Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/3990/2021 Головуючий в першій інстанції: ОСОБА_1
Категорія справи: ч. 2 ст. 286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за участю:
прокурора ОСОБА_9 ,
потерпілого ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 30 липня 2021 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_11 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки та покладено на нього передбачені ст. 76 КК України обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Судом задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 та стягнуто з ОСОБА_8 на його користь 59111,19 гривень матеріальної шкоди і 200000,00 гривень моральної шкоди.

Також вироком суду вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, 26 листопада 2020 року приблизно о 18 годині 40 хвилин ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «Opel-Vectra», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині проспекту Відрадного зі сторони вулиці Качалова в напрямку проспекту Академіка Корольова в місті Києві, в порушення п. п. 2.3 «б», 12.1, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, перевищив максимально допустиму швидкість в населених пунктах 50 км/год., наближаючись до нерегульованого перехрестя проспекту Відрадного з вулицею Якутською, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не вибрав безпечну швидкість керованого ним транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, при виникненні небезпеки для руху, а саме пішохода ОСОБА_10 , який рухався через проїзну частину проспекту Відрадного поза межами нерегульованого пішохідного переходу, та якого ОСОБА_8 об`єктивно спроможний був завчасно виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості керованого ним автомобіля аж до повної зупинки, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода, який в результаті отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Порушення ОСОБА_8 вимог п. п. 2.3 «б», 12.1, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи установлені судом фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, правильність кваліфікації його дій та призначене йому покарання, просить вирок змінити в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 , а саме зменшити до 25000,00 гривень розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на його корись з обвинуваченого.
Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги захисник звертає увагу на те, що ОСОБА_8 повністю визнав свою винуватість і цивільний позов потерпілого в частині матеріальної шкоди, надавав ОСОБА_10 допомогу на лікування та реабілітацію виходячи зі своїх матеріальних можливостей. При цьому вказує, що обвинувачений, хоча і працевлаштований, однак має батьків пенсіонерів, мати має довічну інвалідність, які потребують постійного лікування, сам він знаходиться на обліку у сімейного лікаря через наявні хронічні захворювання. Тому, з урахуванням матеріального становища ОСОБА_8 , того, що вчинене ним кримінальне правопорушення є необережним, та поведінки потерпілого, які також були причиною настання дорожньо-транспортної пригоди, оскільки він перебував у стані сп`яніння і переходив дорогу поза межами нерегульованого пішохідного переходу, захисник вважає, що визначений судом першої інстанції розмір компенсації моральної шкоди для ОСОБА_10 є занадто великим та підлягає зменшенню.

В апеляційній скарзі прокурор Київської міської прокуратури ОСОБА_7 , також не оспорюючи правильність установлених судом фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні та кваліфікації його дій, просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким обвинуваченому призначити покарання ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Аргументуючи такі вимоги апеляційної скарги прокурор зазначає про те, що у суду не було обґрунтованих та законних підстав для застосування положень ст. 75 КК України і звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням. При цьому апелянт вважає, що наявність у обвинуваченого щирого каяття не свідчить про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання, оскільки: виключно його дії знаходилися у безпосередньому причинному зв`язку із тими наслідками, що настали внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у вигляді отримання ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень; завдані потерпілому збитки на час розгляду справи ОСОБА_8 відшкодовані не були.
Окрім цього, прокурор звертає увагу на те, що суд, в порушення вимог ст. 374 КПК України, в мотивувальній частині вироку не обґрунтував свого рішення про не призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Водночас, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення вказують на те, що, керуючи транспортним засобом, обвинувачений може нести загрозу не тільки для оточуючих, а і для самого себе.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

Захисник ОСОБА_6 подала заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких просить залишити без змін призначене ОСОБА_8 покарання, вважаючи його законним і справедливим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 і обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримання доводів апеляційної скарги про зміну вироку в частині вирішення цивільного позову та які заперечували проти апеляційної скарги прокурора, пояснення прокурора ОСОБА_9 на обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурора та безпідставності апеляційної скарги захисника, аналогічну думку з позицією прокурора щодо апеляційних скарг потерпілого ОСОБА_10 , частково дослідивши за клопотанням сторони захисту матеріали кримінального провадження, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_8 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, які у вироку знайшли свою належну оцінку.

Такі висновки суду ніким з учасників судового розгляду не оспорюються, у зв`язку із чим згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України апеляційним судом не перевіряються.

За встановлених та викладених судом у вироку фактичних обставин кримінального правопорушення дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора, що стосуються призначеного ОСОБА_8 покарання та визначеного порядку його відбування, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

За правилами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вбачається з вироку, призначаючи ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання, суд врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є тяжким; обставини та характер його скоєння; необережну форму, ступінь вини і ставлення обвинуваченого до вчиненого; дані про його особу, а саме те, що він: раніше не судимий; до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не притягувався; працює на посаді помічника оператора в ПП «Амік Україна» з 2012 року; за місцем роботи та проживання характеризується позитивно; на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; знаходиться на обліку у сімейного лікаря внаслідок хронічних захворювань; має батьків пенсіонерів, мати є інвалідом ІІІ групи довічно.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , суд визнав його щире каяття та добровільне часткове відшкодування заподіяної шкоди.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, у кримінальному провадженні не встановлено.

Зваживши в сукупності зазначені обставини, що впливають на захід примусу та порядок його відбування, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 основного покарання з межах санкції закону, за яким його засуджено, у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, що в апеляційній скарзі прокурора не оспорюється. Водночас, за наявності пом`якшуючих обставин, з огляду на дані про особу обвинуваченого, суд вважав за можливе звільнити ОСОБА_8 від відбування цього покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з встановленням іспитового строку 2 (два) роки та покладенням на нього передбачених ст. 76 КК України обов`язків.

Разом з тим, вказавши на грубість порушених ОСОБА_8 правил безпеки дорожнього руху, суд визнав за доцільне призначити йому за ч. 2 ст. 286 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Твердження прокурора в апеляційній скарзі про те, що на час розгляду справи ОСОБА_8 не відшкодував заподіяні потерпілому збитки є неприйнятними та спростовуються відомостями з обвинувального акта, що був затверджений самим апелянтом, у якому вказано про встановлення під час досудового розслідування цієї пом`якшуючої обставини, та позицією самого ОСОБА_10 в суді, який підтвердив, що обвинувачений частково компенсував заподіяну йому шкоду в розмірі 16500,00 гривень. Крім того, на час апеляційного розгляду, ОСОБА_8 відшкодував потерпілому ще 10000,00 гривень. Таким чином, враховуючи, що протягом усього провадження у справі обвинувачений добровільно вживав заходів для компенсації шкоди потерпілому та продовжує це робити, частину фактично відшкодував, суд першої інстанції обґрунтовано визнав дану обставину такою, що пом`якшує покарання.

Посилання апелянта на те, що суд не призначив ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не відповідають дійсності. Як зазначено вище та слідує з вироку, суд, з наведенням відповідних мотивів, обрав та призначити обвинуваченому таке додаткове покарання, яке в санкції ч. 2 ст. 286 КК України визначено як альтернативне.

Приймаючи до уваги в сукупності встановлені та доведені обставини, які наведені вище та які підлягають врахуванню при призначенні покарання, з огляду на дані про особу ОСОБА_8 , що характеризують його виключно з позитивної сторони, наявність двох обставин, що пом`якшують його покарання, та відсутність таких, які б його обтяжували, ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке хоч і є тяжким, але скоєне ним з необережності, враховуючи при цьому зміст та обсяг допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху, а також невідповідність цим правилам дій потерпілого ОСОБА_10 , який, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, переходив проїзну частину дороги в невстановленому для цього місці, колегія суддів погоджується із призначеними судом для ОСОБА_8 як основним покаранням зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, так і мінімальним розміром додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

На переконання колегії суддів, таке покарання відповідає принципам співмірності, індивідуалізації та справедливості, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Будь-яких інших конкретних обставин та аргументованих доводів, які б свідчили про неправильне застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України та про необхідність збільшення до максимального розміру призначене йому додаткове покарання, прокурором в обґрунтування таких вимог своєї апеляційної скарги не наведено. Не встановлено таких і колегією суддів з вище наведених підстав.

Таким чином, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Що стосується вимог апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про зменшення суми моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 , то вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, п. п. 1, 2 ч. 2, ч. ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з вироком, задовольняючи цивільні вимоги ОСОБА_10 про відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 200000,00 гривень, суд врахував тривалість лікування та реабілітації потерпілого, встановлення йому ІІ групи інвалідності внаслідок отриманих травм і необхідність додаткових зусиль для відновлення та організації нормального життя.

Однак, при цьому суд залишив поза увагою та не врахував того, що у дорожньо-транспортній пригоді, яка сталася за участю водія ОСОБА_8 та пішохода ОСОБА_10 , останній також знехтував елементарними правилами безпеки дорожнього руху, оскільки, перебуваючи у стані сп`яніння, переходив проїзну частину дороги, призначену для руху транспортних засобів, поза межами нерегульованого пішохідного переходу.

Зважаючи на наведене, враховуючи в сукупності всі встановлені обставини, які підлягають врахуванню при визначенні розміру моральної компенсації та мають для цього істотне значення, виходячи із вимог справедливості, розумності і виваженості, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого на користь ОСОБА_10 , до 150000,00 гривень.

Разом тим, з огляду на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілому були спричинені тяжкі тілесні ушкодження у вигляді відкритої травми правої гомілки та відкритої черепно-мозкової травми з численними переломами кісток, остання з яких обумовила неефективність дихання та кому ОСОБА_10 , що ці травми призвели до операційних втручань, потребували тривалого лікування та реабілітації, зумовили встановлення йому ІІ групи інвалідності, очевидно погіршили його здібності та обмежили можливості їх реалізовувати, змінили звичний спосіб життя, потребували значного періоду часу та зусиль для пристосування і відновлення повноцінної життєдіяльності, колегія суддів переконана, що розмір моральної компенсації в сумі 25000,00 гривень, як на цьому наполягає захисник в апеляційній скарзі, є несправедливо та невиправдано заниженим.

Також, всупереч доводам захисника та відповідно до ч. 4 ст. 1193 ЦК України, матеріальне становище ОСОБА_8 не може бути підставою для зменшення розміру шкоди, що завдана вчиненням кримінального правопорушення, тим більше до указаного нею розміру.

Отже, апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні в порядку п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України в частині вирішення моральної компенсації, яка підлягає стягненню з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 .

Окрім наведеного, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Як слідує зі справи, ОСОБА_10 у своєму цивільному позові до ОСОБА_8 , окрім моральної компенсації, просив також відшкодувати йому матеріалу шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, в сумі 59111,19 гривень.

Вироком суду, такі цивільні вимоги ОСОБА_10 були задоволені та ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на його користь 59111,19 гривень матеріальної шкоди.

Разом з тим, під час апеляційного розгляду справи встановлено, що на момент вчинення кримінального правопорушення 26 листопада 2020 року ОСОБА_8 був застрахований на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між ним як власником транспортного засобу і ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група». Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-201591155 від 19 жовтня 2020 року, страхова сума на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, становить 260000,00 гривень; за шкоду, заподіяну майну, 130000,00 гривень.

Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV(далі Закон України № 1961-IV), у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли делікті відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України № 1961-IVу страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України № 1961-IV).

Аналогічні висновки викладені у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 11 лютого 2020 року (справа № 489/2170/17).

Таким чином, з огляду на наявність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між ОСОБА_8 і ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група», згідно з яким страхова сума відшкодування покриває визначений розмір матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_10 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, виходячи з чого обов`язок з виплати потерпілому такого відшкодування несе страховик обвинуваченого, то рішення суду першої інстанції про необхідність стягнення з ОСОБА_8 матеріальної шкоди є неправильним.

За наведених підстав колегія суддів дійшла висновку про те, що вирок суду першої інстанції в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України в частині стягнення з ОСОБА_8 на користь потерпілого матеріальної шкоди слід скасувати, а в задоволенні цивільного позову ОСОБА_10 в цій частині відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 30 липня 2021 року щодо ОСОБА_8 змінити в частині вирішення цивільного позову. Зменшити суму моральної шкоди, стягнутої з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 , до 150000,00 (ста п`ятдесяти тисяч) гривень.

В порядку ч. 2 ст. 404 КПК України вирок суду в частині рішення про стягнення з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 матеріальної шкоди скасувати та в задоволенні цивільного позову в цій частині відмовити.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4