Дата документу 17.01.2022 Справа № 325/1174/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/125/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №325/1174/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представників потерпілих ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

представника цивільного

відповідача ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_11 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_12 , представника потерпілої ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_7 , на вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 26 січня 2021 року, яким

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Приазовське, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_11 визнано винуватими і засуджено за те, що він 18 червня 2019 року приблизно о 10 годині, керуючи автомобілем ЗАЗ 110307 реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині автодороги М-14 Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, з боку смт.Приазовське в напрямку м.Мелітополь в Приазовському районі Запорізької області. На шляху прямування на 471 км автодороги Одеса-Мелітополь-Новоазовськ водій ОСОБА_11 , наближаючись до нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг, проявивши крайню неуважність до дорожньої обстановки, допустивши злочинну недбалість, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, маючи технічну можливість уникнути зіткнення, змінив напрямок руху ліворуч, перетнув суцільну осьову лінію дорожньої розмітки 1.1, виконуючи поворот на ґрунтову дорогу, внаслідок чого допустив зіткнення з мотоциклом SUZUKI GSX-R750 реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_12 , який здійснював обгін зустрічною смугою.

Своїми діями ОСОБА_11 порушив пункт 10.1 та розділ 34 (дорожня розмітка 1.1) Правил дорожнього руху України. Порушення пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, вчинене водієм ОСОБА_11 , знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мотоциклу ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження, а пасажир його мотоциклу ОСОБА_13 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Дії ОСОБА_11 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило одному потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, а іншій потерпілій - тілесні ушкодження середньої тяжкості. Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього передбачених ст.76 КК обов`язків.

Вирішено питання про процесуальні витрати, цивільні позови, скасування арешту майна.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати, а провадження у справі закрити. Свої вимоги мотивував тим, що порушення ПДР, допущені обвинуваченим, якщо і мали місце, то були вимушеними. В даній ситуації ОСОБА_11 не зобов`язаний був виходити з можливості грубого порушення ПДР водієм мотоцикла ОСОБА_12 . Обвинувачений не передбачав і не мав можливості передбачити, що перед початком здійснення його маневру повороту ліворуч водій мотоцикла буде здійснювати обгін його автомобіля на зустрічній смузі руху з грубим порушенням вимог п.п.12.3, 12.6, 12.9, 14.6 та розділу 34 ПДР. За вказаних обставин виключається кримінальна відповідальність ОСОБА_11 , який порушив ПДР вимушено через створення аварійної ситуації іншою особою, яка керувала транспортним засобом. Проте суд безпідставно відкинув таку позицію захисту і таке рішення суду суперечить правовому висновку Верховного Суду, зробленому 19.05.2020 року за результатами розгляду справи №490/10025/17. Таким чином, порушення ПДР обвинуваченим, якщо такі і мали місце і створили небезпеку для руху мотоцикла під керуванням водія ОСОБА_12 , не мають жодного значення для розгляду даної справи, якщо встановлено, що водій ОСОБА_12 мав можливість вчасно виявити таку небезпеку для руху та уникнути зіткнення. Те, що водій ОСОБА_12 мав таку технічну можливість, встановлено експертом у висновку №19-109 від 27.11.2019 року. Можливість уникнути зіткнення з боку водія ОСОБА_11 не встановлена належними та допустимими доказами, а є тільки припущенням суду. Крім того, виходячи з висновку експерта №19-92 можливість уникнути зіткнення з боку обвинуваченого та можливість уникнути зіткнення з боку водія ОСОБА_12 є взаємовиключними поняттями. Висновок суду про те, що обвинувачений, порушивши вимоги розділу 34 (дорожня розмітка 1.1.), виїхавши на зустрічну смугу повинен був розуміти, що в такій ситуації йому не надано переваги в русі і здійснивши заборонений маневр він не мав права розраховувати на уникнення небезпеки за рахунок дотримання іншими учасниками ПДР, а перш за все мав переконатися у безпеці свого маневру не може бути покладений в основу обвинувачення. Адже відповідно до експертного висновку №19-109 в причинному зв`язку з пригодою знаходяться тільки порушення обвинуваченим вимог п.10.1 ПДР. У даній справі саме невикористання водієм ОСОБА_12 можливості уникнення зіткнення при наявності такої можливості перебуває у прямому причинному зв`язку з ДТП, що виключає притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності. При цьому суд у вироку жодним чином не мотивував прийняття одних доказів, та неврахування інших, а також позиції сторони захисту. Відтак винуватість обвинуваченого не доведена, що є підставою для закриття провадження у справі.

В своїй апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_12 просив вирок в частині вирішення його цивільного позову змінити, збільшити відшкодування завданої йому шкоди, повністю задовольнити його позов та стягнути з ПрАТ «СК «Оранта-Січ» на його користь в рахунок відшкодування завданої злочином шкоди здоров`ю в сумі 61079,99 грн. та моральної шкоди в розмірі 138 920,01 грн., а всього 200 000 грн. Стягнути з обвинуваченого на його користь завдану моральну шкоду в розмірі 361 079,99 грн. Свої вимоги мотивував тим, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на лікування. Адже призначення на лікування робились лікарем, медикаменти придбані для лікування потерпілим (матір`ю потерпілого) за власний рахунок, що підтверджується датами в фінансових документах. Крім того, відповідно до п.п.26.2, 26.3 ст.26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» суд мав стягнути зі страховика мінімальну суму відшкодування завданої шкоди потерпілому 50076,00 грн. Також розмір шкоди здоров`ю потерпілого визнаного судом доведеним, в межах ліміту страхового відшкодування підлягає стягненню з ПРАТ «СК «Оранта-Січ», а все, що не покривається лімітом відшкодування, мало б бути стягнуто з винної особи у заподіянні шкоди. Крім того, суд, стягуючи на його користь моральну шкоду в розмірі лише 50000 грн., зазначив, що поведінка потерпілого не була безпечною і вочевидь сприяла вчиненню ДТП. Разом з тим, суд зробив висновок про винуватість обвинуваченого, а доказів його вини як потерпілого суду надано не було. Посилання суду на те, що в даному випадку наявність вини не вимагається, суперечить положенням ст.1166 ЦК. Крім того, висновок суду про те, що поведінка потерпілого не була безпечною, є хибним і спростовується висновком експертизи №19-92. При цьому експертом при дослідженні обставин ДТП не було враховано, що небезпека для руху водія мотоцикла настала з моменту початку перетину автомобілем суцільної лінії розмітки, що свідчило про зміну напрямку руху автомобіля. Також висновок експерта ґрунтувався на показах свідка, які в судовому засіданні відрізняються від прийнятих експертом за основу. Проте відповідачами питання про призначення додаткової чи повторної експертизи не ставилось.

Представник потерпілої ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просив вирок змінити, задовольнити позовні вимоги потерпілої та стягнути з «СК «Оранта-Січ» на користь потерпілої в рахунок відшкодування майнової шкоди в сумі 9545,42 грн. та моральної шкоди в розмірі 200 000 грн. Стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що в результаті ДТП потерпілій були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження. Внаслідок неправомірних дій обвинуваченого потерпіла була вимушена тривалий час лікуватися, придбавати ліки, посилено харчуватися у незвичний спосіб, оскільки була прикута до ліжка, проходити довгий час реабілітацію, яка триває до теперішнього часу, а також нести інші додаткові витрати. Крім того, діями обвинуваченого потерпілій було завдано і немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни в житті, а саме щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх, негативні переживання та спогади, тривоги, емоційній та тілесні реакції, важкість виконання повсякденних обов`язків, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тощо. Розмір таких страждань потерпіла оцінила у 250 000 грн., які підлягають відшкодуванню в повному обсязі. Між тим, суд необґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог до ПрАТ «СК «Оранта-Січ». При цьому суд не навів жодного обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог до ПрАТ «СК «Оранта-Січ» щодо відшкодування моральної шкоди. Посилання цивільного позивача на норми ст.ст.6, 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» залишились поза увагою суду, внаслідок чого відмова у задоволенні позову до страхової компанії є необґрунтованою. Також при ухваленні вироку в частині часткового задоволення позовних вимог до обвинуваченого судом не додержано вимог розумності і справедливості при визначенні страхового відшкодування. Не враховано характер та обсяг страждань потерпілої, характер немайнових втрат, не враховано стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану.

В запереченнях на апеляційні скарги потерпілого та представника потерпілої цивільний відповідач ПрАТ «СК «Оранта-Січ» вважав вирок суду в частині вирішення цивільних позовів законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечили проти апеляційних скарг потерпілого та представника потерпілої; представників потерпілих, які підтримали апеляційні скарги потерпілого та представника потерпілої та заперечили проти скарги захисника; представника цивільного відповідача, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг потерпілого та представника потерпілої; прокурора, який просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги захисника та представника потерпілої не підлягають задоволенню, а апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_12 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що рішення суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК, ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

Так, в основу обвинувального вироку суду першої інстанції обґрунтовано покладено покази потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , свідка ОСОБА_14 , які надали пояснення про відомі їм обставини даного провадження.

Рішення суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується також даними, встановленими із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених судом першої інстанції. Зокрема, даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 18.06.2019 року, висновків експертиз, протоколів проведення слідчих експериментів тощо, зміст і аналіз яких детально зазначено в оскаржуваному вироку.

Визнавши ці докази достовірними, допустимими, а в їх сукупності достатніми, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Належність, допустимість та достовірність цих доказів сторонами кримінального провадження не оспорюються.

В своїй апеляційній скарзі захисник, вимагаючи скасувати вирок, виходив з того, що обвинувачений не міг бути притягнутий до кримінальної відповідальності, оскільки він порушив правила дорожнього руху вимушено, а саме через створення аварійної ситуації потерпілим, який керував транспортним засобом.

Проте колегія суддів не може погодитися із такими доводами захисника виходячи з такого.

Так, диспозиція статті 286 КК сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений статтею 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 статті 286 КК, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені в статті 286 КК.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у статті 286 КК; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених статтею 286 КК, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого статтею 286 КК.

Велика Палата звернула увагу на те, що склад кримінального правопорушення, передбачений статтею 286 КК, утворює не будь-яке недотримання особою, котра керує транспортним засобом, вимог ПДР, а лише таке, що безпосередньо призвело до зазначених у цій статті наслідків.

Разом з тим, причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями ПДР та відповідними наслідками. Кримінальна відповідальність особи, яка порушила ПДР вимушено, виключається через створення аварійної ситуації іншою особою, яка була учасником дорожнього руху.

Крім того, за нормативним визначенням об`єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 286 КК, складається з: порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, суспільно небезпечних наслідків, причинного зв`язку між порушенням і наслідками. Відсутність хоча б одного з елементів об`єктивної сторони виключає можливість притягнення особи до кримінальної відповідальності.

При виявленні причинного зв`язку необхідно враховувати як дії (бездіяльність) особи, яка керує транспортним засобом, так і неналежне (у тому числі невинне) поводження інших учасників руху (тобто й пішохода), що також може виключити відповідальність водія.

Крім того, при вирішенні питання про причинний зв`язок ураховується наявність у водія технічної можливості уникнути шкідливого наслідку. Якщо такої можливості не було і встановлено, що аварійну ситуацію викликано не ним, то відповідальність водія виключається. У випадку, коли вказану ситуацію було створено самим водієм-порушником, відсутність технічної можливості уникнути шкідливих наслідків юридичного значення не має.

За обставинами даного кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_11 , наближаючись до нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, змінив напрямок руху ліворуч, протиправно перетнув суцільну осьову лінію дорожньої розмітки 1.1., внаслідок чого створив аварійну ситуацію і допустив зіткнення з мотоциклом під керуванням водія ОСОБА_12 .

Відтак внаслідок порушення ОСОБА_11 категоричної заборони на перетин суцільної осьової лінії дорожньої розмітки 1.1 обвинувачений ОСОБА_11 тим самим створив аварійну ситуацію, оскільки не мав права перебувати в місці зіткнення транспортних засобів під його керуванням і під керуванням потерпілого.

А тому колегія суддів погоджується із висновком суду про наявність в діяннях обвинуваченого ОСОБА_11 складу передбаченого ч.2 ст.286 КК кримінального правопорушення, оскільки його дії знаходяться у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив з того, що посилання захисника в даному випадку на постанову Верховного Суду від 05.04.2018 року у справі №585/8/16-к є помилковими. Адже, як обґрунтовано зазначив суд, за обставинами тієї справи там водій здійснював дозволений маневр. Натомість у даній справі ОСОБА_11 не виконував поворот ліворуч на перехресті, що дозволено правилами дорожнього руху, а перетнув заборонену суцільну осьову лінію розмітки, не доїхавши при цьому до перехрестя, на якому дозволено здійснювати маневр повороту ліворуч. Відтак обставини даних справ не є подібними.

Посилання захисника у скарзі на недоведеність технічної можливості уникнути зіткнення з боку обвинуваченого ОСОБА_11 юридичного значення не має, оскільки вказану ситуацію було створено самим ОСОБА_11 .

Доводи захисника про те, що суд не мотивував у вироку неприйняття позиції сторони захисту, спростовуються змістом мотивувальної частини вироку, яка містить докладні мотиви прийнятого судом рішення та неврахування доводів захисту.

Отже при перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.

Наявність в діях потерпілого порушень правил дорожнього руху за жодних обставин не впливає на законність прийнятого судом рішення, оскільки відповідно до ч.1 ст.337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг потерпілого ОСОБА_12 та представника потерпілої ОСОБА_13 про неправильне вирішення судом цивільних позовів у справі колегія суддів виходила з такого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілими були заявлені цивільні позови, в тому числі, і про стягнення з ПрАТ «СК «Оранта-Січ» матеріальної шкоди.

Відповідно до вимог ч.2 ст.127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Згідно із частинами 1, 4 ст.128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого, який за змістом і формою повинен відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Також у ч.1 ст. 368, частинах 3, 4 ст. 374 КПК України передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.

Згідно з вимогами п.3 ч.1 ст.91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Положенням ч.1 ст.129 цього Кодексу визначено, що суд, зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому. При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що на підтвердження розміру завданої матеріальної шкоди потерпілими ОСОБА_12 та ОСОБА_13 було надано копії касових і товарних чеків, а також копії виписок з історії хвороби.

Разом з тим, як правильно встановив суд першої інстанції, потерпілими на підтвердження понесених ними витрат на лікування не було надано відповідного призначення лікарів щодо медичного лікування, а тому неможливо співставити, що всі надані ними копії чеків на придбання ліків та предметів медичного призначення були дійсно призначені саме їм і саме у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями. Більш того, з більшості копій фіскальних чеків, які містяться в матеріалах кримінального провадження, взагалі неможливо встановити їх зміст, а також найменування товару, за придбання яких їх було видано та на яку саме суму.

З огляду на що суд дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди (вартості лікування), навівши у вироку належні і достатні мотиви прийнятого ним рішення.

Погоджується колегія суддів і з рішенням суду про часткове задоволення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в частині стягнення з обвинуваченого моральної шкоди. Адже при визначенні розміру стягнення моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_12 суд поряд з характером та обсягом страждань потерпілого правильно зважив і на ту обставину, що потерпілим ОСОБА_12 також були допущені порушення правил дорожнього руху, а відтак його поведінка не була вочевидь безпечною. З цих же підстав суд дійшов цілком законного висновку про те, що оскільки потерпілій ОСОБА_13 була завдана шкода внаслідок взаємодії двох транспортних засобів, то як обвинувачений, так і потерпілий ОСОБА_12 мають зобов`язання перед потерпілою щодо відшкодування моральної шкоди.

Відтак рішення суду щодо стягнення моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілих у визначених сумах узгоджується із принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає встановленим у справі обставинам, а також характеру та обсягу страждань потерпілих.

Відповідно до ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Проте оскільки, судом потерпілою не було доведено розміру шкоди, заподіяної здоров`ю, моральна шкода зі страхової компанії стягненню не підлягає.

Разом з тим, статтею 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» N 1961-IV від 01.07.2004 року визначено мінімальний розмір відшкодування шкоди пов`язаної з втратою працездатності.

Зокрема мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку - у разі встановлення III групи інвалідності (п.26.2).

Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23 листопада 2018 року №2629-VІІІ у 2019 році встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 4173 грн. з 01 січня.

А тому суд, з огляду на те, що потерпілому ОСОБА_12 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було встановлено 3 групу інвалідності, мав стягнути з ПрАТ «СК «Оранта-Січ» на користь потерпілого 50076 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Крім того, відповідно до ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

А тому, зважаючи на встановлений мінімальний розмір відшкодування завданої шкоди в сумі 50076 грн., суд мав стягнути з ПрАТ «СК «Оранта-Січ» на користь потерпілого ОСОБА_12 2503,8 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Наведених вимог закону суд першої інстанції не врахував, а тому вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_12 підлягає зміні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 , представника потерпілої ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 26 січня 2021 року щодо ОСОБА_11 в цій справі в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_12 змінити.

Стягнути з ПрАТ «СК «Оранта-Січ» на користь потерпілого ОСОБА_12 50076 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 2503,8 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4