ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 грудня 2021 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря:. ОСОБА_4
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0002689 за апеляційною скаргою прокурора Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2020 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тюлькубач Тюлькубаського району Чимкентської області Казахстан, українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

учасники судового провадження:
прокурор: ОСОБА_7
обвинувачений: ОСОБА_6 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, та ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

_____________________________________________________________________________
провадження № 11-кп/812/825/21 головуючий у 1 інстанції ОСОБА_8 : .
категорія ст.186 ч.2 КК України доповідач у апеляц. інстанції : ОСОБА_1 .
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України і призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбуття призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 (три) роки.
Відповідно до ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_6 обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Узагальнені доводи апеляційної скарги прокурора.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що оскаржуваний вирок суду підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягав застосуванню в частині звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням, тобто необгрунтованого застосування судом статті 75 КК України.
На думку апелянта, застосовуючи положення ст. 75 КК України, суд першої інстанції належним чином не мотивував свого рішення про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання, не врахував суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та даних про його особу, який, починаючи з 2004 року, 5 разів засуджувався за вчинення корисливих злочинів, у тому числі за ч. 2 ст. 187 та ч. 2 ст. 186 КК України, судимість за які не знята і не погашена у встановленому законом порядку.
Наголошує на тому, що судом необґрунтовано визнано обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_6 його щире каяття у скоєному та добровільне відшкодування шкоди, оскільки з матеріалів кримінального провадження не вбачається наявності у останнього належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки, її осуду та бажання виправити ситуацію, яка склалась.
Вказує, що матеріали провадження доводять стійкість сформованої протиправної поведінки обвинуваченого, попри суттєві заходи впливу, які раніше вже застосовувались до нього з боку держави, з метою не лише покарання, а й виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів, належних висновків не зробив та, маючи не зняту і не погашену судимість, знову вчинив тяжкий злочин проти власності.
Вважає, що судом безпідставно враховано факт проживання обвинуваченого разом із батьком інвалідом 3 групи, який потребує допомоги, оскільки будь-яких фактичних даних на підтвердження згаданої обставини, а також утримання обвинуваченим свого батька інваліда наведено не було.
Наголошує, що звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням є безпідставним і невмотивованим, не сприятиме його виправленню, може створити в обвинуваченого та інших осіб, схильних до вчинення аналогічних злочинів, хибне уявлення про безкарність за вчинення злочинів, і не буде запобігати вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
14.08.2020 р. близько о 19.55 год., більш точного часу не встановлено, ОСОБА_6 разом із потерпілою ОСОБА_9 перебував у дворі будинку АДРЕСА_2 , де в цей момент у нього виник повторний злочинний, корисливий умисел, на заволодіння чужим майном та обернення його на свою користь, реалізуючи який, скориставшись відсутністю уваги з боку сторонніх осіб, обвинувачений підійшов ззаду до потерпілої ОСОБА_9 , яка в цей час зайшла до приміщення першого під`їзду вказаного будинку та відкрито, шляхом ривку, з правої руки потерпілої викрав пакет, належній останній, в якому знаходились жіночий гаманець вартістю 200 грн. з грошовими коштами в сумі 170 грн.
Після цього, ОСОБА_6 , утримуючи викрадене майно при собі, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном за власним розсудом, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 майнову шкоду в розмірі 370 грн.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримку апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого, який заперечував проти задоволення скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, дослідивши дані про особу обвинуваченого, апеляційний суд доходить наступного.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку. Обставини обвинуваченим ОСОБА_6 не заперечувались, досліджувались за згодою учасників судового провадження, в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України, апеляційному оскарженню та перегляду не підлягають.
Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України вірно та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.
Покарання ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65 - 67 КК України, в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України. Вирок суду в цій частині апелянтом також не оскаржується.
Стосовно можливості звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд дійшов наступного.
Суд першої інстанції дійшов висновку щодо наявності підстав для звільнення обвинуваченого від покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України без урахування всіх обставин, які мають правове значення при вирішенні питання щодо порядку відбування призначеного судом покарання.
Згідно ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004р. № 15 рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права є передусім не дискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а йте, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі вимог ст. 75 КК України, суд першої інстанції це рішення належним чином не вмотивував, та не навів висновки про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.
Як слідує з мотивувальної частини вироку, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував ті ж дані про особу винного та обставини, які пом`якшують покарання, що і при призначенні покарання.
Дійшовши висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, суд першої інстанції не врахував даних щодо тяжкості вчиненого злочину, даних про особу обвинуваченого та конкретних обставин кримінального провадження.
Так, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 5 разів був засуджений за вчинення аналогічних злочинів проти власності, судимість за які не знята і не погашена у встановленому законом порядку.
Матеріали провадження свідчать про те, що до обвинуваченого декілька разів застосовувався інститут звільнення від покарання. Останній злочин обвинувачений ОСОБА_6 вчинив через незначний час після того, як закінчився строк його умовно-дострокового звільнення з місць позбавлення волі.
Однак, попри суттєві заходи впливу, які раніше вже застосовувались до нього з боку держави з метою не лише покарання, а й виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів, належних висновків ОСОБА_6 для себе не зробив та знову вчинив тяжкий злочин проти власності.
Посилання суду першої інстанції на те, що форма посткримінальної поведінки обвинуваченого свідчить про те,що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності, є необґрунтованими.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , судом визнано щире каяття останнього. Проте, відповідно до роз`яснень, наведених у п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 №12 щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Матеріали провадження доводять стійкість сформованої протиправної поведінки обвинуваченого, адже попри суттєві заходи впливу, які раніше вже застосовувалися до нього з боку держави з метою не лише покарання, а й виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів (призначення покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, звільнення від відбування призначеного покарання з іспитовим строком тричі), належних висновків обвинувачений не зробив та, маючи не зняту і не погашену у встановленому законом порядку судимість, знову вчинив тяжкий злочин. Зазначене доводить те, що вчинення злочинів є наслідком свідомо обраного ОСОБА_6 способу життя, який він змінювати не бажає, реального негативного ставлення до скоєного не виявляє та в дійсності свою злочинну поведінку не засуджує.

Отже, вищезазначене виключає в його діях такої ознаки як щире каяття. у скоєному,оскільки воно проявляється виключно у визнанні вини обвинуваченим, який жалю щодо своєї поведінки не висловив.
Те, що обвинувачений працює та проживає з батьком-інвалідом 3 групи, не зменшує суспільно-небезпечний характер вчиненого ним кримінального правопорушення.

Звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробування є безпідставним і невмотивованим, не сприятиме його виправленню, може створити у обвинуваченого та інших осіб, схильних до вчинення аналогічних злочинів, хибне уявлення про безкараність за вчинення злочинів, і не буде запобігати вчиненню ОСОБА_6 нових кримінальних правопорушень
З урахуванням викладеного є неправильним висновок суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, з покладанням обов`язків з числа передбачених ст.76 КК України. Характер і ступінь суспільної небезпеки цього злочину, свідчать про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування реального покарання. Реальне відбування ОСОБА_6 покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
В силу неправильного застосування судом кримінального закону, на підставі ч.1 п.4 ст.420 КПК України вирок суду підлягає скасуванню в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання, з постановленням нового вироку.
Враховуючи наведене, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.405,407,409,413,420,424,426,532 КПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу прокурора Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_5 задовольнити.
Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2020 року відносно ОСОБА_6 в частині звільнення його від відбування призначеного цим вироком покарання, з випробуванням з іспитовим строком 3 роки на підставі ст.75 КК України, з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України - скасувати.
Постановити новий вирок.
Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст.186 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки .
Строк покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня проголошення.

Головуючий:
Судді: