УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2022 року місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

колегії суддів:

головуючого - судді ОСОБА_1

- суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі - ОСОБА_4

за участю прокурора - ОСОБА_5

потерпілої - ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

обвинувачених - ОСОБА_8 , ОСОБА_9

захисників - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000484 відносно обвинувачених ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 15, п.п. 11,12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 309 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15, п.п.11,12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.309 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Захисником ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 , та захисником ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_14 заявлені клопотання про зміну обвинуваченим запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання, обґрунтовуючи клопотання бажанням обвинувачених вступом до лав Збройних сил України для їх можливості боронити Україну.

В судовому засіданні обвинувачені, захисники клопотання підтримали.

Прокурор, потерпіла, представник потерпілої заперечували проти задоволення клопотань, мотивуючи тим, що існує ризик, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зможуть переховуватися від суду, та у теперішній час процедура негайного призову осіб до лав Збройних сил України, якщо обвинувачені після звільнення з-під варти будуть знаходиться на волі, КПК України не передбачено.

Вирішуючи заявлені клопотання суд враховує наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, зазначеним у п.п.1-5 ч.1 ст.177 КПК України.
При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання колегії суддів, відповідні ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачені можуть здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення обвинуваченими зазначених дій. Водночас КПК не вимагає доказів того, що обвинувачені обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватимуть відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Оцінивши доводи, наведені у клопотанні та наявність ризиків на існування яких посилається сторона обвинувачення, суд вважає наявність підстав вважати, що існує ризик того, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зможуть переховуватися від суду.

В розумінні Кримінального кодексу України інкримінований ОСОБА_8 та ОСОБА_9 злочин, передбачений ст. 115 КК України, є особливо тяжким.
Щодо суспільної небезпеки, суд приходить до висновку, що такий злочин має дуже високий ступінь суспільної небезпеки.
Тобто, за даним кримінальним провадженням суд враховує, що у відповідності до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 стала наявність обґрунтованої підозри у можливої причетності кожного з них до скоєння особливо тяжкого умисного злочину проти життя особи, а підставою для продовження дії запобіжного заходу є наявність обвинувального акта, відповідно до якого, кожен з них, продовжує обвинувачуватися у вчиненні незакінченого замаху на умисне вбивство людини, вчинене на замовлення, за попередньою змовою групою осіб, за що законом передбачено основне покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

На думку суду вже лише ця обставина спонукає людину до вчинення дій, спрямованих на ухилення від кримінальної відповідальності, що кореспондується з позицією ЄСПЛ щодо необхідності оцінки ризику втечі у світлі фактів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справах «Бекчиєв проти Молдови», «Панченко проти Росії»).

При цьому, не будучи самостійною підставою для утримання особи під вартою, тяжкість обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту, що ґрунтується на позиції в рішенні ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії», у відповідності з якою суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

На теперішній час, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинувачених, суд враховує обсяг пред`явленого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачення, приймає до уваги репутацію обвинувачених.

Так ОСОБА_8 є особою, яка, відповідно до анкетних даних з обвинувального акту, судима за скоєння умисного корисливого особливо тяжкого злочину проти власності, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України та за ч. 1 ст. 393 КК України - втеча особи з місця позбавлення волі або з-під варти, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі або арешту чи перебуває в попередньому ув`язненні.

ОСОБА_9 хоча раніше не судимий, але відносно нього на розгляді у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, тобто за умисне вбивство.

Суд вважає, що з огляду на викладене, є достатні підстави вважати, що, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у разі визнання останніх винуватими у кримінальних правопорушеннях, перебуваючи під загрозою застосування тяжкого покарання, можуть переховуватися від суду, скоювати інші злочини.

При цьому суд враховує рішення ЄСПЛ по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993, який зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Ризики, передбачені пунктом 3 та 5 частини 1 статті 177 КПК у цьому кримінальному провадженні продовжують існувати.
При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК).
Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК).
За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.
Колегія суддів зауважує також, що для здійснення тиску на свідків обвинуваченими достатньо, наприклад того, що особа, якій загрожує покарання у виді тривалого позбавлення волі, вчинить дії, покликані на примушення свідків та потерпілого до зміни показань або до відмови від їх надання.
Такий незаконний вплив може стосуватись як до свідків, які безпосередньо вказують на обвинувачених як на особу, що вчинила злочин, так і свідків, які можуть надати свідчення щодо інших важливих обставин кримінального провадження, які не інкримінуються обвинуваченому та не мають безпосереднього зв`язку із його особою (наприклад показання понятих, які брали участь у слідчих діях).

Таким чином, суд зазначає, що обраний відносно обвинувачених запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинуваченням та наявної обґрунтованої підозри у можливому скоєнні умисного особливо тяжкого кримінального правопорушення на даний час не виходить за межі розумного строку.

Досліджуючи питання щодо можливості зміни обвинуваченим запобіжного заходу на більш м`який суд, враховуючи вік та задовільний стан здоров`я обвинувачених, відомості про їх соціальні зв`язки, репутацію обвинувачених, їх майновий стан, вважає, що вказані відомості про особу кожного з обвинувачених в сукупності із обсягом пред`явленого кожному з них обвинувачення та встановленим ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, дають достатні підстави вважати, що альтернативні запобіжні заходи не здатні запобігти вказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених, тому клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу задоволенню не підлягає.

Суд погоджується з наявністю щодо кожного з обвинувачених даних, які позитивно їх характеризують, разом з тим вважає, що такі позитивні характеристики не є безумовними підставами та обставинами для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З огляду на викладене клопотання сторони захисту не підлягає задоволенню.

Крім того, суд погоджується з думкою прокурора, потерпілою та її представника, що у теперішній час процедура негайного та безумовного призову осіб до лав Збройних сил України, які мають процесуальний статус обвинуваченого та після звільнення з-під варти будуть знаходиться на волі під особистим зобов`язанням тощо, відносно яких не закінчено судовий розгляд кримінального провадження, КПК України не передбачено, як не передбачено яким чином за вказаних умов буде відбуватися виконання такою особою покладених на неї обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, зокрема «прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду».
Керуючись ст.ст. 369, 371, 372, 376 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити стороні захисту у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 з тримання під вартою на особисте зобов`язання.
Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_15