07.2020 на земельній ділянці, яка розташована в урочищі «Над долинами», яка знаходиться на території Стінянської сільської ради Томашпільського району, Вінницької області, ОСОБА_7 разом із своїм батьком ОСОБА_11 за допомогою бензинового тримера косив траву та до них підійшов ОСОБА_9 і між ними виникла словесна суперечка.
У подальшому, того ж дня біля 09:30 год ОСОБА_7 , тримаючи у своїх руках бензиновий тример марки «Foresta» зеленого кольору, робоча частина якого є металевий диск, під час косіння трави випадково, з необережності наніс ОСОБА_9 , який стояв біля нього, робочою частиною вказаного бензинового тримера удар в область правої гомілки, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді неповної травматичної ампутації правої гомілки на рівні нижньої третини, відкритого оскольчастого перелому правої великогомілкової кістки з пошкодженням м`язів і вен, травматичного шоку 2-го ступеня.
Згідно висновку експерта № 45 від 05.08.2020 дані тілесні ушкодження відносяться до тяжкого ступеня тяжкості, які були небезпечними для життя в момент заподіяння та в подальшому клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняли загрозливі для життя явища.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок, застосувати до ОСОБА_7 положення ст. 75 КК України і звільнити його від відбування покарання з випробуванням. Призначене покарання його підзахисному вважає надто суворим. Захисник переконаний, що є всі підстави для звільнення його підзахисного від відбування покарання з випробуванням.
В апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_9 порушується питання про зміну вироку в частині вирішення цивільного позову. Потерпілий вважає, що судом безпідставно лише частково задоволено цивільний позов, без наведення належної аргументації. Вказує на свої фізичні та психологічні проблеми, спричинені діями обвинуваченого.
Заслухавши суддю-доповідача; виступ обвинуваченого та його захисника на підтримку своєї апеляційної скарги; потерпілого та його представника, які підтримали свої апеляційні вимоги та просили стягнути суму моральної шкоди, заявлену в цивільному позові в повній мірі; прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги захисту та поклався на розсуд суду щодо вирішення апеляційної скарги потерпілого; вивчивши та перевіривши матеріали провадження; обговоривши доводи апелянтів, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ст. 128 КК України ґрунтуються на зібраних у справі доказах, достовірність і достатність яких не ставиться під сумнів сторонами та ніким із учасників судового розгляду не оскаржується.
Доводи захисника про суворість колегія суддів вважає неспроможними з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Положеннями ст. 75 КК України передбачено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд дотримався вимог кримінального закону та враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, його посередню характеристику за місцем проживання, обставину, що пом`якшує покарання визнання вини та відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також наслідки діяння, які настали - потерпілий ОСОБА_9 став особою з інвалідністю II групи.

Апеляційна скарга захисника не містить переконливих доводів, які б свідчили про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, а тому відсутні підстави для задоволення заявлених в ній вимог.
Покарання, визначене ОСОБА_7 в межах кримінального закону та у розмірі, передбаченому санкцією ст. 128 КК України, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.
Також апеляційний суд не вбачає підстав для зміни вироку в частині вирішення цивільного позову.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка зазнала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За приписами п.п. 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних положень.
Задовольняючи частково вимоги потерпілого щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції належно мотивував прийняте рішення. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, врахував характер і обсяг душевних та фізичних страждань потерпілого, його тривалу реабілітацію, психологічний стрес і порушення звичного ритму життя, отримання ним інвалідності.
При цьому апеляційний суд також зважає на майновий стан та позицію обвинуваченого після вчинення злочину. ОСОБА_7 жалкує з приводу заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, визнав вину у вчиненому, надав послідовні пояснення, добровільно відшкодував більшу частину матеріального збитку, погодився з виплатою частини заявлених вимог моральної шкоди.
З чого слідує, що дії обвинуваченого направлені на залагодження ситуації.
Суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн, колегія суддів вважає достатньою, виходячи з характеру злочину, майнового стану засудженого та судової практики, яка склалася.
Доводи потерпілого про порушення судом засад розумності та справедливості при визначенні розміру моральної шкоди, не знайшли свого підтвердженні під час апеляційного перегляду кримінального провадження.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, підстав для зміни вироку не вбачає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_9 , адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 06.10.2021 щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення. Ухвала набуває законної сили з моменту оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4