УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2022 року

м. Київ
справа № 591/5069/18
провадження № 51-686ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, яка брала участь у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Сумського апеляційного суду від 27 січня 2022 року щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,
встановив:
За вироком Зарічного районного суду м. Суми від 17 червня 2021 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Юнаківка Сумського району Сумської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,
засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією майна, крім житла, а на підставі

ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією майна, крім житла;
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 3 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією майна, крім житла, за ч. 1 ст. 357 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, а на підставі частин 1 та 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією майна, крім житла.
ОСОБА_4 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за

ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 187 КК та виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення;
ОСОБА_5 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 187 КК та виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 27 січня 2022 року зазначений вирок залишив без змін, а апеляційні скарги без задоволення.
Органами досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувалась у тому, що

2 липня 2018 року в день, більш точного часу встановити не вдалося, перебуваючи за місцем свого проживання на АДРЕСА_3 , діючи умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , з метою особистого збагачення, вказавши на місце проживання ОСОБА_8 і наявні у нього гроші та цінності, шляхом переконання, вмовляння та підкупу схилила

ОСОБА_6 і ОСОБА_7 до вчинення розбою, поєднаного з проникненням у житло потерпілого.
Дії ОСОБА_4 органами досудового розслідування було кваліфіковано за ч. 4

ст. 27, ч. 3 ст. 187 КК, як підбурення до вчинення розбою, поєднаного з проникненням у житло, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.
Органами досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався в тому, що 2 липня 2018 року близько 23:00 після того, як ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинили напад на ОСОБА_8 прийшов до будинку АДРЕСА_4 , де за попередньою змовою із вказаними особами та за їх вказівкою охороняв потерпілого, щоб він не повідомив про вчинене щодо нього кримінальне правопорушення, а ОСОБА_6 та ОСОБА_7 взяли ключі від квартири ОСОБА_8 та викрали належне йому майно.
Дії ОСОБА_5 органами досудового розслідування було кваліфіковано за ч. 3 ст. 187 КК як розбій, поєднаний із проникненням у житло, вчинений за попередньою змовою групою осіб.
За обставин, установлених судом першої інстанції та детально викладених у вироку, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачувалися в тому, що після отримання інформації від ОСОБА_4 про те, що в ОСОБА_8 вдома наявна велика сума грошей, 2 липня 2018 року близько 23:00, перебуваючи біля будинку

АДРЕСА_4 , умисно, з метою заволодіння чужим майном, за попередньою змовою здійснили напад на ОСОБА_8 , завдавши останньому ударів руками та ногами по голові, обличчю та тулубу, спричинивши йому середньої тяжкості та легкі тілесні ушкодження. Під час заподіяння ударів

ОСОБА_7 погрожував потерпілому ножем, вимагаючи в нього ключі від квартири та інформацію стосовно місця зберігання грошей. Далі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проникли до квартири потерпілого звідки викрали належне йому майно на загальну суму 49 365,12 грн. Крім того, ОСОБА_7 умисно, таємно, викрав банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк», яка належить ОСОБА_8
25 травня 2018 року близько 12:00 ОСОБА_6 , умисно, повторно, через отвір в паркані незаконно зайшов на територію концерну «Демпург» у м. Сумах на вул. Тополянській, 28 та проник до складського приміщення належного ОСОБА_9 звідки таємно викрав металеві кутки, металеві віконні рами. Продовжуючи свою злочинну діяльність, 26 травня 2018 року ОСОБА_6 умисно, таємно, повторно викрав залишок металевих кутків та металевих віконних рам зі складського приміщення ОСОБА_9 , чим завдав ОСОБА_9 матеріальної шкоди на суму 2508 грн.
26 липня 2018 року о 09:45 ОСОБА_6 діючи таємно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, через незачинене вікно проник на територію ПАТ «Сумське НВО» (вул. Курська, 48 у м. Суми) до складського приміщення № 62, звідки викрав майно товариства на суму 475,92 грн.
3 липня 2018 року близько 02:30 продовжуючи свою злочинну діяльність,

ОСОБА_7 , перебуваючи на вул. Петропавлівській у м. Сумах поряд із будинком

№ 102, умисно, таємно, повторно, за допомогою банкомата «Приватбанк» викрав з банківського рахунку ОСОБА_8 3000 грн.
Суд першої інстанції засудив ОСОБА_6 за вчинення злочинів, передбачених

ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187 КК, а ОСОБА_7 за вчинення злочинів, передбачених

ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 185 КК.
Водночас, місцевий суд виправдав ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за вчинення інкримінованих їм злочинів.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду

і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Зазначає, що апеляційний суд, порушуючи вимоги статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), належним чином не перевірив доводів, наведених в апеляційній скарзі, не спростував їх та безпідставно відхилив клопотання про повторне дослідження доказів, які підтверджують вину виправданих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їм злочину.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та додану до неї копію судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити на таких підставах.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
За правилами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Під час розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених у вироку.
Перевіряючи правильність судових рішень, з огляду на наведені вимоги закону колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився апеляційний суд, відповідно до приписів ст. 370 КПК обґрунтував обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 і ОСОБА_7 належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно зі ст. 94 КПК та виправдав ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення саме ними.
Посилання прокурора про залишення апеляційним судом без уваги доводів, наведених у його скарзі, є безпідставними.
Як убачається з матеріалів за скаргою, суд апеляційної інстанції в межах своїх повноважень і з дотриманням вимог ст. 404 КПК розглянув апеляційну скаргу прокурора та захисників в інтересах засуджених на вирок місцевого суду, дав в ухвалі на виконання положень ст. 419 цього Кодексу вмотивовані відповіді на доводи, наведені в скаргах, урахував усі обставини, які за законом мають правове значення, при цьому не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу й дати правильну юридичну оцінку злочинним діям ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та прийняв обґрунтоване рішення про залишення вироку місцевого суду без змін, зазначивши підстави ухвалення такого рішення.
Крім того, не заслуговують на увагу посилання прокурора в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції порушив засади безпосередності дослідження доказів та необґрунтовано відмовив у повторному дослідженні доказів і обставин справи, які, на думку прокурора, підтверджують вину ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .
Так, згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. Суд апеляційний інстанції ретельно перевірив доводи прокурора щодо виправдання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , проаналізував їх, зіставляючи з тими доказами, що містяться в матеріалах справи, і такої умови під час судового розгляду не встановив. Сам по собі факт непогодження з висновками суду не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді.

Крім того, як видно з касаційної скарги, прокурор у межах питань, які віднесені до компетенції Верховного Суду, оскаржує судове рішення лише на підставах істотного порушення вимог КПК, що передбачено п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу.
У зв`язку з чим у ході повторного розгляду справи суд буде позбавлений можливості погіршити становище ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і визнати їх винуватими у вчиненні злочину, оскільки для цього в касаційній скарзі необхідно було вказати на неправильність застосування того чи іншого закону про кримінальну відповідальність як на додаткову підставу для скасування судового рішення, що передбачено п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК, а не лише на істотні порушення кримінального процесуального закону.
Тобто за таких обставин у будь-якому випадку апеляційний суд буде позбавлений права за скаргою прокурора постановити новий вирок та визнати ОСОБА_4 і ОСОБА_5 винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3

ст. 187 КК, як про це просив прокурор.
Істотних порушень норм права, які могли би бути безумовними причинами для скасування чи зміни судового рішення стосовно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , з наведених у скарзі підстав під час розгляду скарги в суді касаційної інстанції не встановлено. Тому Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, яка брала участь у суді апеляційної інстанції на ухвалу Сумського апеляційного суду від 27 січня 2022 року щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та

ОСОБА_7 .
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3