Справа №587/1091/15-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/86/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Розбещення неповнолітніх
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянула у закритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_9 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 04.09.2020 року, відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, із середньою освітою, працездатного, не одруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше судимого, останнього разу

- 22.10.2013 року вироком Сумського районного суду Сумської області за ч. 1 ст. 389, ст. 71 КК України до 1 місяця 18 днів арешту,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 156 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_9 , в яких:

- прокурор не оспорюючи фактичних обставин справи, доведеності вини та правильності правової кваліфікації дій обвинуваченого просив вирок Сумського районного суду Сумської області від 04.09.2020 року, скасувати внаслідок м`якості призначеного покарання та просив ухвалити новий вирок яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 156 КК України і призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. На підставі ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного за вироком Сумського районного суду Сумської області від 22.10.2013 року у виді 1 місяця 18 днів арешту, більш суворим, остаточно просив призначити ОСОБА_10 покарання у виді 7 років позбавлення волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. Просив зарахувати в строк відбування призначеного покарання повністю відбуте обвинуваченим покарання за попереднім вироком Сумського районного суду Сумської області від 22.10.2013 року, яким ОСОБА_10 засуджений за ч. 2 ст. 389 КК України, ст. 71 КК України до 1 року 18 днів арешту, виходячи з розрахунку одному дню позбавлення волі відповідає один день арешту, у відповідності до вимог ст. 72 КК України. В іншій частині вирок суду просив залишити без зміни. Також, прокурор просив дослідити докази, що містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема дані що характеризують особу обвинуваченого;

В подальшому від заступника керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_12 в порядку ст.36, 403 КПК України надійшла відмова від поданої апеляційної скарги та доповнень до неї.

- захисник просила вирок Сумського районного суду Сумської області від 04.09.2020 року, скасувати та ухвалити відносно ОСОБА_10 новий вирок виправдувальний.

Даним вироком ОСОБА_10 визнано винним у вчиенні злочину передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, ОСОБА_10 остаточно призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Стягнуто із ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 25 000 грн моральної шкоди.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

Також, ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 07.09.2020 року до вказаного вироку Сумського районного суду Сумської області від 04.09.2020 року внесено уточнення, зокрема, що:

- ОСОБА_10 зараховано в строк відбування призначеного покарання повністю відбуте обвинуваченим покарання за попереднім вироком Сумського районного суду Сумської області від 22.10.2013 року, яким ОСОБА_10 засуджений за ч. 2 ст. 389 ст. 71 КК України до 1 місяця 18 днів арешту, виходячи з розрахунку відповідності одному дню позбавлення волі одного дня арешту (ст. 72 КК України);

- строк відбування покарання ОСОБА_10 слід рахувати з моменту його фактичного затримання;

- абзац перший резолютивної частини вироку після слів «на 5 років» доповнено словами «без позбавлення обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю».

Захисник стверджувала, що вирок суду винесений з істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону, з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а висновки суду вважала такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, сторона захисту звертала увагу на те, що інкриміновані ОСОБА_10 неправомірні дії стосуються подій 19.08.2012 року. Згідно п.1 розд. Х Прикінцевих положень КПК України набрав чинності через 6 місяців з дня його опублікування, тобто з 14.10.2012 року, а КПК Української РСР від 1961 року з цього часу втратив чинність. Згідно п.8 розд. Х Прикінцевих положень КПК України допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності.

Захисник стверджувала, що стороною обвинувачення всі матеріали кримінального провадження (докази) буди надані суду в підготовчому судовому засіданні при першому розгляді справи і суд їх долучив до справи, тому при розгляді справи іншим складом суд дослідив всі матеріали, які були зібрані як до набрання чинності новим КПК України, так і ті, які були зібрані стороною обвинувачення після набрання чинності КПК України. Всім дослідженим доказам суд повинен був надати належну правову оцінку.

Як в ході досудового розслідування, так і в ході розгляду справи обвинувачений ОСОБА_10 своєї вини у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 156 КК України, не визнав. Він пояснював, що на серпень 2012 року був знайомий із ОСОБА_7 . Йому було відомо, що вона навчалась у школі і вважав, що їй виповнилось 15-16 років. Між ними були нормальні стосунки і що раніше вони зустрічались як дівчина та хлопець. 19.08.2012 року вони зустрілись на спортивному майданчику, порозмовляли і пішли прогулятись. Коли дійшли до зупинки ОСОБА_13 сказала, що замерзла, після чого ОСОБА_10 запропонував їй зайти погрітись до будинку (який успадкувала його мати). В будинок заходила сама. Вони сіли на диван, поцілувались як хлопець із дівчиною, після чого зателефонувала мати ОСОБА_7 і вони вийшли з будинку. Пояснив, що ніяких розпусних дій відносно ОСОБА_7 не вчиняв. Пояснення обвинуваченого весь час були однакові та послідовні.

В той же час в основу вироку покладені пояснення потерпілої ОСОБА_7 , які остання протягом 2012-2020 років неодноразово змінювала, доповнюючи їх з боку ОСОБА_10 відносно неї іншими діями. Таким чином, покази потерпілої, які вона надавала на початку розслідування слідчому восени 2012 року суттєво відрізняються від показів, які вона надала суду в 2020 році.

Захисник звертала увагу, що з матеріалів провадження вбачається, що відносно ОСОБА_7 напередодні, тобто 18.08.2012 року, було вчинено кримінальні правопорушення з боку ОСОБА_14 , за що останній відбув покарання за ч. 1 ст. 155 КК України (за насильницькі дії) у вигляді 3 років обмеження волі.

Зазначала, що згідно обвинувального акту кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 156 КК України було вчинено ОСОБА_10 відносно ОСОБА_7 наступного дня, тобто 19.08.2012 року. Про ці події ОСОБА_7 батькам одразу не розповіла. А коли про це стало відомо матері потерпілої від мешканців села, ОСОБА_7 лише через 10 днів повідомила матір, що її, начебто 18.08.2012 року зґвалтував ОСОБА_10 , у зв`язку з чим саме з приводу зґвалтування ОСОБА_10 , батьками до органів поліції через 10 днів була подана заява. В подальшому ця заява потерпілої не знайшла свого підтвердження, фактично потерпіла обмовила ОСОБА_10 , так як було з`ясовано, що 18.08.2012 року ОСОБА_7 вступила в статевий зв`язок із ОСОБА_15 .

Наступного дня, 19.08.2012 року трапилась подія з ОСОБА_10 .

Захисник звертала увагу, що в своїх перших поясненнях ОСОБА_7 зазначала, що «28.08.2012 року моя мати почала мене запитувати, чи було таке, що ОСОБА_10 зґвалтував мене, я їй не побоялась сказати правду і сказала, що дійсно ОСОБА_10 зґвалтував мене, про ОСОБА_14 нічого їй не розповіла».

При допиті потерпілої 31.08.2012 року в ОСОБА_7 в присутності психолога ОСОБА_16 , відносно дій ОСОБА_10 вказувала, що «.. ОСОБА_10 попрохав мене прийти на дитячий майданчик, … я зрозуміла, що він хоче поспілкуватися зі мною з привожу того, що відбулось між мною та ОСОБА_17 , тому я погодилась… На дитячому майданчику під час нашої розмови нікого не було. ОСОБА_18 запропонував мені піти погуляти по вулиці. Я погодилась». На запитання слідчого «Чому ти туди пішла?» - відповіла, що «Сама не знаю». На запитання «Ти була б не проти, якби у вас з ОСОБА_19 був секс ?» відповіла «… сама не знаю… ОСОБА_19 почав знімати з мене одежу і я зрозуміла, що він хоче зі мною сексу… Майже відразу мені на мобільний зателефонувала моя мати, я почала збиратися він не лякав мене, що буде бити, не бив, не намагався залишити…». В цих поясненнях потерпіла не вказувала на будь-які дії з боку ОСОБА_10 , які були б направлені на її розбещення.

Захисник звертала увагу, що в протоколі додаткового допиту потерпілої від 21.11.2012 року, вказано, що перебуваючи в будинку «ми почали цілуватися, мені було приємно… я зрозуміла, що він напевно хоче зі мною сексу, я не хотіла сексу, але конкретно про це ОСОБА_20 не сказала». В ході одночасного допиту ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , який проводився у присутності адвоката потерпілої та психолога ОСОБА_21 , майже через 2 роки після події, 25.04.2014 року потерпіла на запитання її (захисника) відповіла, «що цілувалась в будинку з ОСОБА_10 за згодою», що вона «не боялась ОСОБА_22 », а на запитання свого захисника розповісти «чи знімався ліфчик чи не знімався та коли саме» - ОСОБА_7 відповіла, що «якось не пам`ятає».

Виходячи саме з цих перших пояснень потерпілої ОСОБА_7 стороною обвинувачення (слідчим, прокурором) не було встановлено в діях ОСОБА_10 складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України і протягом 2012-2014років провадження по справі неодноразово закривалось. Слідчий неодноразово посилався на те, що об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 156 КК України, передбачає вчинення розпусних дій, здатних викликати фізичне і моральне розбещення. В діях ОСОБА_10 був встановлений умисел, направлений на статеві зносини із ОСОБА_7 , але оскільки такі дії не відбулись, тому і у діях ОСОБА_10 відсутній склад злочину, передбачений ст. 156 КК України, ч.3 ст. 152 та ч.1 ст. 155 КК України. Як пояснювала потерпіла, « ОСОБА_19 хотів з нею сексу». Жодного разу потерпіла не заявила, що внаслідок дій ОСОБА_22 по розбещенню у неї виник статевий інстинкт. Також жодного разу ОСОБА_23 не вказував на свій умисел, який би був направлений на розбещення потерпілої.

Захисник переконана, що суб`єктивна сторона злочину доказами не доведена і тільки з причин скарг з боку батьків постанови про закриття провадження скасовувались, а у поясненнях потерпілої з`явились нові уточнення «щодо оголення ОСОБА_10 статевого органу та намагання його покласти руку потерпілої на оголений орган, торкання її за груди, сідниці».

Також, захисник звертала увагу, що свідки-очевидці по справі відсутні. В подальшому, в ході досудового розслідування, а також в судових засіданнях, потерпіла доповнила свої пояснення, уточнивши, що ОСОБА_10 діяв проти її волі, що вона його боялась. На думку захисника, таким суперечливим поясненням потерпілої, суд оцінки не дав та поклав їх в основу вироку.

Захисник переконана, що стороною обвинувачення не надано доказів того, чи дійсно розпусні дії мали місце. В основу вироку покладено припущення наміру розбещення.

Відповідно до ч.5 ст. 95 КПК України особа дає покази лише щодо тих фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Покладені в основу вироку покази свідка-матері потерпілої ОСОБА_24 є похідними, оскільки мати не була свідком-очевидцем дій розбещення, тому суд не мав права на них посилатись в обґрунтування встановлення вини ОСОБА_10 .

Також, в основу вироку покладено пояснення свідка ОСОБА_25 викладача кафедри інституту післядипломної освіти. Суд не мав права посилатись на пояснення цього свідка, оскільки ОСОБА_26 не є лікарем терапевтом, у неї відсутня освіта за «лікувальною справою», вона є лише викладачем-педагогом, тому, на переконання захисника, вона не мала права встановлювати діагноз та проводити лікування потерпілої ОСОБА_7 після психотравми. Також, пояснення цього свідка викликають сумніви в їх правдивості, оскільки свідок зазначала, що останній раз спілкувалась з ОСОБА_7 в 2018 році, тоді як мати потерпілої зазначала, що дочка відвідувала психолога протягом 2-х років.

З огляду на викладене, захисник вказувала, що суд помилково встановив наявність в діях ОСОБА_10 складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України. Факт спричинення моральної шкоди саме діями ОСОБА_10 не підтверджується доказами, а з пояснень інших свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , покладених в основу вироку, не можливо встановити та розмежувати від дій кого саме була спричинена моральна шкода, оскільки 18.08.2012 року відносно ОСОБА_7 було вчинено кримінальне правопорушення ОСОБА_15 .

Інші учасники кримінального провадження - обвинувачений, законний представник та представник потерпілої апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_10 вчинив умисне кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 156 КК України, за наступних обставин.

Так, 19.08.2012 року близько 21.00 год, на спортивному майданчику в с. Підліснівка Сумського району ОСОБА_10 зустрів свою знайому односельчанку, ученицю школи ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Прогулюючись вилицями села, ОСОБА_10 запропонував потерпілій ОСОБА_7 зайти до нежилого будинку, розташованого в АДРЕСА_2 , на що ОСОБА_7 вимушена була погодитись. ОСОБА_10 та ОСОБА_7 зайшли до однієї з кімнат будинку, сіли на диван, спілкувались, однак потім, достовірно знаючи, що ОСОБА_7 малолітня особа, ОСОБА_29 умисно вчинив її розбещення, шляхом цілування потерпілої, роздягання і доторкання до статевих органів.

Місце вчинення злочину обвинувачений та потерпіла покинули після того, як останній зателефонувала мати.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_6 , який зазначив про відмову прокурора від поданої ним апеляційної скарги, тому просив її не розглядати, щодо вимог апеляційної скарги захисника, то просив відмовити у її задоволенні, а вирок суду першої інстанції залишити без зміни, доводи захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 , які вимоги скарги захисника підтримали, просили задовольнити, вирок суду скасувати і виправдати його у пред`явленому обвинуваченні, думку представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , яка проти задоволення вимог скарги захисника заперечила, просила вирок суду залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження в сукупності з доводами апеляційної скарги захисника, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження вирок суду першої інстанції оскаржений двома учасниками справи прокурором та захисником, перший з яких вирок оскаржував в частині призначеного обвинуваченому покарання, вважаючи його м`яким, а другий апелянт просив вирок скасувати, а обвинуваченого виправдати у зв`язку з безпідставним притягненням його до кримінальної відповідальності.

Враховуючи такі позиції апелянтів, а також те, що від поданої прокурором апеляційної скарги, той до початку апеляційного перегляду від неї відмовився, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду прглянути лише в частині вимог скарги захисника.

Згідно зі ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення при зазначених у вироку обставинах, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які були повно і всебічно досліджені та правильно оцінені судом першої інстанції.

Зібрані досудовим слідством докази в сукупності вказують на вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 156 КК України, а саме вчинення розпусних дій щодо малолітньої потерпілої ОСОБА_7 , тобто у розбещенні неповнолітніх з кваліфікуючою ознакою вчиення злочину щодо малолітньої особи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що свою вину в пред`явленому обвинуваченні ОСОБА_10 так і не визнав, та пояснював суду першої інстанції, що 19.08.2012 року близько 21 год, йдучи додому, він зустрів ОСОБА_7 , яка разом з іншими дівчатами перебувала на волейбольному майданчику. Незадовго до цього він чув від ОСОБА_30 про те, що той мав статеві стосунки з ОСОБА_7 в будинку за адресою АДРЕСА_2 , який знаходиться неподалік від місця мешкання ОСОБА_7 (і який належить його покійній бабці). Зазначав про те, що він запропонував ОСОБА_7 прогулятися і в розмові, що виникла між ними, ОСОБА_7 підтвердила факт статевих відносин з ОСОБА_31 напередодні 18.08.2012 року. Потім він запропонував піти до будинку його бабки за адресою АДРЕСА_2 , на що ОСОБА_7 погодилась. Вони зайшли до будинку, він включив газ, вони погрілися; в цей час зателефонувала мати ОСОБА_7 і вони розійшлися. За час, коли вони перебували в будинку, вони поцілувалися, однак він до неї не чіплявся, інтимний зв`язок не пропонував, не роздягав її, не вчиняв розпусних дій відносно потерпілої. До цього в них були дружні стосунки, вони кілька разів цілувалися, він знав, що вона навчається у школі, однак скільки їй років він точно не знав, виглядала вона старше своїх 12 років. Обвинувачений зазначав, що потерпіла його оговорює.

З метою об`єктивного та повного встановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції, крім пояснень обвинуваченого, було вислухано і інших.

Так, зокрема суд допитував в якості свідка матір потерплої ОСОБА_7 - ОСОБА_24 , які пояснювала, що ОСОБА_10 вона знала як односельця; зі слів дочки їй відомо, що він певний час спілкувався з її малолітньою дочкою ОСОБА_13 , запрошував потанцювати, приділяв знаки уваги. Згодом стало відомо, що 19.08.2012 року ОСОБА_10 вчинив відносно її дочки ОСОБА_7 розпусні дії. Через 3-4 дні вона помітила страннощі у поведінці дочки. Коли вона стала розпитувати дочку про обставини цієї події, з дочкою сталася істерика, вона плакала і не могла нічого сказати. Дочка отримала сильну душевну травму; майже відразу вони звернулися до психолога, якого відвідували 2 роки. Згодом дочка стала більш комунікабельною і розповіла про обставини вчинення над нею насильства.Зокрема, дочка пояснювала, що ОСОБА_10 повів її до будинку, хоча вона не хотіла йти, але він тримав її за руку, яку вона не могла вирвати. В будинку він роздягнув її, зняв футболку, ліфчик, нижню білизну, повністю оголивши тіло, торкався до грудей, до статевих органів, заставляв торкатися до статевого члена; сам зняв з себе штани та труси. Десь близько 22 годині вона зателефонувала дочці і наказала повертатися додому. Через деякий час після вчинення відносно дочки розпусних дій, дочка пояснила, що в будинку, де відбувався злочин, вона забула ліфчик, який під час огляду будинку і був виявлений. Розповідаючи про вчинений відносно неї злочин дочка пояснювала, що не хотіла залишатися з ОСОБА_10 , але не могла йому протистояти. В результаті насильницьких дій з боку ОСОБА_10 дочка отримала психологічну травму, наслідки якої відчуває до цього часу і просить не згадувати ці події. Після вчинення відносно неї злочину стосунки з оточуючими зіпсувалися, від неї всі відвернулися, стан здоров`я погіршився, зі слів лікарів це наслідки отриманої психічної травми і сильного нервового стресу.

Також, судом перешої інстанції було вислухано свідка ОСОБА_28 , яка пояснювала, що була запрошена працівниками поліції в якості понятої при проведенні слідчого експерименту. Під час цієї слідчої дії потерпіла ОСОБА_32 показала на нежилий будинок, де відносно неї ОСОБА_10 були вчинені розпусні дії, місце в будинку, де безпосередньо відбувалися події. Після завершення слідчої дії вона разом з іншими учасниками слідчого експерименту підписала протокол, який був зачитаний слідчим. Свідок пояснювала, що потерпілу ОСОБА_33 вона знала по школі, де вона ( ОСОБА_28 ) працювала медсестрою. У ОСОБА_32 з усіма були гарні стосунки, після вчинення відносно неї злочину вона стала замкнутою, деякі почали її засуджувати, презирливо до неї ставитися. Внаслідок вчинених відносно потерпілої злочинних дій вона відвідувала психолога.

Інша, допитана судом свідок ОСОБА_34 пояснювала суду, що приблизно в 2012 році їй стало відомо, що її однокласницю ОСОБА_32 зґвалтували.

Інша допитана судом свідок ОСОБА_35 пояснювала суду, що 19.08.2012 року вона зустріла ОСОБА_32 , яка повідомила, що «переспала» з хлопцем. На запитання чи не з ОСОБА_36 в неї був секс, ОСОБА_32 сказала, що «секс в неї був з ОСОБА_31 » Вона дуже здивувалась, оскільки їй було відомо, що у ОСОБА_32 була симпатія до ОСОБА_37 . Про ці події вона в подальшому розповіла своїй матері.

Також, судом було допитано і безпосередньо потерпілу ОСОБА_7 , яка повідомила суду, що в 2012 році їй було 12 років, внаслідок малолітнього віку вона не могла розуміти сенс статевих відносин між чоловіком та жінкою. З ОСОБА_36 вони були знайомі, як і з іншими мешканцями села, іноді спілкувалися, розмовляли. 19.08.2012 року її на дитячому майданчику зустрів ОСОБА_23 і став розпитувати про події, що сталися напередодні 18.08.2012 року, коли її зґвалтував ОСОБА_38 . Потім ОСОБА_23 , який був в нетверезому стані, взяв її за руку і повів до нежилого будинку, вона не могла відмовитися, бо ОСОБА_23 був значно старший і значно сильніший. Перебуваючи в будинку, ОСОБА_23 роздягнувся, оголивши статеві органи; потім роздягнув її, знявши кофту та всю нижню білизну. ОСОБА_23 наполегливим тоном пропонував взяти його статевий орган в руку, а коли вона відмовилася, він схопив її за руку і приклав до свого статевого органа. Потім він став притискатися до неї, торкався грудей, її статевих органів, сідниць. Все це він робив проти її волі, але вона боялася йому щось сказати і не могла піти. Хвилин через 10 їй зателефонувала мати і сказала, щоб вона йшла додому, вона стала вдягатися, але ліфчик не знайшла чи забула, бо швидко вдягалася. Про події того дня вона згадує з огидою і соромом, насильницькі дії ОСОБА_22 завдали їй значного нервового стресу і моральної шкоди, наклали відбиток на все її подальше життя. Потерпіла пояснила, що її показання як в ході досудового слідства, так і в суді є послідовними, а деякі розбіжності у в показаннях могли виникнути внаслідок того, що вона не надавала викладенню слідчим її пояснень суттєвого значення і могла помилятися, крім того, внаслідок вчинення відносно неї насильницьких дій та малолітнього віку їй було байдуже, як її пояснення відображувались в протоколі, оскільки на неї тиснула психологічна травма і вона була зосереджена на своїх відчуттях.

Свідок ОСОБА_25 пояснювала суду, що вона працює старшим викладачем кафедри психології інституту післядипломної освіти. Наприкінці серпня 2012 року до неї звернулися батьки неповнолітньої ОСОБА_7 за психологічною допомогою. При зустрічі батьки розповіли, що дочка стала об`єктом зґвалтування та сексуальних насильницьких дій з боку двох осіб, внаслідок чого дитина зазнала важкої психічної травми, відмовлялась йти до школи, конфліктувала з батьками, стали виникати істеричні напади, з`явилися думки про самогубство. Коли вони зустрілися з ОСОБА_7 , вона відразу зрозуміла, що потерпіла зазнала важкої психологічної травми. Потерпіла не хотіла згадувати про обставини вчинення відносно неї насильства, хотіла скоріше все забути, не готова була розмовляти на цю тему. Під час спілкування відмічалися сильні перепади настрою, почуття сорому, потерпіла звинувачувала у всьому себе ( «що я скажу», «всі узнають, будуть питати», «не хочу жити»). Потерпіла усамітнювалася, перестала відвідувати гурток, хор, різко знизилася успішність у навчанні, з`явилася агресивні прояви. Згодом, через кілька місяців регулярного спілкування, ОСОБА_7 розповіла, що «їх було двоє», «роздягали її», мною «попользовалися», «мене заманили», «роздягнули», «поклали на ліжко», «в покинутому будинку». Вона називала прізвище ОСОБА_19 , як особи, яка здійснила над нею насильство. Свідок ОСОБА_25 пояснила, що отримана потерпілою психологічна травма потягла за собою соматичні зміни болі в низу живота, у шлунку. Останній раз з вона спілкувалася з потерпілою в квітні 2018 року, ОСОБА_7 сказала, що хоче все забути.

Свідок ОСОБА_16 пояснювала суду, що вона має вищу освіту за спеціальністю «педагог-практичний психолог», до 2010 року працювала в Центрі практичної психології при УМВС України в Сумські області. 31.08.2012 року вона була запрошена в якості психолога на допит малолітньої ОСОБА_7 , протокол якого мається на ар.с. 69-72 т. 1 кримінальної справи. Потерпіла добровільно, без будь-якого тиску, розповіла про обставини вчинених ОСОБА_36 відносно неї насильницьких дій, а також про обставини зґвалтування, вчиненого іншою особою.

Також, з висновку судово-психіатричної експертизи № 62 від 26.02.2015 року судом встановлено, що під час проведення експертизи ОСОБА_7 пояснювала, що 19.08.2012 року на дитячому майданчику до неї підійшов ОСОБА_23 і почав розпитувати про ОСОБА_30 («зачем ты с ним спала, почему не со мной, со мной так не хочешь»). При цьому хотів вдарити її, замахнувся рукою і висловився на її адресу брудними словами. ОСОБА_23 був в нетверезому стані, вона його набагато молодше і злякалася, що він її поб`є. Він потягнув її за руку, промовляючи «пішли, пішли». Коли вони прийшли до будинку, ОСОБА_23 поліз до неї цілуватися, потім зняв з себе весь одяг, залишився лише у футболці, примусив її роздягнутися, наполегливим тоном пропонував взяти його статевий орган в руку, а коли вона відмовилася, він схопив її за руку і приклав до свого статевого орган. Потім він потягнув її на себе, став притискатися до неї, торкався грудей, її статевих органів, сідниць. Все це він робив проти її волі, вона не розуміла значення дій ОСОБА_22 , їй було огидно, соромно, але вона боялася йому щось сказати. Хвилин через 10 їй зателефонувала мати і сказала, щоб вона йшла додому, вона стала вдягатися, але ліфчик не знайшла. З висновку встановлено, що комісія експертів прийшла до висновку, що ОСОБА_7 на час проведення експертизи і до скоєння відносно неї злочину будь-яким психічним захворюванням не страждала, не виявляла ознак будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності. Враховуючи рівень психологічного розвитку потерпілої, індивідуально-психологічні особливості та психічний стан, ОСОБА_7 не могла в повній мірі розуміти характер та значення скоюваних з нею дій, однак могла правильно сприймати обставини, що мають значення для справи та давати про них правильні покази. (т. 2 ар.с.29-32).

З іншого висновку амбулаторної комплексної судово-психіатричної експертизи № 400 від 11.10.2012 року судом встановлено, що на час проведення експертизи і до скоєння відносно неї злочину потерпіла будь-яким психічним захворюванням не страждала, не виявляла і не виявляє ознак будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності. Враховуючи рівень психологічного розвитку потерпілої, індивідуально-психологічні особливості та психічний стан, ОСОБА_7 не могла в повній мірі розуміти характер та значення скоюваних з нею дій, однак могла правильно сприймати обставини, що мають значення для справи та давати про них правильні покази. ( т. 2 ар.с.117-120,120-122). Під час проведення експертизи ОСОБА_7 докладно розповіла про вчинення відносно неї ОСОБА_31 та ОСОБА_36 насильницьких дій сексуального характеру. Зокрема, ОСОБА_7 розповіла про обставини зґвалтування її ОСОБА_31 18.08.2012 року, а потім розповіла про обставини вчинення відносно неї насильницьких дій ОСОБА_36 наступного дня. Зокрема, ОСОБА_32 пояснила, що до 19.08.2012 року ОСОБА_23 неодноразово пропонував їй вступити у статевий зв`язок. 19.08.2012 року, коли вона зустріла ОСОБА_22 , він запропонував їй піти в той же будинок, де напередодні вона була зґвалтована ОСОБА_39 . Він хотів, щоб вони сіли на диван і вона розповіла, що в них було з ОСОБА_39 . Коли вони сиділи на дивані, ОСОБА_23 роздягнувся сам, зняв з неї ліфчик, примушував взяти в руку його статевий орган, а коли вона відмовилася став на неї кричати, схопив за руку і притиснув до статевого органу. Потім зателефонувала мати і вони покинули будинок (т. 2 ар.с.119).

Також, суд першої інстанції допитав експерта-психолога ОСОБА_27 , яка пояснила, що вона брала участь у проведенні двох судово-психіатричних експертиз первісної експертизи від 11.10.2012 року і наступної експертизи від 26.02.2015 року. Під час проведення експертизи від 11.10.2012 року ОСОБА_7 докладно розповіла про обставини вчинення відносно неї злочинів ОСОБА_31 та ОСОБА_36 , однак у зв`язку з малолітнім віком її пояснення були не зовсім повні. Більш докладні пояснення ОСОБА_7 надала під час проведення експертизи від 26.02.2015 року; вона подорослішала і їй ставились більш відверті питання. Вона сама розповіла про обставини вчинення відносно неї сексуальних дій ОСОБА_36 ОСОБА_7 сприймала злочинні дії відносно неї як з боку ОСОБА_30 , які сталися 18.08.2012 року, так і з боку ОСОБА_22 , які сталися 19.08.2012 року, як одне ціле, вважала, що вони обидва винуваті, а на питання в чому є винуватий ОСОБА_23 вона з напругою, з переживаннями та обуренням пояснила, що коли вони прийшли до будинку, ОСОБА_23 поліз до неї цілуватися, потім зняв з себе весь одяг, залишився лише у футболці, примусив її роздягнутися, наполегливим тоном пропонував взяти його статевий орган в руку, а коли вона відмовилася, він схопив її за руку і приклав до свого статевого органу. Потім він потягнув її на себе, став притискатися до неї, торкався грудей, статевих органів, сідниць. Все це він робив проти її волі, вона не розуміла значення дій ОСОБА_22 , їй було огидно, соромно, але вона боялася йому щось сказати. Хвилин через 10 їй зателефонувала мати і сказала, щоб вона йшла додому, вона стала вдягатися, але ліфчик не знайшла. Експерт ОСОБА_27 пояснила суду, що під час бесід з ОСОБА_7 , поступово долаючи «захисні» реакції сорому, розповівши про обставини вчинення відносно неї ОСОБА_36 насильницьких дій сексуального характеру, потерпіла при цьому відчула психологічне полегшення. Було зрозуміло, що злочинні дії ОСОБА_30 вона психологічно ще витримала, а найбільш потрясіння на неї призвели насильницькі дії, які скоював відносно неї ОСОБА_23 , внаслідок яких у потерпілої з`явилися суїцидальні думки. Під час спілкування з потерпілою були помітні природні (не демонстративні, не награні) реакції сорому та збентеження. При викладенні юридично значущої інформації про поведінку ОСОБА_22 потерпіла ставала замкнутою, напруженою; очевидні були її «внутрішні душевні хвилювання», на прохання потерпілої її батько як законний представник не був присутній під час проведення бесід, потерпіла пояснювала, що їй соромно розповідати про те, що з нею робив ОСОБА_10 , повідомляла, що не зможе таке розповісти своїм батькам. Все це свідчить про те, що, даючи пояснення про обставини вчинення відносно неї злочинних дій, потерпіла казала правду, нічого не видумувала, не домислювала, не фантазувала і не оговорювала як ОСОБА_30 , так і ОСОБА_37 . Експерт ОСОБА_27 пояснила, що пояснення потерпілої не носили «установочного» характеру, що вона і відобразила в висновках експертиз.

З дослідженого висновку амбулаторної комплексної судово-психіатричної експертизи № 400 від 11.10.2012 року (висновок психолога, мотивувальна частина), судом було встановлено, що здатність потерпілої до сприйняття, відображення та відтворення інформації не порушена. З врахуванням віку, психологічного стану і особливостей її психічного розвитку (пам`яті, сприйняття, мислення, мови) вона могла правильно сприймати обставини, що мають значення для справи, і давати про них правильні показання. З врахуванням малолітнього віку потерпілої, індивідуально-психологічних особливостей та психічного стану ОСОБА_7 не могла в повній мірі розуміти характер та значення здійснюваних з нею дій. ( т 2 ар.с.119).

З іншого висновку судово-психіатричної експертизи № 62 від 26.02.2015 року (висновок психолога, мотивувальна частина), судом встановлено, що підвищеної схильності до фантазування у потерпілої не виявлено. Здатність потерпілої до сприйняття, відображення та відтворення інформації не порушена. З врахуванням віку, психологічного стану і особливостей її психічного розвитку (пам`яті, сприйняття, мислення, мови) потерпіла могла правильно сприймати обставини, що мають значення для справи, і давати про них правильні показання. При проведенні амбулаторної комплексної судово-психіатричної експертизи № 400 від 11.10.2012 року у потерпілої виявлена формальна, поверхова, часткова обізнаність у питання взаємовідносин статей з недостатньою інформованістю про фізіологію зачаття і недостатнім розумінням біологічного та соціально-юридичного сенсу статевих відносин. З врахуванням малолітнього віку потерпілої, індивідуально-психологічних особливостей та психічного стану ОСОБА_7 не могла в повній мірі розуміти характер та значення здійснюваних з нею дій. ( т 2 ар.с.32).

Свідок ОСОБА_21 , що також була допитана судом першої інстанції, зазначала, що вона з 2011 по 2014 рік працювала психологом в Підліснівській загальноосвітній школі, де навчалася ОСОБА_7 . У вересні 2012 року їй стало відомо, що влітку 2012 року відносно потерпілої були вчинені насильницькі дії зґвалтування чи інші дій сексуального характеру. Після цього стало відомо, що у зв`язку з отриманою потерпілою психологічною травмою її батьки зверталися за допомогою до психолога; вона також пропонувала свою допомогу батькам потерпілої ОСОБА_7 , однак вони скористалися послугами іншого психолога. Після з`явлення інформації про вчинення відносно ОСОБА_7 сексуальних дій, потерпіла перебувала в пригніченому стані, на неї тиснуло те, що про це знали всі, хто її знав вчителі, учні, знайомі, подруги тощо. Було видно, що у малолітньої ОСОБА_7 психологічна травма, що не було дивним, оскільки у віці 12 років будь - які статеві відносини з 25-річним молодиком не є природними. Свідок ОСОБА_21 пояснювала, що вона намагалася поговорити з ОСОБА_7 з приводу вчинення відносно неї насильницьких дій, однак потерпіла нічого не хотіла розповідати.

Крім пояснень потерпілої, свідків, експертів та висновків експертиз, судом було враховано як докази вини обвинуваченого і інші письмові докази, зокрема:

- протокол огляду місця події від 28.08.2012 року, з якого встановлено, що під час зазначеної слідчої дії був оглянутий будинок АДРЕСА_2 . Під час огляду з місця події вилучений, зокрема, бюстгальтер білого кольору( т.2 ар.с. 48-54);

- протокол слідчого експерименту від 04.10.2012 року, з якого встановлено, що під час цієї слідчої дії потерпіла ОСОБА_7 докладно розповіла про обставини вчинення відносно неї з боку ОСОБА_10 злочинних дій, показала місце розташування будинку, де відбувалися злочинні дії, продемонструвала послідовність проникнення до будинку, показала ліжко, де відбувалися злочинні дії ОСОБА_10 ( т.2 ар. с. 124-131);

- протокол огляду предметів від 06.09.2012 року, встановлено, що під час зазначеної слідчої дії був оглянутий бюстгальтер білого кольору, вилучений 28.08.2012 року під час огляду місця події будинку АДРЕСА_2 ( т. 2 ар. с. 56-60, 61).

Враховуючи наведене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний безпосередньо досліджений в судовому засіданні доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов правильного висновку з яким за встановлених обставин погоджується і колегія суддів, що вина обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, доведена, а його дії правильнокваліфіковні за ч. 2 ст. 156 КК України, оскільки він вчинив розпусні дії щодо малолітньої потерпілої ОСОБА_7 , тобто розбещення неповнолітніх, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення злочину «щодо малолітньої особи».

З висновку судово-психіатричної експертизи №140 від 16 квітня 2015 року судом першої інстанції було встановлено, що на момент вчинення інкримінованого йому діяння і на час проведення експертизи ОСОБА_10 будь-яким психічним захворюванням не страждав, не виявляв та не виявляє ознак будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ( т. 3 ар.с.72-74).

В апеляційній скарзі захисник звертала увагу на дату вчинення злочину 19.08.2012 року, на дату набрання чинності КПК України (в редакції 2012 року) - 14.10.2012 року та на дату втрати чинності КПК України (в редакції 1960 року), при цьому вказуючи на те, що стороною обвинувачення всі матеріали кримінального провадження (докази) були надані суду в підготовчому судовому засіданні при першому розгляді справи і суд їх долучив до справи, тому при розгляді справи іншим складом, суд дослідив всі матеріали, які були зібрані як до набрання чинності новим КПК України, так і ті, які були зібрані стороною обвинувачення після набрання чинності КПК України. Всім дослідженим доказам суд повинен був надати належну правову оцінку.

Перевіривши зазначені доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що дійсно 13.04.2012 року ВРУ було прийнято новий КПК України, який чинності набрав 20.11.2012 року, водночас 19.11.2012 року, попередній КПК України (в редакції 1960 року) свою чинність втратив.

Події злочину в даному кримінальному провадженні відбулись 19.08.2012 року, тобто тоді, коли КПК України (в редакції 1960 року) ще був чинний, та при його дії органом досудового розслідування було зібрано частину доказової бази, яка судом, крім інших доказів, зібраних досудовим розслідуванням пізніше, також покладена в основу даного обвинувального вироку, зокрема:

- висновок амбулаторної комплексної судово-психіатричної експертизи № 400 від 11.10.2012 року;

- протокол огляду місця події від 28.08.2012 року;

- протокол слідчого експерименту від 04.10.2012 року;

- протокол огляду предметів від 06.09.2012 року.

Так, відповідно до п.8 розділу ХІ Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року) допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності. Тобто вони мають бути оцінені судом, і в залежності від їх допустимості враховані або ж не враховані при ухваленні вироку.

З матеріалів справи вбачається, що крім інших доказів, суд врахував і ті, що збирались органом досудового розслідування до моменту прийняття нового КПК України (в редакції 2012 року), що узгоджується з нормами Перехідних положень.

Захисник стверджувала про необхідність суду у наданні всім доказам правової оцінки, при цьому не вказувала конкретно, яким доказам суд такої оцінки не надав, які з них залишив поза увагою, та як саме дана обставина вплинула не обґрунтованість і законність ухваленого рішення.

Також, сторона захисту не погоджувалась з тим, що суд в основу вироку поклав пояснення потерпілої ОСОБА_7 , які вона протягом 2012-2020 років неодноразово змінювала, доповнюючи. Таким чином, покази потерпілої, які вона надавала на початку розслідування слідчому восени 2012 року суттєво відрізняються від показів, які вона надала суду в 2020 році. Захисник посилалась на пояснення малолітньої потерпілої надані нею в ході досудового розслідування, детально їх аналізувала, наводила окремі фрагменти з цих пояснень та зводила все до того, що потерпіла тоді не заявила, що внаслідок дій ОСОБА_22 по розбещенню у неї виник статевий інстинкт, що ОСОБА_23 не вказував на свій умисел, який би був направлений на розбещення потерпілої. З огляду на це захисник переконана, що суб`єктивна сторона злочину доказами не доведена і тільки з причин скарг з боку батьків постанови про закриття провадження скасовувались, а у поясненнях потерпілої з`явились нові уточнення «щодо оголення ОСОБА_10 статевого органу та намагання його покласти руку потерпілої на оголений орган, торкання її за груди, сідниці».

Разом з тим, слід звернути увагу на ч.ч. 1, 2, 4 ст. 95 КПК України відповідно до яких показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий мають право давати показання під час досудового розслідування та судового розгляду. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Тому, враховуючи ті покази, які потерпіла ОСОБА_7 надала суду першої інстанції безпосередньо під час її допиту в суді, суд у відповідності ст. 95 КПК України обгрунтовано та правильно поклав їх в основу свого вироку.

Більше того, потерпіла пояснювала суду першої інстанції, що її показання як в ході досудового слідства, так і в суді є послідовними, а деякі розбіжності у в показаннях могли виникнути внаслідок того, що вона не надавала викладенню слідчим її пояснень суттєвого значення і могла помилятися, крім того, внаслідок вчинення відносно неї насильницьких дій та малолітнього віку їй було байдуже, як її пояснення відображувались в протоколі, оскільки на неї тиснула психологічна травма і вона була зосереджена на своїх відчуттях.

Об`єктивних підстав не довіряти показам потерпілої ні судом першої інстанції ні апеляційним судом не встановлено.

Також захисник в апеляційній скарзі звертала увагу суду, що 18.08.2012 року відносно ОСОБА_7 було вчинено кримінальні правопорушення з боку ОСОБА_14 , за що останній відбув покарання за ч. 1 ст. 155 КК України у вигляді 3 років обмеження волі. Крім цього звертала увагу, що кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 156 КК України було вчинено ОСОБА_10 відносно ОСОБА_7 наступного дня, тобто 19.08.2012 року. Про ці події ОСОБА_7 батькам одразу не розповіла. А коли про це стало відомо матері потерпілої від мешканців села, ОСОБА_7 лише через 10 днів повідомила матір, що її, начебто 18.08.2012 року зґвалтував ОСОБА_10 , у зв`язку з чим саме з приводу зґвалтування ОСОБА_10 , батьками до органів поліції через 10 днів була подана заява. В подальшому ця заява потерпілої не знайшла свого підтвердження, фактично потерпіла обмовила ОСОБА_10 , так як було з`ясовано, що 18.08.2012 року ОСОБА_7 вступила в статевий зв`язок із ОСОБА_40 .

Аналізуючи такі твердження сторони захисту, колегія суддів зазначає, що дійсно з матеріалів справи вбачається, що кримінальні правопорушення відносно потерпілої ОСОБА_7 , 2000 року народження, відбувались двічі 18.08.2012 року та 19.08.2012 року, двома різними особами ОСОБА_40 , 1984 року народження, та ОСОБА_10 , 1985 року народження, перший з яких був визнаний винним за ч.1 ст. 155 КК України та відбув призначене йому покарання, як правильно наголосила захисник в апеляційній скарзі, другий з них також, судом першої інстанції визнаний винним у вчиненні інкримінованого злочину за ч.2 ст. 156 КК України, з чим сторона захисту не погоджується, вважаючи безпідставно притягнутим його до відповідальності. Як на підставу для виправдання захисник вказує, що потерпіла обвинуваченого обмовила, оскільки матері про події розповіла не відразу, а згодом, що із заявою до поліції батьки потерпілої звернулись аж через 10 днів.

До вказаного колегія суддів відноситься критично, звертаючи увагу на вік потерпілої ОСОБА_7 на дату вчинення злочину 12 років, на надані нею пояснення, яка між іншого зазначала, що про події того дня згадує з огидою і соромом, насильницькі дії ОСОБА_22 завдали їй значного нервового стресу і моральної шкоди, наклали відбиток на все її подальше життя. Вказане, в тому числі боязнь та осуд рідних, друзів, односельців, і пояснює тривалий час у зізнанні малолітньої потерпілої перед матір`ю, більше того, коли злочини відносно неї відбулись двічі та особами, які проживають з нею в осному селі, та одному з яких ОСОБА_10 довіряла. Заходів по притягненню винних до відповідальності батьки почали вживати з моменту отримання інформації про злочини відносно доньки. Факт закриття проваджень у справі органами досудового розслідування, не спростовує факту встановлення вини обвинуваченого в даному кримінальному провадженні.

Також, захисник в апеляційній скарзі стверджувала, що покази свідка-матері потерпілої ОСОБА_24 є похідними, оскільки мати не була свідком-очевидцем дій розбещення, тому суд не мав права на них посилатись в обґрунтування встановлення вини ОСОБА_10 з чим колегія суддів погодитись не може.

Як вказувалося вище, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

В даному випадку, свідок ОСОБА_24 , дійсно очевидцем події не була, разом з тим, вона повідомила суду першої інстанції ту інформацію, яка має значення для встановлення загальної картини фактичних обставин справи, тому її пояснення суд правильно врахував при ухваленні вироку.

Не погоджувалася сторона захисту і з тим, що суд врахував пояснення свідка ОСОБА_25 викладача кафедри інституту післядипломної освіти, так як ОСОБА_26 не є лікарем терапевтом, у неї відсутня освіта за «лікувальною справою», вона є лише викладачем-педагогом, тому, на переконання захисника, вона не мала права встановлювати діагноз та проводити лікування потерпілої ОСОБА_7 після психотравми. Також, пояснення цього свідка викликають сумніви в їх правдивості, оскільки свідок зазначала, що останній раз спілкувалась з ОСОБА_7 в 2018 році, тоді як мати потерпілої зазначала, що дочка відвідувала психолога протягом 2-х років.

До вказаних тверджень захисника колегія суддів відноситься критично, оскільки як вбачається з пояснень свідка наприкінці серпня 2012 року до неї звернулися батьки неповнолітньої ОСОБА_7 за психологічною допомогою, при зустрічі з малолітньою вона свідок, зрозуміла про існування в неї значної психологічної травми, про що повідомила суду першої інстанції при допиті. Крім цього свідок пояснювала суду про те, що бачила в поведінці малолітньої потерпілої, донесла суду свою розмову з потерпілою про пережите, тобто надала суду всі відомі їй відомості про обставини, які стосуються психічного стану дівчинки, та як наслідок мають істотне значення для встановлення фактичних обставин справи в цілому. Відсутність освіти лікаря та наявність освіти педагога, про що наголосила в апеляційній скарзі захисник, не впливає на врахування пояснень ОСОБА_25 як свідка, а щодо їх сумнівності, так як ніби то останній раз свідок спілкувалась з ОСОБА_7 в 2018 році, тоді як мати потерпілої зазначала, що дочка відвідувала психолога протягом 2-х років, то вони безпідставні, оскільки свідок зазначила, що про допомогу до неї звернулись в 2012 році.

Щодо пояснень інших свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , покладених в основу вироку, про які захисник також стверджувала як про такі, з яких не можливо встановити та розмежувати від дій кого саме була спричинена моральна шкода, оскільки 18.08.2012 року відносно ОСОБА_7 було вчинено кримінальне правопорушення ОСОБА_40 , то до них колегія суддів також відноситься критично, оскільки вказані пояснення стосуються події і відносно ОСОБА_10 . Виключити їх як такі, що не мають жодного відношення до даного кримінального провадження, колегія суддів підстав не вбачає.

Щодо тверджень сторони захисту про те, що стороною обвинувачення не надано доказів того, чи дійсно розпусні дії мали місце, а в основу вироку покладено припущення наміру розбещення, то до них колегія суддів віноситься критично з підстав фактичних обставин справи, що були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, з оцінкою кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а в своїй сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідноного процесуального рішення, як того вимагає ст. 94 КПК України.

З огляду на викладене, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає, вину обвинуваченого ОСОБА_10 вважає доведеною, а його дії правильно кваліфікованими за ч. 2 ст. 156 КК України.

Щодо виду і міри призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання то слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Пунктом1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику призначення судами кримінального покарання" № 7 від 24.10.2003 р. зі змінами від 06.11.2009 р. звернуто увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, слід суворо додержуватися вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суд має дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. У п. 2 вказаної постанови зазначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім,жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання суд врахував характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного, особу обвинуваченого, який в цілому позитивно характеризується (скарг на поведінку обвинуваченого до сільської ради за місцем проживання обвинуваченого не надходило, компрометуючими матеріалами виконком сільської ради не володіє), пом`якшуючі відповідальність обставини матеріальна шкода злочином не завдана, відсутність обставин, які б обтяжили покарання, та дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що необхідним і достатнм для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання у виді позбавлення волі в межах санкції частини статті інкримінованого злочину.

Також, судом першої інстанції вирішено питання по заявленому потерпілою до обвинуваченого цивільному позову та на її користь стягнуто 25 000 гривень моральної шкоди. Вирок суду в частині вирішення цивільного позову ніким з учасників кримінального провадження не оскаржувався, а тому, керуючись ч. 1 ст. 404 КПК України до його аналізу колегія суддів не вдається.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Сумського районного суду Сумської області від 04 вересня 2020 року, відносно ОСОБА_10 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 на цей вирок без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4