Справа № 462/4676/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/450/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 26 березня 2021 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ст. 395, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15,ч. 3 ст. 185 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ст. 395, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено покарання:
- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 4 років позбавлення волі;
- за ст. 395 КК України у виді 6 місяців арешту;
- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі;
- за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.
Відповідно до ст. 72 КК України 6 місяців арешту переведено в 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, призначено покарання ОСОБА_8 за сукупністю злочинів, з урахуванням вироку Личаківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2020 року шляхом часткового складання призначених покарань та остаточно призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.
Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_8 постановлено рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 04.08.2019.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_8 залишено до часу набрання вироком законної сили.
По кримінальному провадженні вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат за проведення судових експертиз.
Скасовано ухвалу слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 08 серпня 2019 року про накладення арешту на речові докази.
Згідно з вироком, 25.06.2019 приблизно о 17 год. 00 хв. ОСОБА_8 , маючи намір на таємне викрадення чужого майна, повторно, з метою власного збагачення за рахунок злочинної діяльності, перебуваючи в своїй кімнаті в квартирі АДРЕСА_2 , яка на праві спільної сумісної власності належить йому та його сестрі ОСОБА_10 , вийшов на балкон квартири, після чого шляхом розбиття вікна проник в кімнату останньої, звідки викрав телевізор XIAOMIL32M-AL, серійний номер 20447/97, чим спричинив потерпілій матеріальної шкоди на 5 649, 00 гривень. Крім цього, 15.01.2016 року ОСОБА_8 було засуджено Залізничним районним судом м. Львова, до покарання у виді 4 років позбавлення волі, за вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 15, ч.1 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст.185 КК України.

26 травня 2016 року ОСОБА_8 було засуджено Франківським районним судом до покарання у виді 2 років позбавлення волі, за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185 КК України. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України з урахуванням покарання, призначеного за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 15 січня 2016 року, призначено остаточне покарання у виді 4 роки та 2 місяців позбавлення волі.

17 жовтня 2018 року ОСОБА_8 був звільнений умовно-достроково з ДУ «Дрогобицька виправна колонія №40» на підставі ухвали Дрогобицького міськрайонного суду від 09 жовтня 2018 року згідно зі ст. 81 КК України на невідбутий термін 7 місяців та 2 дні.

Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 27 лютого 2019 року ОСОБА_8 , на підставі п. «В» ст. 3 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі», встановлено адміністративний нагляд терміном на 6 місяців та покладені наступні обмеження: заборона виходу з квартири за місцем проживання: АДРЕСА_1 з 23 по 06 год., з`являтись на реєстрацію до Залізничного ВП ГУНП у Львівській області чотири рази на місяць, заборона відвідувати місця, де здійснюють продаж спиртних напоїв на розлив, заборона виїзду за межі Львова без дозволу поліції.

07 березня 2019 року ОСОБА_8 був поставлений на облік до Залізничного ВП ГУНП у Львівській області і йому було роз`яснено порядок відбування адміністративного нагляду, про що була складена довідка про визначення днів відмітки та ознайомлення з постановою суду, на якій ОСОБА_8 поставив свій підпис про ознайомлення. Проте, незважаючи на встановлені обмеження, ОСОБА_8 , з метою ухилення від адміністративного нагляду, самовільно, без дозволу Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області, у період часу з 29.06.2019 по 17.07.2019 року залишив постійне місце проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , не з`явився на реєстрацію до Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області, у визначений постановою суду строк, тим самим порушив систему тимчасових примусових профілактичних заходів спостереження і контролю за поведінкою окремих осіб, звільнених з місць позбавлення волі, що здійснюються органами поліції, встановлений судом з метою запобігання вчиненню злочинів окремими особами, звільненими з місць позбавлення волі, і, здійснення виховного впливу на них (правила адміністративного нагляду).

Також, 04.08.2019 близько 00 годин 40 хвилин ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, повторно, із застосуванням дерев`яної драбини, яку він пристосував до балкону квартири АДРЕСА_4 , яка перебуває в користуванні ОСОБА_11 , заліз нею на балкон, та віджавши металопластикові двері, що ведуть з балкону в квартиру, за допомогою заздалегідь заготовленого металевого предмета, проник до квартири, звідки намагався таємно викрасти наступне майно, а саме: машину швейну виробника «Подольский механический завод» вартістю 1133,33 грн., відеокамеру торговельної марки «JVC» моделі «GR-C2S» з комплектуючими до неї вартістю 1168,75 грн, DVD-програвач торговельної марки «Pioneer» моделі «DV-737-k» вартістю 2082,50 грн. Загальна ринкова вартість яких відповідно до висновку експерта №9/629 від 27.08.2019 станом на 04.08.2019 становила 4384,58 грн., однак з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки був виявлений працівниками поліції та затриманий на місці скоєння злочину.

Крім цього, 16.07.2019 близько 13 год. 00 хв. ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: м. Львів, вул. Коротка, 8«А», маючи умисел на повторне таємне викрадення чужого майна (крадіжка), з корисливих мотивів, з метою власного збагачення за рахунок злочинної діяльності, шляхом вільного доступу, переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає, таємно викрав із автомобіля марки «ВАЗ-21213», номерний знак НОМЕР_1 , водійські дверцята якого були відчинені, автомагнітофон марки «Clatronic», чорного кольору, вартістю станом на 17.07.2019 430 гривень.

Не погоджуючись із зазначеним вироком, заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 та адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

Заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі просить вирок Залізничного районного суду м. Львова від 26 березня 2021 року у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність змінити в частині призначення покарання. Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі; за ст. 395 КК України до 6 місяців арешту; за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі.На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, вважати обраним ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання, за сукупністю кримінальних правопорушень, з урахуванням вироку Личаківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2020 року, вважати остаточно призначеним ОСОБА_8 покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог покликається на те, що згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ст. 395, ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, та призначено покарання за ч.2 ст. 185 КК України у виді 4 років позбавлення волі та за ч.2 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі. Таким чином суд першої інстанції призначив покарання за окремими епізодами злочинної діяльності, передбаченої ч.2 ст. 185 КК України, які не мають самостійної санкції, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі просить змінити вирок Залізничного районного суду м. Львова від 26 березня 2021 року, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ст. 395, ч.1 ст. 162 КК України, та призначити покарання: за ч.2 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69-1 КК України; за ст. 395 КК України у виді 6 місяців арешту; за ч.1 ст. 162 КК України в межах санкції статті. За ч.2 ст. 185 КК України кримінальне провадження закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення. Відповідно до ст. 72 КК України 6 місяців арешту перевести в 6 місяців позбавлення волі. Застосувати ч.1 ст. 70 КК України. Застосувати ч.4 ст. 70 КК України. Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 04.08.2019.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник покликається на те, що вирок суду першої інстанції є незаконний та необґрунтований, оскільки при призначенні покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції не врахував ряд пом`якшуючих обставин при відсутності обставин по епізоду викрадення телевізора XIAOMIL32M-AL у потерпілої ОСОБА_10 , адже обвинувачений щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочинів, має постійне місце проживання, відповідно до довідки про стан здоров`я хворіє на токсичний гепатит типу С, а в місці позбавлення волі з приводу захворювання фактично лікування не отримує, а отже має місце невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Окрім цього адвокат ОСОБА_7 зазначає, що суд першої інстанції належним чином не встановив такий елемент складу злочину, як розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, адже надані стороною обвинувачення, досліджені й оцінені судом докази не є належними і достатніми, щоб зробити висновок про вартість вживаного автомагнітофону марки «Clatronic», який був предметом крадіжки, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_12 , та про розмір матеріальної шкоди.

Заслухавши доповідача, прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, який заперечив проти апеляційних вимог захисника, обвинуваченого та його адвоката на підтримання поданої останнім апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі підлягають до часткового задоволення.

Висновок суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ст. 395, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, за обставин зазначених у вироку, повністю доведена дослідженими судом першої інстанції доказами, яким дана правильна юридична оцінка, та в частині вчинення крадіжки автомагнітофона 16.07.2019 з автомобіля, телевізора 25.06.2019 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а також порушення адміністративного нагляду, ніким не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги адвоката в частині необґрунтованості визначення вартості вживаного автомагнітофону марки «Clatronic», були предметом оцінки судом першої інстанції, що знайшло своє відображення в оскаржуваному вироку, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Так, у кримінальному провадженні під матеріальними збитками у п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України слід розуміти грошову оцінку (еквівалент) заподіяної матеріальної шкоди (втрачених, додатково витрачених або недоотриманих майнових благ особою внаслідок порушення її прав та інтересів іншою особою), а відшкодування збитків є одним із способів відшкодування шкоди.

Обов`язкове залучення експерта для проведення експертизи необхідне за наявності двох підстав: по-перше, коли характер об`єктивних обставин, які мають значення для кримінального провадження, неможливо достовірно встановити без залучення особи, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями (що є загальною підставою проведення експертизи в кримінальному провадженні, передбаченою ч. 1 ст. 242 КПК України); по-друге, коли мають місце обставини, передбачені ч. 2 цієї норми.

Імперативність п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України щодо призначення експертизи у кожному кримінальному провадженні для визначення розміру збитків, завданих кримінальним правопорушенням, має обмежений характер, оскільки не стосується тих випадків, коли предметом злочину є гроші або інші цінні папери, що мають грошовий еквівалент, а також коли розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, можливо достовірно встановити без спеціальних знань, а достатньо загальновідомих та загальнодоступних знань, проведення простих арифметичних розрахунків для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, окрім експертизи, джерел доказування, що узгоджується з правовим висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 25 листопада 2019 року (справа № 420/1667/18, провадження № 51-10433кмо18).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про належність й допустимість таких доказів, як показання потерпілого та довідки ПАТ «Львівське акціонерне товариство імені Лесі України», на підтвердження вартості вживаного автомагнітофона марки «Clatronic», що становить 430 гривень, адже такі отримано у передбачений процесуальним законом спосіб та відповідають вимогам статей 84, 85, 86 КПК України, відтак підстав для закриття кримінального провадження по епізоду викрадення автомагнітофону марки «Clatronic» з підстав недоведення розміру шкоди колегія суддів не вбачає.

Апеляційний суд оцінює критично твердження сторони захисту щодо незаконного способу доручення до матеріалів провадження швейної машинки виробника «Подольский механический завод», відеокамери торговельної марки «JVC» моделі «GR-C2S» з комплектуючими до неї, DVD-програвача торговельної марки «Pioneer» моделі «DV-737-k» та проведення з ними експертного дослідження, адже як встановлено судом першої інстанції вказані речі ОСОБА_11 04 серпня 2019 року добровільно надала для долучення до матеріалів кримінального провадження та проведення необхідних експертиз, а відсутність постанови про визнання вказаних речей речовими доказами само собою не свідчить про недопустимість отриманого висновку експерта № 9/629 від 27 серпня 2019 року.

В п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» та п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» акцентовано увагу судів на необхідності точного виконання вимог закону про зміст резолютивної частини обвинувального вироку, яка повинна бути викладена чітко та ясно, щоб при виконанні вироку не виникало сумнівів щодо виду та розміру покарання, призначеного судом, та змісту інших рішень, викладених у цій частині вироку.

Статтею 33 КК України визначено, що сукупністю кримінальних правопорушень визнається вчинення особою двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жодне з яких її не було засуджено.
Згідно з роз`ясненнями п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінальних покарань», ст. 70 КК України застосовується у випадках самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади злочинів і які мають самостійні санкції. За окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті), які не мають самостійної санкції, покарання не призначається.
Така ж правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 08 лютого 2021 року у справі №390/235/19.

Таким чином, у разі вчинення кількох епізодів злочинної діяльності, які не мають самостійної санкції, тобто кваліфіковані за однією і тією ж частиною, однієї і тієї ж статті - покарання призначається лише один раз.

Наведені вимоги кримінального закону залишились поза увагою суду першої інстанції.
Так, як вбачається з оскаржуваного вироку, таким засуджено ОСОБА_8 за вчинення двох епізодів крадіжок 25.06.2019 та 16.07.2019, які окремо кваліфіковано за ч. 2 ст. 185 КК України та йому призначено покарання спочатку за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 4 років позбавлення волі, потім знову за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі, а далі на підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначено остаточне покарання, з урахуванням покарань за ст. 395 КК України, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень у виді 4 років позбавлення волі.

Ураховуючи те, що епізоди кримінальних правопорушень за 25.06.2019 та 16.07.2019, які вчинено ОСОБА_8 , охоплюються єдиною кваліфікацією, а саме за ч. 2 ст. 185 КК України, суд першої інстанції безпідставно повторно призначив покарання за ч. 2 ст. 185 КК України, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409, ст. 413 КПК України є підставою для зміни вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Відповідно до положень ст.50 КК України, метою покарання є не тільки кара за вчинене, але й виправлення засудженого. При цьому, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
З огляду на вказану мету й принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
При цьому, відповідно до вимог ст.65 КК України, суду при призначенні покарання слід врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
Таким чином, виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
З огляду на положення ст. 65 КК України, а також роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та iндивiдуалiзацiї покарання.
Ураховуючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185 КК України, обставини їх вчинення, дані, що характеризують особу винного, який раніше неодноразово судимий, непрацевлаштований, згідно з характеристикою з місця проживання скарг від сусідів не поступало, його стан здоров`я, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч.2 ст.185 КК України у виді трьох років.
Відповідно до стаття 69-1 КК за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 КК України (з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину, а також добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди), відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Загальні засади призначення покарання зобов`язують суд мотивувати у вироку призначене покарання і вимагають, щоб були наведені підстави обрання судом його відповідної міри. При цьому суд може посилатися у вироку лише на ті обставини, які були предметом дослідження і підтверджені в судовому засіданні. Будь-яка з обставин, що пом`якшує чи обтяжує покарання враховується за умови, що цю обставину було дійсно встановлено, її може бути покладено в основу вироку і включено до мотивування призначеного судом покарання. Суд враховує всі обставини в їх сукупності, що є підставою обрання судом конкретної міри покарання.

Виходячи із системного тлумачення законодавства та зі судової практики, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Окрім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРКП (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після її внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованим висновок місцевого суду про відсутність обставин, що пом`якшують покарання, зокрема відсутність підстав для визнання такою обставиною щире каяття, адже поведінка обвинуваченого ОСОБА_8 до та після вчинення кримінальних правопорушень, свідчить про відсутність прагнень в останнього усунути заподіяну шкоду, засудження ним своєї поведінки та бажання більше не вчиняти злочинів.

З огляду на обставини провадження та ураховуючи дані особи обвинуваченого, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для застосування ст.69-1 КК України, відтак доводи апеляційної скарги захисника в цій частині не заслуговують на увагу.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з визначеними судом першої інстанції мірами покарання за кримінальні правопорушення, передбачені ст. 395, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, які прийняті судом з дотриманням принципів законності, обґрунтованості й індивідуалізації, та з урахуванням вимог ч.1, ч. 4 ст. 70 КК України вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 3 років 7 місяців позбавлення волі, що за своїм видом та розміром буде достатнім для досягнення мети покарання, а саме виправлення засудженого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень.
Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що з наведених вище підстав оскаржуваний вирок підлягає до змін, а апеляційні скарги до часткового задоволення.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційні скарги заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 задоволити частково.
Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 26 березня 2021 рокувідносно ОСОБА_8 змінити.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі; за ст. 395 КК України - 6 (шести) місяців арешту; за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України - 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, вважати обраним ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання, за сукупністю кримінальних правопорушень, з урахуванням вироку Личаківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2020 року, вважати остаточно призначеним ОСОБА_8 покарання у виді 3 (трьох) років 7 (сім) місяців позбавлення волі.
У решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який утримується під вартою у той же строк з дня вручення копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3