Справа №575/205/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/129/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Великописарівського районного суду Сумської області від 30.10.2020 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, із повною загальною середньою освітою, неодруженого, не працевлаштованого, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу

- 23.06.2014 року Богодухівським районним судом Харківської області за ч.2 ст.185 КК України до 2 років позбавлення волі, звільненого на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком 1 рік. 17.11.2014 року Жовтневим районним судом м.Харків за ч.1 ст. 309, ст. 71 КК України до 1 року 1 місяця позбавлення волі, до цього покарання приєднано невідбуту частину покарання за вироком Великописарівського районного суду Сумської області від 10.09.2009 року за ч.4 ст. 296 КК України, звільненого 24.11.2017 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 місяць 30 днів,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 в яких:

- прокурор просив вирок Великописарівського районного суду Сумської області від 30.10.2020 року, відносно ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Просив ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі. Також, прокурор просив допитати потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 та дослідити:

- протокол огляду місця події з фото таблицями від 27.01.2020 року(а.с. 80-83 т.1);

- протокол проведення слідчого експерименту від 29.01.2020 року (а.с. 107-117 т.1);

- висновок експерта № 43 від 04.02.2020 року (а.с. 124-125 т.1);

- висновок експерта № 29 від 18.02.2020 року (а.с. 149-153 т.1);

- висновок експерта № 28 від 19.02.2020 року (а.с. 155-160 т. 1);

- висновок експерта № 37 від 17.02.2020 року (а.с. 164-167 т. 1);

- протоколи проведення слідчого експерименту від 06.02.2020 року ( а.с. 172-175 т.1);

- висновки експерта № 63 від 21.02.2020 року, № 58 від 21.02.2020 року, № 77 від 25.02.2020 року (а.с. 179-181 т. 1);

- висновок комплексної судово-психіатричної експертизи № 236 від 12.10.2020 року (а.с. 141-147 т.2);

- матеріали, що характеризують особу обвинуваченого;

- обвинувачений просив вирок Великописарівського районного суду Сумської області від 30.10.2020 року, змінити в частині призначення покарання і замість позбавлення призначити обмеження волі.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 124 КК України та призначеного покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 , до вступу вироку в законну силу, залишено раніше обрану - тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 визначено рахувати з моменту його затримання з 27.01.2020 року.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 5 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 8 350,26 грн процесуальних витрат.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор вказував, що висновок суду, про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 1 ст. 121 на ст. 124 КК України, помилковий. Суд не навів у вироку формулювання обвинувачення за ст. 124 КК України, яке він визнав доведеним, а виклав його за ч. 1 ст. 121 КК України, яке пред`явлено ОСОБА_8 органами досудового розслідування. Суд встановив, що ініціатором конфлікту був потерпілий ОСОБА_10 , оскільки вдарив обвинуваченого по сідницях та здавлював його шию (що підтверджується виключно поясненнями обвинуваченого), а також наявність давнього конфлікту 2008 рік, між потерпілим та обвинуваченим.

Між тим, суд не дав оцінки поясненням свідка ОСОБА_11 , який вказував, що ОСОБА_8 у ході конфлікту дістав ніж з кишені та завдав удар потерпілому в ділянку серця та не підтвердив факту спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , показам свідка ОСОБА_12 , який також зазначав, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 відбувся конфлікт в ході якого вони один одного хапали за одяг спереду у той же час, факту того, що ОСОБА_10 душив ОСОБА_8 свідок не підтвердив. Згідно протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 і висновку експертизи, вбачається, що механізм спричинення тілесного ушкодження, виявленого у ОСОБА_10 відповідає механізму, показаному ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 під час проведення слідчого експерименту.

Водночас суд надаючи оцінку поясненням потерпілого та обвинуваченого, перевагу віддав поясненням останнього, тоді як покази першого повністю узгоджуються з матеріалами справи, а жоден з досліджених доказів не містить даних, що свідчать про протиправність поведінки потерпілого, які б вказували на здушування шиї ОСОБА_8 , що могло створити загрозу життю обвинуваченого.

Також, стороною захисту не надано документів, що підтверджують спричинення обвинуваченому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень внаслідок здавлювання руками шиї або спричинення ударів ногою по сідницях.

На переконання прокурора суд не врахував того, що на умисність дій обвинуваченого свідчить сама обстановка вчинення злочину, а саме, що в ситуації, яка склалася, докази наявності загрозливого стану життю чи здоров`ю ОСОБА_8 відсутні, застосування ним в якості знаряддя злочину ножа, який має колюче-ріжучі властивості, а також локалізація нанесеного ушкодження потерпілому, а саме проникаючої колото-різаної рани грудної клітини, в якій знаходиться життєво важливий орган. Вказані факти загальновідомі, при застосуванні ножа існує вірогідність не тільки нанесення тілесного ушкодження з крововтратою, а й ушкоджень життєво важливих органів та навіть летального наслідку. Сила удару, яка дозволила, щоб лезо ножа повністю ввійшло у тіло потерпілого.

Прокурор вважав, що кваліфікуючи дії обвинуваченого за ст. 124 КК України, а не за ч. 1 ст. 121 КК України, суд першої інстанції вибірково послався на окремі обставини справи вчинення злочину, не надавши при цьому вказаним обставинам оцінки, не зіставив їх з іншими доказами з точки зору їх взаємозв`язку. Зокрема, суд не дав оцінки відповідності чи не відповідності знаряддя захисту і нападу,локалізації та механізму спричинення нанесення удару, характеру небезпеки, що загрожувала ОСОБА_8 .

З огляду на викладене, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ст. 124 КК України, на думку прокурора, не правильна, і призвела до уникнення обвинуваченим відбування справедливого покарання.

Обвинувачений стверджував, що встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи він не оспорює, вважає правильними, однак міру призначеного покарання за ст. 124 КК України у виді 2 років позбавлення волі, вважав надто суворою та більше того, не передбаченою даною статтею КК України.

В подальшому обвинувачений подав заяву про відмову від своєї апеляційної скарги.

А прокурор в суді апеляційної інстанції частково змінив вимоги клопотання про дослідження доказів, та відмовився від допиту потерпілого та свідків.

Інші учасники кримінального провадження, зокрема захисник та потерпілий, вирок суду в апеляційному порядку не оскаржували.

Як вбачається з вироку ухваленого судом першої інстанції ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що 27 січня 2020 року близько 12 години 30 хвилин перебував поблизу господарства АДРЕСА_1 та під час словесної сварки з ОСОБА_10 , яка виникла на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, останній завдав ОСОБА_8 два удари ногою по сідницях. Обвинувачений ОСОБА_8 , діючи умисно, з мотивів особистої неприязні, яка виникла раптово до ОСОБА_10 під час зазначеного конфлікту, з метою спричинення тілесних ушкоджень, дістав з кишені власної куртки ніж та з прикладанням сили правою рукою наніс ним один удар в ліву передню частину грудної клітки останньому, спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді проникаючої в ліву плевральну порожнину колото-різаної рани в міжребір`ї по передній паховій лінії, малий гемоторакс зліва, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи №43 від 04.02.2020 є небезпечними для життя і за цією ознакою, згідно з п.2.1.1 «Правил судово- медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

В ході судового розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що в діях обвинуваченого ОСОБА_8 вбачаються ознаки кримінального правопорушення передбаченого ст. 124 КК України, як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, вчиненого у разі перевищення меж необхідної оборони, тому суд визнав його винним у вчиненні цього злочину та призначив покарання.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора ОСОБА_6 , яка вимоги апеляційної скарги прокурора підтримала, просила вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким просила ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України з призначенням відповідного покарання, та яка не вбачала підстав для розгляду скарги обвинуваченого з огляду на його відмову від неї, думки обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які від підтримки апеляційної скарги обвинуваченого відмовились та які заперечили проти задоволення вимог скарги прокурора, просили вирок суду залишити без зміни, повторно дослідивши докази, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом, відповідно до положень ст. 94 цього Кодексу, згідно норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження передбачених цим Кодексом.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції в цілому дотримався.

З обвинувального акту в даному кримінальному провадженні вбачається, що ОСОБА_8 органом досудового розслідування було висунуто обвинувачення в умисному спричиненні потерпілому ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для здоров`я потепілому в момент заподіяння, тобто у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Так, відповідно до обвинувального акту ОСОБА_8 27.01.2020 року близько 12.30 год перебував поблизу господарства АДРЕСА_1 та під час словесної сварки з ОСОБА_10 , яка виникла на грунті раптово виниклих неприязних відносин, останній завдав ОСОБА_8 два удари ногою по сідницях. Обвинувачений ОСОБА_8 , діючи умисно, з мотивів особистої неприязні, яка виникла раптово до ОСОБА_10 під час зазначеного конфлікту, з метою спричинення тілесних ушкоджень, дістав з кишені власної куртки ніж та з прикладанням сили правою рукою наніс ним один удар в ліву передню частину грудної клітки останньому, спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді проникаючої в ліву плевральну порожнину колото-різаної рани в міжребір`ї по передній паховій лінії, малий гемоторакс зліва, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи №43 від 04.02.2020 є небезпечними для життя і за цією ознакою, згідно з п.2.1.1 «Правил судово- медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

З метою правильності та об`єктивності встановлення фактичних обставин справи суд першої інстанції вислухав обвинуваченого, потерпілого, свідків, а також дослідив ряд письмових доказів, наданих стороною обвинувачення.

Так, допитаний судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 , свою вину в інкримінованому злочині з а ч. 1 ст. 121 КК України, визнав частково та в суді першої інстанції пояснював, що 27.01.2020 року, йдучи додому в с. Яблучне Великописарівського району Сумської області по вул. Щаслива біля господарства № 87 зустрів знайомого ОСОБА_12 , який стояв біля свого господарства. До їх підійшов ОСОБА_10 і мовчки, безпричинно наніс йому два удари ногою по сідницях та став ображати, а після зауваження, став хватати за одяг, схопив за горло та почав душити. Вирватися не міг, оскільки ОСОБА_10 значно вищий його та сильніший. Розуміючи, що його здоров`ю загрожує небезпека, правою рукою вийняв з кишені складальний ніж довжиною близько 10 см. з дерев`яною рукояткою, яким користується вдома, і наніс ним удар в лівий бік ОСОБА_10 . Після цього ОСОБА_10 пішов додому, а він попрямував до свого господарства. Всі вищевказані події відбувалися в присутності свідків. Працівникам поліції він добровільно видав ніж, яким було заподіяно тілесні ушкодження. Також зазначав, що у 2008 році ОСОБА_10 заподіяв йому тяжкі тілесні ушкодження і він змушений був перебувати в лікарні на лікуванні. Після отриманої травми втратив слух на одне вухо. З заявою про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_10 він не звертався, оскільки він просив цього не робити. З висновком судово-медичної експертизи про тяжкість тілесних ушкоджень заподіяних ОСОБА_10 та висновком комплексної психолого-психіатричної експертизи погоджується. Цивільний позов, заявлений потерпілим ОСОБА_10 на суму 20000,00 в рахунок відшкодування моральної та матеріальної шкоди, визнав частково. Щиро розкаювався у вчиеному та просив врахувати, що дії ОСОБА_10 сприймав як реальну загрозу життю та здоров`ю, оскільки останній неодноразово погрожував йому.

З викладеного вбачається, що факт заподіяння потерпілому ОСОБА_10 тяжкого тілесно ушкодження обвинувачений ОСОБА_8 не заперечує, однак стверджує, що був вимушений його завдати боячись за своє життя та здоров`я зі сторони потерпілого.

Допитаний судом першої інстанції потерпілий ОСОБА_10 зазначав, що 27.01.2020 року він разом з ОСОБА_11 ходили до школи в с. Яблучне Великописарівського району Сумської області, щоб влаштуватись на роботу. Близько обіду повертались додому. Біля господарства ОСОБА_12 розмовляв з ОСОБА_8 . Він разом з ОСОБА_11 підійшли до їх, щоб привітатись, а потім стали шуткувати. В цей час ОСОБА_12 зайшов до свого господарства, а ОСОБА_8 з внутрішньої кишені куртки вийняв ніж шириною близько 3 см, але короткий, став перекладати його з руки в руку та погнався за ним. Коли він забіг за автомобіль, ОСОБА_8 підбіг до нього та наніс йому удар в лівий бік, задівши легеню і пішов до свого будинку. Побачивши кров, він разом з ОСОБА_11 пішли додому. По дорозі ОСОБА_11 зателефонував на швидку допомогу та повідомив про заподіяння тілесних ушкоджень. Все це тривало близько 7-10 хвилин. Цивільний позов підтримує. Крім того, зауважував, що близько 10 років тому він побив ОСОБА_8 , який з побоями перебував у лікарні, але в послідуючому вони примирилися, він відшкодував кошти за лікування і намагався не зустрічатися з ОСОБА_8 . Цивільний позов, заявлений ним на суму 20 000,00 гривень моральної та матеріальної шкоди, підтримував.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_12 зазначав, що з ОСОБА_8 та ОСОБА_10 є односельцями. Він перебував біля свого господарства в АДРЕСА_1 . ОСОБА_8 йшов вулицею і зупинився біля нього. Вони розмовляли. В цей час до них підійшов ОСОБА_10 та нічого не пояснюючи наніс ОСОБА_8 два удари ногою по сідницях, від яких ОСОБА_8 підскочив. Він попросив ОСОБА_8 та ОСОБА_10 відійти від його господарства, бо з двору вийшла дитина. В цей час ОСОБА_10 наніс ще один удар ногою ОСОБА_8 під сідниці. ОСОБА_8 попросив його забрати дитину. ОСОБА_8 та ОСОБА_10 схопили один одного за одяг спереду. Він їх розтягнув, але вони знову збіглися. ОСОБА_10 вищий та мужніший за ОСОБА_8 , тому на його думку, тримаючи ОСОБА_8 за одяг, міг душити його, але достовірно підтвердити даний факт не зміг, бо відволікся на дитину та залишив місце пригоди. Що було далі, він не бачив. ОСОБА_10 був разом з незнайомим йому чоловіком.

Свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції пояснювала, що вона співмешкає з ОСОБА_10 в с. Яблучне Великописарівського району Сумської області. 27.01.2020 року близько 10 години ранку ОСОБА_10 разом з ОСОБА_11 пішли з дому. Перед обідом ОСОБА_10 повернувся додому у супроводі ОСОБА_11 , був у крові. На його тілі під серцем була колота рана шириною близько 2 см. Цього дня ОСОБА_10 перебував у теплій сорочці та курточці. Його забрала машина швидкої допомоги.

Також, судом першої інстанції був допитаний і свідок ОСОБА_11 та який пояснив, що він разом з ОСОБА_10 перебували у школі в АДРЕСА_1 . ОСОБА_10 підійшов до ОСОБА_8 , який стояв біля господарства, де також знаходився автомобіль, і щось сказав на адресу ОСОБА_8 . Останній кинувся на ОСОБА_10 . Він почав їх розтягувати, але ОСОБА_10 сказав, щоб він не ліз, бо получе та відштовхнув його. Вони звелися. ОСОБА_10 став чіплятися до ОСОБА_8 та хотів його ударити, але той ухилився та вийняв з внутрішньої кишені ніж і наніс удар ОСОБА_10 . Чи наносив удари ОСОБА_10 . ОСОБА_8 він не пам`ятає. Біля господарства інших осіб не бачив. Після нанесення удару ножем, ОСОБА_8 пішов з місця пригоди, а він викликав поліцію та швидку допомогу і разом з ОСОБА_10 пішли до його будинку. ОСОБА_10 перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Крім пояснень обвинуваченого, потерпілого та свідків, судом першої інстанції досліджено також ряд наданих стороною обвинувачення письмових доказів, а саме:

- заяву від 27.01.2020 року, згідно якої ОСОБА_8 добровільно видав розкладний ніж, яким наніс тілесні ушкодження ОСОБА_10 ( т. № 1 а.с.76);

- заяву ОСОБА_14 та протокол огляду місця події з фототаблицями від 27.01.2020 року, відповідно до яких ОСОБА_14 добровільно видав працівникам поліції сорочку теплу сірого кольору, куртку чорного кольору, які належать його сину ОСОБА_10 (т. № 1 а.с.80-83);

- висновок щодо результатів медичного огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно якого на час вчинення злочину ОСОБА_8 ознак сп`яніння не виявляв (т. № 1 а.с.100);

- покази дані ОСОБА_8 під час проведення слідчого експерименту, які аналогічні показам, даним ним під час розгляду кримінального провадження;

- висновки експерта №19/119/8-15е від 17.02.2020 року та № 19/119/8-16е від 19.02.2020, відповідно до яких на черевиках, курточці, наданих на дослідження, слідів крові не виявлено (т. № 1 а.с. 130-135, а.с.144-147);

- виписку (епікриз) згідно якої ОСОБА_8 з 21.07.2008 року по 15.08.2008 року перебував на лікуванні у нейрохірургічному відділенні СОКЛ з діагнозом закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку, лінійний перелом склепіння черепа з переходом на основу (т. № 1 а.с.245).

Також, судом першої інстанції досліджено, а апеляційним судом за клопотанням прокурора були повторно досліджені і такі докази як:

- висновок комплексної судової психолого психіатричної експертизи № 236 від 12.10.2020 відповідно до якого ОСОБА_8 під час вчинення кримінального правопорушення будь-яким психічним захворюванням не страждав, не виявляв ознак будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На даний час ОСОБА_8 будь-яким психічним захворюванням не страждає,може усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_8 на момент вчинення кримінального правопорушення не перебував в стані фізіологічного афекту, а відчував негативно забарвлене емоційне переживання страху за власне життя та здоров`я, яке не досягло афективної глибини та суттєво не вплинуло на його свідомість та діяльність. Наявні у ОСОБА_8 індивідуально-психологічні особливості істотно не вплинули на його поведінку під час вчинення ним інкримінованих дій, тобто не порушували та не обмежували його здатність до змістовної оцінки та вольового контролю своїх протиправних дій під час вчинення кримінального правопорушення (т. № 2 а.с.141-147).

- протокол огляду місця події з фототаблицями від 27.01.2020 року, відповідно до якого в господарстві ОСОБА_8 в АДРЕСА_1 в присутності понятих ОСОБА_8 добровільно видав ніж (фрагменти) зі слідами речовини бурого кольору, яким він спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_10 (т. № 1 а.с. 77-79);

- протокол проведення слідчого експерименту від 29.01.2020 року за участю ОСОБА_8 в присутності захисника ОСОБА_7 , відповідно до якого ОСОБА_8 розповів та показав при яких обставинах і як саме наніс удар ножем потерпілому ОСОБА_10 (т. № 1 а.с.107-117);

- висновок експерта №43 від 04.02.2020 року, відповідно до якого ОСОБА_10 заподіяно проникаючу в ліву плевральну порожнину колото-різану рану в 6 міжребір`ї по передній паховій лінії. Малий гемоторакс зліва. Дане ушкодження утворилось від дії гострого предмету та є небезпечним для життя і за цією ознакою, згідно з п. 2.1.1. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», відноситься до тяжких тілесних ушкоджень (т. № 1 а.с.124-125);

- висновок експерта № 29 від 18.02.2020 року, відповідно до якого виявлено колото-різане пошкодження на лівій поличці сорочки, вилученій у ОСОБА_10 , яке утворилось від дії плоского колюче-ріжучого знаряддя, яке має середнього ступеню гостроти лезо, дія якого відобразилася на краях пошкодження (т. № 1 а.с.149-153);

- висновок експерта № 28 від 19.02.2020 року, відповідно до якого пошкодження у верхньому відділі передньої поверхні лівого рукава куртки могло бути спричинено клинком ножа, виявленого в господарстві ОСОБА_8 , або іншим клинком з аналогічними конструктивними особливостями, ступенем гостроти леза, кінця, властивостями обушка (т. № 1 а.с.155-160);

- висновок експерта № 37 від 17.02.2020, відповідно до якого походження крові на клинку можливо від особи любої статі, організму якої притаманний антиген Н ізосерологічної системи АВО, у тому числі від самого потерпілого ОСОБА_10 (т. № 1 а.с.164-167);

- протокол проведення слідчого експерименту від 06.02.2020 року зі свідком ОСОБА_11 , згідно якого останній показав як ОСОБА_8 наніс удар ножем ОСОБА_10 (т. № 1 а.с.168-170);

- протокол проведення слідчого експерименту від 06.02.2020 року, відповідно до якого ОСОБА_10 показав та розповів, яким чином ОСОБА_8 заподіяв йому тілесні ушкодження. Під час проведення слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_10 зазначає, що ОСОБА_8 був разом з ОСОБА_15 та вказує, що між ними виник словесний конфлікт, але причини не зазначає ( т. № 1 а.с.172-175);

- висновки експерта № 63 від 21.02.2020 року, № 58 від 21.02.2020 року, № 77 від 25.02.2020 року, відповідно до яких механізм спричинення тілесного ушкодження, виявленого у ОСОБА_10 відповідає механізму, показаному ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 під час проведення слідчого експерименту (т. № 1 а.с.179-181).

Дослідивши та оцінивши пояснення обвинуваченого, потерпілого і свідків в сукупності з письмовими доказами, суд першої інстанції дішов висновку про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 іншого, менш тяжкого, складу кримінального правопорушення за ст. 124 КК України, ніж те, що ставилось йому в провину стороною обвинувачення за ч. 1 ст. 121 КК України.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов виходячи з того, що покази ОСОБА_8 послідовні та такі, що узгоджуються з іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами.

Крім цього, суд першої інстанції врахував обставини, встановленні під час розгляду кримінального провадження справи, наявність суспільно небезпечного посягання з боку самого потерпілого, його поведінку, а саме погрози з боку потерпілого на адресу обвинуваченого ОСОБА_8 , нанесення ударів ногою по сідницях, що спричинило фізичний біль, а також здавлення горла, що викликало у ОСОБА_8 не тільки фізичний біль, а й затримку дихання та страх за власне життя та здоров`я, загрозу своєму життю та здоров`ю ОСОБА_8 сприймав як реальну.

З апеляційної скарги прокурора вбачається, що з таким висновком суду першої інстанції він не погоджувався, вирок суду вважав таким, що підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового обвинувального вироку, однак не за ст. 124 КК України, а за ч. 1 ст. 121 КК України.

Зокрема, прокурор звертав увагу на те, що суд самостійно встановив, що ініціатором конфлікту був потерпілий ОСОБА_10 , оскільки вдарив обвинуваченого по сідницях та здавлював його шию.

Разом з тим, дослідивши матеріали кримінального провадження, в тому числі за клопотанням прокурора повторно дослідивши частину письмових доказів, що вже досліджувались судом першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 дійсно слід кваліфікувати за ст. 124 КК України, як це правильно зробив суд першої інстанції.

Так, ст. 124 КК встановлює кримінальну відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця. Диспозиція цієї норми містить обов`язкові ознаки складу злочину, які відрізняють його від діянь, відповідальність за які настає за частиною першою статті 121 КК України.

Згідно з ч. 3 ст. 27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.

Отже, виходячи з наведеного, право на необхідну оборону виникає лише за певних умов, визначених законом. Згідно з положеннями ст. 36 КК ці умови полягають у такому:

1) оборона визнається необхідною лише у випадку, якщо дії, що становлять її зміст, вчинено з метою захисту охоронюваних законом: а) прав та інтересів особи, яка захищається; б) прав та інтересів іншої особи (фізичної чи юридичної); в) суспільних інтересів; г) інтересів держави;

2) оборона може здійснюватись лише від суспільно небезпечного посягання, тобто діяння, ознаки якого передбачені КК;

3) за загальним правилом необхідна оборона має бути своєчасною - право на неї втрачається після того, як посягання було припинено або закінчено, і необхідність застосування засобів захисту відпала;

4) посягання має бути реальним, а не існувати лише в уяві того, хто захищається;

5) шкода при необхідній обороні може бути заподіяна тільки тому, хто посягає;

6) при необхідній обороні допускається заподіяння лише такої шкоди, яка є необхідною і достатньою в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Визначення конкретного моменту, з якого особа перестала перебувати в стані необхідної оборони з огляду на закінчення злочинного посягання, має відносний характер і залежить від конкретних обставин справи, оцінка яких має включати аналіз об`єктивних і суб`єктивних аспектів поведінки як нападника, так і того, хто обороняється. При цьому важливо з`ясувати, чи могла особа, яка обороняється, з огляду на об`єктивну обстановку та поведінку нападника усвідомлювати, що посягання припинилося, тобто чи було для такої особи за даних об`єктивних обставин очевидним, що у застосуванні заходів захисту відпала необхідність. Якщо ж у ситуації, яка склалася, особа не мала можливості усвідомити факт припинення злочинного посягання, слід вважати, що вона діяла в стані необхідної оборони. Крім того, посягання вважається наявним і тоді, коли воно зупинене, однак може відновитися у будь-який момент.

При розгляді справ даної категорії необхідно також з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання. При цьому згідно з ч. 3 ст. 36 КК перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту; перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК.

Щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, необхідно враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Як вбачається з пояснень обвинуваченого ОСОБА_8 той, між іншого пояснював, що стояв разом з ОСОБА_12 біля домогосподарства останнього, до них підійшов ОСОБА_10 і мовчки, безпричинно наніс йому два удари ногою по сідницях та став ображати, а після зауваження, став хватати за одяг, схопив за горло та почав душити, а тому він вирватися не міг, оскільки ОСОБА_10 значно вищий його та сильніший, і розуміючи, що його здоров`ю загрожує небезпека, правою рукою вийняв з кишені складальний ніж і наніс ним удар в лівий бік ОСОБА_10 .

З вказаних пояснень обвинуваченого вбачається, що сам факт нанесення удару ножем потерпілому він не заперечує, разом з тим колегія суддів більш детально звертає увагу на ті події, що передували такому удару.

З пояснень потерпілого ОСОБА_10 вбачається, що 27.01.2020 року він разом з ОСОБА_11 підійшли до ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , разом шуткували, тоді ОСОБА_12 зайшов до свого господарства, а ОСОБА_8 з внутрішньої кишені куртки вийняв ніж, став перекладати його з руки в руку та погнався за ним. Коли він забіг за автомобіль, ОСОБА_8 підбіг до нього та наніс йому удар в лівий бік, задівши легеню і пішов до свого будинку.

З таких пояснень потерпілого вбачається, що ОСОБА_8 він не бив, як про це вказав до цього ОСОБА_8 , а той безпричинно вийняв ніж, погнався за ним та завдав цим ножем йому потерпілому одного удару.

Натомість, з пояснень свідка ОСОБА_12 безпосереднього очевидця події, і який не є зацікавленою особою, вбачається інше. Так, свідок факт безпричинного нанесення потерпілим обвинуваченому ногою ударів по сідницях підтвердив, білеше того, зазначив, що від таких ударів ОСОБА_8 підскочив, що свідчить про їх силу. Також зазначав, що ОСОБА_10 вищий та мужніший за ОСОБА_8 , тому на його думку, тримаючи ОСОБА_8 за одяг, він міг душити його. Крім цього, свідок підтвердив і той факт, що дійсно ОСОБА_8 та ОСОБА_10 хапали один одного за одяг спереду. Він їх розтягнув, але вони знову збіглися.

Інший свідок ОСОБА_11 також вказував, що був з ОСОБА_10 та останній підійшов до ОСОБА_8 , який стояв біля господарства, де також знаходився автомобіль, і щось сказав на адресу ОСОБА_8 . Останній кинувся на ОСОБА_10 . Він почав їх розтягувати, але саме ОСОБА_10 сказав, щоб він не ліз, бо получе та відштовхнув його. Вони звелися. ОСОБА_10 став чіплятися до ОСОБА_8 та хотів його ударити, але той ухилився та вийняв з внутрішньої кишені ніж і наніс удар ОСОБА_10 .

Аналізуючи викладене вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 стояв зі свідком ОСОБА_12 , що підтвердили обвинувачений потерпілий і свідки. Далі до них підійшов потерпілий ОСОБА_10 та безпричинно наніс обвинуваченому ОСОБА_16 удари по сідницях, що узгоджується з поясненнями обвинуваченого та свідка ОСОБА_12 ..

Факт того, чи наносив удари обвинувачений ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_10 ніхто підтвердити не зміг.

Натомість свідок ОСОБА_12 , як вказувалося вище, зауважував про сильну статуру потерпілого та про те, що обвинувачений дійсно за нього слабший, а інший свідок ОСОБА_11 зазначав, що саме йому потерпілий наказав відійти в сторону і не намагатись розбороняти потерпілого з обвинуваченим, крім цього, свідок зауважував, що ОСОБА_10 першим став чіплятися до ОСОБА_8 та хотів його ударити, але той ухилився, вказані обставини на думку колегія суддів дійсно свідчать про існування саме в потерпілого умислу на спричинення обвинуваченому тілесних ушкоджень, а не навпаки.

Сам же факт душіння обвинуваченого потерпілим за горло, ніхто, крім обвинуваченого, підтвердити не зміг, оскільки свідки очевидцями цього не були (один свідок пішов в домогосподарство, а інший відійшов в сторону по наказу самого потерпілого) однак, покази обвинуваченого в цій частині, колегія суддів вважає такими, що в цілому можуть існувати з огляду на сукупність встановлених загальних обставин справи.

Також, як суд першої інстанції, так і колегія суддів звертає увагу і на виписку ( епікриз) яка виступає в підтвердження того, що ОСОБА_8 з 21 липня 2008 року по 15 серпня 2008 року перебував на лікуванні у нейрохірургічному відділенні СОКЛ з діагнозом закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку, лінійний перелом склепіння черепа з переходом на основу (т. № 1 а.с.245). Про недостовірність такої виписки ніхто не зауважував, а тому існування факту нанесення ОСОБА_8 . ОСОБА_10 тілесного ушкодження, ще в 2008 році, ймовірне.

Враховуючи викладені обставини, встановленні під час розгляду кримінального провадження справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність суспільно небезпечного посягання з боку самого потерпілого ОСОБА_10 , його поведінку, а саме погрози з боку потерпілого на адресу обвинуваченого ОСОБА_8 , нанесення ударів ногою по сідницях, що спричинило фізичний біль, а також здавлення горла, що викликало у ОСОБА_8 не тільки фізичний біль, а й затримку дихання та страх за власне життя та здоров`я, та про те, що загрозу своєму життю та здоров`ю ОСОБА_8 сприймав як реальну.

В той же час шкода, заподіяна потерпілому ОСОБА_10 , судом правильно розцінена, як надмірна та яка явно не відповідає небезпечності посягання та обстановці захисту і заподіяна ОСОБА_8 умисно, з метою спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень та невизначеної шкоди здоров`ю.

Також, по при висновки прокурора, при встановленні фактичних обставин справи та визначення в діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, судом враховано і протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 і висновок експертизи відповідно до яких вбачається, що механізм спричинення тілесного ушкодження, виявленого у ОСОБА_10 відповідає механізму, показаному ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 під час проведення слідчого експерименту. Разом з тим, слід зауважити, що факту нанесення обвинуваченим удару ножем потерпілому ніким з учасників справи, в тому числі і самим обвинуваченим, під сумнів не ставиться, однак ці два докази не вказують на наявність в діях ОСОБА_8 саме складу злочину за ч. 1 ст. 121 КК України, як на тому наполягав прокурор.

Щодо відсутності доказів на існування факту здавлювання руками шиї або спричинення ударів ногою по сідницях, про що також стверджував прокурор в апеляційні скарзі, то вони не повністю відповідають дійсності, оскільки про існування ударів ногою по сідницях прямо підвердив свідок ОСОБА_12 , а про існування факту задавлювання потерпілим руками шиї обвинуваченого, то тут дійсно матеріали справи прямих доказів не містять, однак, з пояснень свідків - очевидців, вбачається, що існування такого факту дійсно могло бути, оскільки між обвинуваченим та потерпілим заявязалась бійка ініціатором якої був не обвинувачений, а потерпілий, який зі слів свідка ОСОБА_11 , перебував у стані алкогольного сп`яніння та відповідно до пояснень свідка ОСОБА_12 був фізично сильніший за обвинуваченого ОСОБА_8 .

Щодо інших тверджень сторони обвинувачення, зокрема про відсутність оцінки поясненям свідка ОСОБА_11 який вказував, що ОСОБА_8 у ході конфлікту дістав ніж з кишені та завдав удар потерпілому в ділянку серця та не підтвердив факту спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , показам свідка ОСОБА_12 , який також зазначав, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 відбувся конфлікт в ході якого вони один одного хапали за одяг спереду у той же час, факту того, що ОСОБА_10 душив ОСОБА_8 свідок не підтвердив, то вони судом першої інстанції детально викладені в судовому рішенні, їх достовірність ніхто з учсників під сумнів не ставив, суд першої інстанції оцінив їх в сукупності з іншими поясненми та доказами у справі, а апеляційний суд перевірив, а тому вважати їх такими, що залишені судом без уваги, як на цьому акцентував увагу прокурор, колегія суддів не може.

Враховуючи наведене апеляційний суд, повторно дослідивши докази, встановив такі обставини заподіяння ОСОБА_8 тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , а саме 27.01.2020 року близько 12.30 год. ОСОБА_8 перебував поблизу господарства АДРЕСА_1 та під час словесної сварки з ОСОБА_10 , яка виникла на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, останній завдав ОСОБА_8 два удари ногою по сідницях. Далі, в ході сварки ОСОБА_10 схопив ОСОБА_8 за одяг та за горло, почав душити і у зв`язку з тим, що вирватися ОСОБА_8 не міг, оскільки ОСОБА_10 значно вищий його та сильніший, і розуміючи, що його ОСОБА_8 здоров`ю загрожує небезпека, він умисно, діючи з перевищенням меж необхідної оборони, правою рукою вийняв з кишені складальний ніж довжиною близько 10 см. з дерев`яною рукояткою, яким користується вдома, і наніс ним удар в лівий бік ОСОБА_10 , спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді проникаючої в ліву плевральну порожнину колото-різаної рани в міжребір`ї по передній паховій лінії, малий гемоторакс зліва, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи №43 від 04.02.2020 є небезпечними для життя і за цією ознакою, згідно з п.2.1.1 «Правил судово- медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_8 судом першої інстанції правильно кваліфіковані за ст.124 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони.

Що стосується доводів прокурора в його апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не навів у вироку формулювання обвинувачення за ст. 124 КК України, яке він визнав доведеним, а виклав його за ч. 1 ст. 121 КК України, яке і було пред`явлено ОСОБА_8 органами досудового розслідування, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, зі змісту обвинувального вироку суду відносно ОСОБА_8 вбачається, що такі висновки сторони обвинувачення слушні, оскільки дійсно суд першої інстанції формально не виклав фактичні обставини за ст. 124 КК України, яке він вважав доведеним, а залишив те формулювання, що ОСОБА_8 предявлялось стороною обвинувачення за ч. 1 ст. 121 КК України, що правильним вважати не можна.

Разом з тим, такі порушення колегія суддів не може визнати істотними, тобто такими , що тягнуть на безумовне скасування вироку з ухваленню нового вироку чи призначенням нового розгляду справи в суді першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, кримінальний процесуальний закон України встановлює для суду апеляційної інстанції чіткі рамки, коли він має право скасувати вирок суду першої інстанції та за результатами апеляційного перегляду справи ухвалити новий, свій вирок.

Відповідно до ст. 420 КПК України такими підставами є встановлення:

1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення;

2) необхідності застосування більш суворого покарання;

3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції;

4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Виходячи з доводів апеляційної скарги прокурора вбачається, що підставою для скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку сторона обвинувачення вважає перші два пугки вазаної ст. 420 КПК Укрїни - необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення (зокрема кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України, а не за ст. 124 КК України) і як наслідок необхідність застосування більш суворого покарання (з призначенням ОСОБА_8 замість 2 років позбавлення волі 5 років позбавлення волі)

А оскільки, колегія суддів погодилась з кваліфікацією дій обвинуваченого за ст.124 КК України, тому ніяких підстав для погіршення становища обвинуваченого, в результаті чого б було б ухвалення нового вироку не вбачає.

Також колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку та призначення нового судового розгляду даного провадження, виходячи з наступного.

Так, відповідно до приписів частини першої статті 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити вирок без змін; змінити вирок; скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок; скасувати вирок і закрити кримінальне провадження; скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За приписами статті 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Зокрема, відповідно до частини другої вказаної статті судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо: за наявності підстав для закриття судом провадження в кримінальній справі його не було закрито; судове рішення ухвалено незаконним складом суду; судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого (крім випадків, передбачених частиною третьою статті 323 чи статтею 381 цього Кодексу) або прокурора (крім випадків, коли його участь не є обов`язковою); судове провадження здійснено за відсутності захисника, якщо його участь є обов`язковою; судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання; порушено правила підсудності; у матеріалах провадження відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.

Статтею 415 КПК України визначено підстави (вичерпний перелік) для скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, зокрема такі:

1) встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою;

3) судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд.

Отже, виходячи з приписів статті 415 КПК України лише невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Також відповідно до правової позиції ВССУ яка наведена у відповідному Узагальненні (лист від 1 січня 2017 року) лише за наявності визначених статтею 415 КПК України підстав суд апеляційної інстанції, скасовуючи вирок, має право призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, не ухвалюючи нового вироку. Інших правових підстав для скасування вироку з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції КПК України не передбачає.

Таким чином, колегія суддів в даному випадку, не вбачає законних підстав, прямо передбачених ст.415 КПК України для скасування вироку та призначення нового судового розгляду.

Крім того, підстав для задоволення вимог скарги прокурора апеляційним судом не встановлено ще і з тих підстав, що відсутність в обвинувальному вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним за ст. 124 КК України, колегією суддів встановлено в ході апеляційного перегляду цього вироку.

Щодо призначеного судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_8 виду і міри покарання то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, при цьому необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З матеріалів справи вбачається, що призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким та умисним, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, особу обвинуваченого, який щиро розкаювався у вчиненому, сприяв розкриттю злочину, за місцем проживання характеризується задовільно, його стан здоров`я, стан здоров`я його матері та всі інші обставини справи, а тому дійшов правильного висновку про необхідність призначити ОСОБА_8 за ст. 124 КК України покарання у виді 2 роки позбавлення волі, що за свом видом та строком є найсуворішим за цією санкцією статті, оскільки вчиненнй ОСОБА_8 злочин спричинив шкоду здоров`ю людини у виді спричинення їй тяжких тілесних ушкоджень.

Саме така вид і міра покарання буде необхідною та достатньою для виправлення ОСОБА_8 та попередження ним нових правопорушень.

Щодо апеляційної скарги обвинуваченого, то з урахуванням заяви про відмову він неї, яку обвинувачений та захиснк в ході апеляційного розгляду справи підтримали, колегія суддів до аналізу доводів скарги обвинуваченого не вдається, як і до аналізу цивільного позову, який ніхто з учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржував.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Великописарівського районного суду Сумської області від 30.10.2020 року, відносно ОСОБА_8 залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на цей вирок без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а ОСОБА_8 , який тримається під вартою, протягом трьох місяців з моменту вручення йому її копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4