Справа № 745/637/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/208/22
Категорія - ч.1 ст.122 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2022 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_9 (у режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000085 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Сосницького районного суду Чернігівської області від 30 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , не одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, освіта середня, інвалід ІІ групи, не працює, в силу ст.89 КК України раніше не судимий,

засуджений за ч.1 ст.122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

Вироком місцевого суду встановлено, що 12.07.2021 близько 23.00 год., ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у будинку АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_11 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у виді шкоди здоров`ю та бажання їх настання, наніс останній, яка лежала на дивані, не менше 2-х ударів кулаками обох рук в область лівої ключиці та лівого плечового суглобу. Після чого, перебуваючи на території подвір`я господарства, ОСОБА_9 схопив у праву руку молоток, штовхнув ОСОБА_11 на ґрунтову поверхню, та коли потерпіла перебувала у положенні лежачи, наніс ним не менше трьох ударів в область правої лопатки, по задній поверхні грудної клітки та правої ключиці, та наніс ще не менше одного удару ногою в область правого стегна, чим заподіяв ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесні ушкодження, за ознаками тривалості розладу здоров`я на термін більше трьох тижнів.

Не погодившись із рішенням суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини справи, кваліфікацію дій та доведеність його вини, просив змінити вирок суду першої інстанції та призначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки та звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, на підставі ст.75 КК України. Зазначив, що судом не було взято до уваги, що ОСОБА_9 свою вину визнав, у вчиненому щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, є інвалідом ІІ групи та має на утриманні неповнолітню дитину. Тому, на його думку, ОСОБА_9 необхідно призначити інше покарання, звільнивши від його відбування з призначенням іспитового строку.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника та потерпілу ОСОБА_11 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; думку прокурора, котрий просив залишити вирок місцевого суду без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі захисником не оспорюються.

Положеннями ст.ст.50, 65 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Призначаючи ОСОБА_9 міру покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість скоєного кримінального правопорушення, дані про його особу, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку в лікаря-нарколога не перебуває, перебуває на обліку у лікаря-психіатра; відсутність обставин, які пом`якшують покарання; обставини, які обтяжують покарання вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння та вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебував у сімейних чи близьких відносинах, вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю; і дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст.122 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи захисника з приводу призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки та звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком, на підставі ст.75 КК України, не заслуговують на увагу, оскільки такий розмір покарання є більш суворим видом покарання, ніж призначений місцевим судом.

Згідно вимог ст.421 КПК України, погіршення становища обвинуваченого за наслідками апеляційного розгляду кримінального провадження допускається лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

У даному ж випадку про погіршення становища обвинуваченого ОСОБА_9 просить його захисник, що суперечить вищевказаним нормам кримінального процесуального закону.

Отже, всі обставини, на які посилається апелянт, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_9 враховані, а тому доводи про суворість покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а вирок Сосницького районного суду Чернігівської області від 30 листопада 2021 року щодо ОСОБА_9 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4