У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні, апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 листопада 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6
засуджений ОСОБА_5
захисник ОСОБА_7

В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Засуджений просить скасувати ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 листопада 2021 року, якою відмовлено у задоволенні його клопотання про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

Засуджений вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою, невмотивованою та такою, що порушує Конституцію України, чинне законодавство та його права як засудженого, а за такого підлягає скасуванню.
На думку апелянта, суд першої інстанції допустив правозастосування положення ст. 80 КК України із обмежувальним тлумаченням, а за такого безпідставно не застосував відносно нього положення ст. 80 КК України.
В обґрунтування апеляційної скарги засуджений зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою практику Європейського суду з прав людини.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

До Центрального районного суду м. Миколаєва надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку, з доповненим клопотанням від 22 жовтня 2021 року, яке обґрунтовано тим, що на даний час ним відбуто майже двадцять років позбавлення волі. З початку строку 30.12.2002 року ним відбуто майже 19 років позбавлення волі, що свідчить про сплив давності виконання обвинувального вироку. Засуджений вказав, що не перешкоджав процедурі виконання обвинувального вироку, сумлінно відбуває призначений вид покарання, не ухилявся від відбування покарання та не вчиняв злочинів.

ОСОБА_5 засуджено вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2004 року за ст. 15, п.п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 1 ст. 263 КК України із застосуванням ст. 70 КК України, до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 , суд першої інстанції вказав, що ст. 80 КК України застосовується у випадку, якщо обвинувальний вирок не виконується, але судом було з`ясовано, що вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2004 року відносно ОСОБА_5 , набув законної сили та почав виконуватись з моменту набрання ним чинності.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали судового провадження, дослідивши доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд приходить до наступного.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дотримався зазначених вимог Закону.

Вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2004 року ОСОБА_5 засуджений за ст. 15, п.п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 1 ст. 263 КК України із застосуванням ст. 70 КК України, до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 25 листопада2004 року, вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2004 року відносно ОСОБА_5 залишений без змін.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст.80КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в строк п`ятнадцять років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин. За ч. 5 цієї ж статті питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Під давністю виконання обвинувального вироку розуміється сплив встановлених у законі строків з дня набрання чинності обвинувальним вироком, що виключає виконання призначеного судом покарання. Існування в КК України цього виду звільнення від відбування покарання обумовлюється недоцільністю виконання обвинувального вироку, оскільки після спливу вказаних строків його виконання не може мати належного карального і превентивного впливу, а також тим, що не вчинення засудженим у цей період нового злочину, як правило, свідчить про втрату ним суспільної небезпечності.

Початком перебігу строку давності є день набрання чинності обвинувальним вироком, який встановлюється кримінально-процесуальним законодавством.

Як за КПК України (в редакції 1960 року) так і за КПК України (2012 року) вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніше як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції.

Оскільки, відносно засудженого вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2004 року набрав законної сили і саме за ним останній відбуває покарання, тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування положень ст. 80 КК України відносно ОСОБА_5 .

Що стосується доводів апелянта, що суд першої інстанції в своєму рішенні залишив поза увагою практику Європейського суду з прав людини, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в апеляційній скарзі засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Крім того, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Разом з тим, враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі злочини насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.05.2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України», де Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства із порушеного засудженим питання не внесені.

Зі змісту ч. 1 ст. 75 Конституції України випливає, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України, до повноважень якої належить, зокрема, прийняття законів (п. 3 ст. 85 Основного Закону). При цьому відповідно п. 1 ч. 1 ст. 91 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

За таких обставин, суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали судового провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмовити в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність вимог ОСОБА_5 про звільнення його від відбування покарання у зв`язку з закінченням строків давності виконання вироку.

Отже, підстав для застосування положень ст.80 КК України до засудженого ОСОБА_5 та задоволення апеляційної скарги засудженого колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 листопада 2021 року стосовно ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: