ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/563/22
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2022 р. м. Київ
Дарницький районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0002167 від 10.04.2020 р. за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Червоногригорівка, Нікопольського району, Дніпропетровської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-07.02.2011 Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 121 КК України до 7 років позбавлення волі;

-12.07.2011 Марганецьким міським судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч.ч. 1,4 ст. 70 КК України до 7 років позбавлення волі (28.05.2015 П`ятихатським районним судом Дніпропетровської області невідбутий строк 2 роки 4 місяці 17 днів позбавлення волі замінено обмеженням волі. Звільнений умовно достроково на невідбутий строк 3 місяці 28 днів);

-21.02.2019 Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області, за ч. 2 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі на підставі ч. 2 ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробувальним іспитовим строком 2 роки;

-07.06.2021 р. Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.2 ст. 289, ч.1 ст. 71 КК України до 5 років 2 місяців позбавлення волі;

у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він, будучи неодноразово притягнутий до кримінальної відповідальності, маючий не зняту та не погашену судимість, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив умисний злочин за наступних обставин.

Так, 10.04.2020 р. приблизно о 09 год. 00 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи поблизу будинку за адресою: АДРЕСА_2 , помітив раніше йому невідомого громадянина ОСОБА_5 , який мав при собі рюкзак чорно-зеленого кольору, та в цей час у нього виник злочинний корисливий умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Реалізуючи вказаний злочинний умисел, ОСОБА_7 , користуючись тим, що навколо відсутні сторонні особи, які б могли завадити його діям, підійшов до потерпілого та, використовуючи фізичну силу, почав наносити йому удари кулаками по тілу потерпілого, тим самим, подолавши його волю до опору. Після чого, усвідомлюючи, що рюкзак чорно-зеленого кольору належить ОСОБА_5 , та розуміючи, що власник майна спостерігає за його діями, відкрито викрав чуже майно, а саме: рюкзак чорно зеленого кольору який матеріальної цінності для потерпілого не становить, всередині якого знаходились: мобільний телефон марки Nokia 3120с-1с (Type: RM-364), ІМЕІ: НОМЕР_1 чорного кольору вартістю 86 грн. 66 коп.; мобільний телефон марки Nokia 1112 (Type: RH-93), ІМЕІ: НОМЕР_2 , сіро-чорного кольору вартістю 96 грн. 67 коп.; дві звукові колонки марки Defender SPK-220 вартістю 210 грн. 00 коп.; портативний зарядний пристрій з написом «POWER BANK» чорного кольору вартістю 68 грн. 33 коп.; зарядний пристрій марки Nokia АС-ЗЕ вартістю 30 грн. 00 коп.; мобільний телефон марки Samsung GT-C3322 вартістю 100 грн. 00 коп.; тюнер Т2 та перукарську машинку з насадками, вартість яких товарознавчою експертизою не встановлено; інші особисті речі, які матеріальної цінності для потерпілого не становлять (зарядний пристрій чорного кольору з написом «DOODGE», мобільний телефон марки «Айфон» з пошкодженим екраном в неробочому стані, блокнот рожевого кольору, запальничка з написом «Україна», два газові балончики для заправок запальничок, льодяники «Вокасепт», зарядний пристрій чорного кольору марки Microsoft, мазь «Капсикам», ножиці, датчик електроенергії), а всього майна, що належить ОСОБА_5 загальною вартістю 591 грн. 66 коп.

Після цього ОСОБА_7 , утримуючи викрадене майно при собі, з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдав потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 591 грн. 66 коп.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, поєднаний із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, тобто скоїв злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 винним себе у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України не визнав та суду пояснив, що дійсно 10.04.2020 р. він перебував разом із потерпілим та іншими особами в кількості близько п`яти осіб. Між потерпілим та невідомою жінкою почався конфлікт, жінка почала бити потерпілого, інші малознайомі особи намагались в цей час викрасти рюкзак потерпілого. Він (обвинувачений) в свою чергу просив цього не робити, проте ці особи заволоділи рюкзаком потерпілого. Він (обвинувачений) потерпілого не бив, та не викрадав його майно. Просив суд його виправдати.

Захисник ОСОБА_6 просив ухвалити відносно ОСОБА_7 виправдувальний вирок у зв`язку із відсутністю належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_7 інкримінованого кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 85 КПК України- належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Відповідно до ст. 86 КПК України - доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
На обґрунтування винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України сторона обвинувачення посилалась на наступні докази, які в ході судового розгляду були безпосередньо досліджені судом.
Потерпілий ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердив, що 10.04.2020 р. в ранковий час він перебував біля буд. № 4 по вул. Чубинського разом в компанії близько п`яти осіб, у тому числі ОСОБА_7 . В цей час у нього виник конфлікт з жінкою, яка перебувала в їх компанії, яка почала його бити. В подальшому хтось зірвав його рюкзак. Хто це був, він не бачив. Таким чином, потерпілий не стверджував, що безпосередньо обвинувачений ОСОБА_7 наносив йому удари та заволодів його майном, а тому показання потерпілого суд визнає неналежним доказом.
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що в квітні 2020 р. до лікарні, де він працює, прийшов обвинувачений ОСОБА_7 , який запропонував йому придбати електроніку за привабливою ціною, на що він погодився та придбав колонки та іншу електроніку у ОСОБА_7 , після чого працівники поліції вилучили у нього дані речі.
Обговорюючи показання свідка ОСОБА_8 , суд не може визнати даний доказ належним, оскільки показання цього свідка не підтверджують обставини незаконного заволодіння обвинуваченим шляхом грабежу майна, належного потерпілому.
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні підтвердив, що 10.04.2020 р. він під час патрулювання Дарницького району м. Києва отримав виклик про пограбування по АДРЕСА_2 та по прибуттю на місце неподалік виявив ОСОБА_7 , який побачив працівників поліції та викинув рюкзак, який був при ньому. Потерпілий вказав на ОСОБА_7 як на особу, яка його побила та заволоділа його рюкзаком.
Обговорюючи показання даного свідка, суд ураховує, що обставини, про які повідомив свідок ОСОБА_9 не узгоджуються із обставинами, які викладені в рапорті від 10.04.2020 р ./т.1 а.с. 128/. В цьому рапорті зазначено, що потерпілий вказав на декількох осіб- безхатченків, які нанесли йому тілесні ушкодження. Тобто потерпілий вказав на групу осіб, проте свідок ОСОБА_9 зазначив, що потерпілий вказав лише на ОСОБА_7 як на особу, яка нанесла йому тілесні ушкодження та заволоділа його майном. Ураховуючи зазначені неузгодженості та показання потерпілого в судовому засіданні, суд не може визнати показання свідка ОСОБА_9 належним доказом, оскільки останній не був свідком вчинення грабежу відносно потерпілого, а його показання містять пояснення з чужих слів, які не узгоджуються із наявними доказами. Крім того не узгоджуються показання свідка ОСОБА_9 із протоколом затримання та огляду місця події. Так, свідок ОСОБА_9 зазначив, що ОСОБА_7 під час його затримання визнав, що побив потерпілого та заволодів його майном, але дослідженням відеозапису огляду місця події встановлено, що такі обставини обвинувачений не повідомляв. Таким чином, жодними доказами не зафіксовано, що безпосередньо ОСОБА_7 під час затримання визнав, що заволодів майном потерпілого шляхом грабежу.
Відповідно до згаданого рапорту від 10.04.2020 р. -в цей день був отриманий виклик про вчинення грабежу по АДРЕСА_2 . По прибуттю за вказаною адресою потерпілий ОСОБА_5 вказав на групу осіб - безхатченків, які нанесли йому тілесні ушкодження та заволоділи рюкзаком з особистими речами, у тому числі мобільними телефонами. Цими особами є ОСОБА_10 , ОСОБА_7 (попередньо- ОСОБА_11 ), ОСОБА_12 /т.1 а.с. 128/
Згідно з протоколом прийняття заяви про вчинений злочин від 10.04.2020 р. потерпілий звернувся до поліції та зазначив, що в цей день близько 10.00 год. по вул. Чубинського, 4 невідомий чоловік наніс йому тілесні ушкодження та відкрито заволодів рюкзаком , в якому знаходилась техніка /т.1 а.с. 129/.
Оцінивши даний рапорт та протокол про прийняття заяви про злочин, суд визнає вказані документи неналежними доказами, які не підтверджують обставин, які викладенні в обвинуваченні, оскільки потерпілий вказав на групу осіб, які вчинили відносно нього грабіж, а не на конкретно обвинуваченого ОСОБА_7 . При цьому в заяві про вчинення злочину потерпілий зазначив, що грабіж був вчинений невідомою йому особою. При цьому суд ураховує, що ОСОБА_7 не інкримінується вчинення злочину групою осіб.
В ході огляду місця події від 10.04.2020 р. було оглянуто ділянку місцевості біля буд. АДРЕСА_3 , де був виявлений належний потерпілому рюкзак з мобільними телефонами та іншими речами, які зазначені в обвинувальному акті. Також була виявлена особа на ім`я ОСОБА_11 ( ОСОБА_7 ), який зазначив, що дані речі він взяв за адресою: АДРЕСА_2 для продажу /2 а.с. 130-135/.
Даний доказ також не є належним доказом, який би підтверджував обставини заволодіння обвинуваченим майном потерпілого внаслідок грабежу та шляхом нанесення потерпілому тілесних ушкоджень.
В ході огляду місця події від 10.04.2020 р. у свідка ОСОБА_8 було вилучено мобільні телефони Нокіа, павербанк, зарядний пристрій, звукові колонки. Свідок повідомив, що придбав ці речі у невідомої особи віком 50-55 років /т.1 а.с. 145-156/.
Даний доказ також не є належним доказом, оскільки не підтверджує, що вилучені в ході огляду місця події речі були протиправно вилучені у потерпілого саме обвинуваченим та шляхом вчинення грабежу.
Висновком експерта № 13-1/840 від 28.04.2020 р. підтверджується вартість належного потерпілому майна /т.1 а.с. 160-173/.
З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 27.04.2020 р. вбачається, що свідок ОСОБА_13 впізнав ОСОБА_7 як особу, яка 10.04.2020 р. біля супермаркету «Екомаркет» бив та відібрав у раніше невідомого чоловіка рюкзак /т.1 а.с. 202-204/.
Обговорюючи даний доказ на предмет його відповідності критеріям ст. 86 КПК України, суд ураховує, що дана слідча дія була здійснена не слідчим, а ст. о/у ВКП Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_9 , проте згідно вимог КПК України досудове розслідування злочинів здійснюється слідчим, але в матеріалах справи відсутнє відповідне доручення слідчого, який входить до групи слідчих, підрозділу ВКП на проведення впізнання особи за фотознімками, а тому даний доказ не відповідає вимогам ст. 86 КПК України, оскільки отриманий у спосіб, не передбачений КПК України. У зв`язку з чим суд вважає за необхідне визнати недопустимим доказом протокол пред`явлення свідку ОСОБА_14 осіб для впізнання за фотознімками від 27.04.2020 р.
З цих саме підстав суд вважає за необхідне визнати недопустимим доказом протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідку ОСОБА_8 , який вказав на ОСОБА_7 як на особу, що продала йому колонки та іншу електроніку. Дана слідча дія також була проведена не слідчим, а оперативним працівником без відповідних процесуальних повноважень за відсутності доручення слідчого /т.1 а.с. 206-209/.
Надане прокурором доручення слідчого про проведення слідчих дій в порядку ст. 40 КПК України суд не може взяти до уваги, оскільки воно датоване 11.06.2020 р., тобто після проведення не уповноваженою особою слідчих дій.
Крім того, захисник в судових дебатах звернув увагу на те, що прокурором не були відкриті матеріали кримінального провадження захиснику всупереч вимог ст. 290 КПК України, що має наслідком визнання недопустимими усіх зібраних в ході досудового розслідування доказів.
Дослідивши зазначені захисником обставини, суд приходить до наступних висновків.
Так, прокурором в обґрунтування виконання вимог ст. 290 КПК України було надано доручення прокурора про повідомлення учасників провадження про завершення досудового розслідування, датоване 09.07.2020 р.; письмові повідомлення підозрюваному ОСОБА_7 , та захиснику ОСОБА_15 від прокурора, рапорт слідчого ОСОБА_16 від 09.07.2020 р. про відмову від ознайомлення із матеріалами провадження.
Оцінюючи доводи захисника про істотне порушення вимог КПК України в частині неознайомлення захисника із матеріалами кримінального провадження в порядку ст. 290 КПК України, суд керується відповідною практикою Верховного Суду, зокрема постановами від 11.12.2019 р. у справі 279/1513/17; від 26.03.2019 р. у справі 752/3929/15-к.
Відповідно до положень ст. 290 КПК України, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування
Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.
Оголошення сторонам про завершення досудового розслідування і відкриття матеріалів іншій стороні є процесуальною гарантією здійснення права на захист підозрюваним та одночасно одним із засобів перевірки повноти і всебічності проведеного досудового розслідування.
Сторонам кримінального провадження, потерпілому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, надається достатній час для ознайомлення з матеріалами, до яких їм надано доступ.
Поряд з тим сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні, а потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, прокурору факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів (ч. 9 ст. 290 КПК).
Таким чином, ст. 290 КПК України встановлює обов`язок прокурора повідомити учасників, у тому числі захисника про завершення досудового розслідування та надати їм доступ до матеріалів досудового розслідування. Зазначена норма є імперативною. При цьому факт повідомлення про завершення досудового розслідування та факт надання доступу до матеріалів досудового розслідування повинен бути документально підтверджені. Такі письмові документи повинні долучатись до матеріалів кримінального провадження як підтвердження того, що кожна із сторін виконала свої обов`язки і не порушила прав учасників кримінального провадження (зокрема, права вимагати відкриття матеріалів провадження та права на ознайомлення з цими матеріалами).
Що стосується наявності в матеріалах справи письмових повідомлень прокурора захиснику про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування, суд ураховує, що зазначене повідомлення будо складено одночасно з переданням обвинувального акту стосовно ОСОБА_7 , тобто 09.07.2020 р., що вочевидь свідчить про те, що зазначене повідомлення вчасно не надійшло до захисника за його адресою. Таким чином, суд не може визнати зазначене повідомлення належним доказом виконання прокурором вимог ст. 290 КПК України. При цьому відсутні документальні підтвердження як отримання захисником цього повідомлення, так і його відправлення.
Також суд не визнає належним доказом виконання прокурором вимог ст. 290 КПК України рапорт слідчого ОСОБА_16 від 09.07.2020 р. В цьому рапорті зазначено, що захиснику обвинуваченого був здійснений телефонний дзвінок із запрошенням до Дарницького УП ГУНП у м. Києві, але захисник відмовився від ознайомлення із матеріалами провадження, посилаючись на відсутність часу. Встановлено, що даний рапорт був складений в день направлення обвинувального акту до суду 09.07.2020 р., після чого в цей день за вих. 52/1313 від 09.07.2020 р. був спрямовано до суду та фактично надійшов до суду 09.07.2020 р. о 12 год. 26 хв., що свідчить про те, що телефонний дзвінок захиснику здійснювався у першій половині дня, а у другій половині дня обвинувальний акт вже перебував в суді, що вочевидь свідчить про те, що захисник завчасно не був повідомлений про завершення досудового розслідування, а також в передбачений кримінально-процесуальним законодавством спосіб.
Разом із тим, посилаючись на зловживання процесуальними правами та відмову захисника від ознайомлення із матеріалами кримінального провадження, прокурор не використав механізм, визначений ч. 10 ст. 290 КПК України, якою регламентовано спеціальний порядок встановлення факту надання протилежній стороні доступу до матеріалів кримінального провадження. Так, у разі зволікання при ознайомленні з матеріалами, до яких надано доступ, слідчий суддя за клопотанням сторони кримінального провадження з урахуванням обсягу, складності матеріалів та умов доступу до них зобов`язаний встановити строк для ознайомлення з матеріалами, після спливу якого сторона кримінального провадження або потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, вважаються такими, що реалізували своє право на доступ до матеріалів.
Таким чином, обмеження строку для ознайомлення з матеріалами, до яких надано доступ у порядку ст. 290 КПК України, допускається лише на підставі ухвали слідчого судді, якою встановлено певний строк для такого ознайомлення.
Іншого порядку підтвердження факту відкриття матеріалів стороною кримінального провадження протилежній стороні в разі зловживання нею своїми процесуальними правами (зволікання при ознайомленні з матеріалами або відмови у письмовому підтвердженні факту надання доступу до матеріалів) у КПК України не передбачено.
Таким чином, надані прокурором письмове повідомлення захиснику про завершення досудового розслідування від 09.07.2020 р. та рапорт слідчого ОСОБА_16 від 09.07.2020 р. не є підтвердженням факту відкриття стороні захисту матеріалів кримінального провадження в розумінні положень ст. 290 КПК.
Що стосується долученої прокурором розписки адвоката ОСОБА_15 про ознайомлення із матеріалами кримінального провадження відносно ОСОБА_7 , датованої 20.07.2020 р., суд враховує, що зазначена розписка була складена після направлення обвинувального акту до суду. А тому ознайомлення захисника із матеріалами справи в суді відбулось відповідно до процесуальних положень, визначених ст. 317 КПК України. А тому зазначена розписка не свідчить про виконання прокурором вимог ст. 290 КПК України, та не може бути визнана належним доказом цього. При цьому суд ураховує, що після звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 з-під варти, у захисника ОСОБА_15 закінчились процесуальні повноваження на захист ОСОБА_7 відповідно до доручення, та після ухвалення судом рішення про призначення ОСОБА_7 захисника нові повноваження захисника ОСОБА_15 відповідно до доручення від 15.07.2020 р. стосувались надання правової допомоги в рамках судового провадження, а не досудового розслідування.
Крім того заслуговують на увагу твердження захисника про те, що потерпілий ОСОБА_5 також в передбачений ст. 290 КПК України спосіб не був повідомлений про закінчення досудового розслідування та про надання доступу до матеріалів досудового розслідування, оскільки документальні підтвердження в матеріалах справи відсутні.
Згідно з ч. 12 ст. 290 КПК у в разі, якщо сторона кримінального провадження не здійснила відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.
Ураховуючи, що стороною обвинувачення не був виконаний процесуальний обов`язок надати стороні захисту доступ до матеріалів досудового розслідування та відкриття їй матеріалів кримінального провадження для ознайомлення, суд не може визнати відомості, надані прокурором, як допустимі докази.
Відповідно до ч.2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 6 Конвенції про захист прав людини, ст. 62 Конституції України, ст.17 КПК України кожна людина має право на справедливий розгляд справи, не може бути піддана кримінальному покаранню поки не буде визнана винним в законному порядку; обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Аналіз сукупності вищезазначених доказів, наданих стороною обвинувачення дозволяє суду зробити висновок про те, що зазначені докази, в силу їх неналежності, не містять сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, які б доводили винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.

Відповідно до вимог п. 2 ч.1 ст. 373 КПК України - виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Аналіз наведених обставин дозволяє суду зробити висновок про те, що органом досудового розслідування не здобуто належних та допустимих доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та стороною обвинувачення не надано, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необхідність визнання невинуватим ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопороушення з підстав недоведеності вчинення обвинуваченим інкримінованого кримінального правопорушення та про необхідність у зв`язку з цим ухвалення виправдувального вироку.

Питання речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

У зв`язку із виправданням ОСОБА_7 суд вважає за необхідне скасувати обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, але не може звільнити ОСОБА_7 з-під варти, оскільки ОСОБА_7 відбуває покарання у виді 5 років 2 місяців позбавлення волі за вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.06.2021 р., який підлягає самостійному виконанню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 373, 374,375,376 КПК України суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_7 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та виправдати його у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим даного кримінального правопорушення.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді «тримання під вартою» - скасувати.

Вирок Нікополського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.06.2021 р. виконувати самостійно.

Речові докази:
-рюкзак чорно зеленого кольору; коробка з коробкою від тюнеру Т2; зарядний пристрій «DOODGE»; мобільний телефон «Айфон» у якого розбитий екран; блокнот рожевого кольору; запальничка з написом «Україна»; газовий балончик 2 штуки; льодяники вокасепт; зарядний пристрій чорного кольору «Microsoft»; мазь «Капсикам»; ножиці; датчик електроенергії; насадка для перукарської машинки; мобільний телефон «Samsung GT-C3322»; павербанк чорного кольору, мобільний телефон «Нокія 3120С-1С», мобільний телефон Нокія АС-3Е», дві звукові колонки Defender SPK-220, які зберігаються в камері речових доказів Дарницького УП ГУНП у м. Києві за квитанцією № 006447 /т.1 а.с. 136/ повернути за належністю потерпілому ОСОБА_5 ;
-компакт-диск з відеозаписом огляду місця події зберігати в матеріалах кримінального провадження;

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя ОСОБА_1