Провадження №11-сс/824/304/2022 Доповідач - ОСОБА_6.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду у складі:

Головуючого - ОСОБА_6.,

суддів - ОСОБА_7., ОСОБА_8.,

секретаря - ОСОБА_9.,

за участю:

адвоката, яка діє в інтересах

власника майна ОСОБА_1 - ОСОБА_10.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали клопотання за апеляційною скаргою адвоката, яка діє в інтересах власника майна ОСОБА_1 - ОСОБА_11.,на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року, якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №0000123 від 26.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

19 листопада 2021 року прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_12. звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000123 від 26.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, а саме: на нежитлове приміщення, загальною площею 220 кв.м, у будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта: 00), шляхом заборони ОСОБА_1., ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4., а також будь-яким іншим фізичним/юридичним особам користування та розпоряджанням майном.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року клопотання прокурора задоволено. Обґрунтовуючи своє рішення, слідчий суддя зазначив, що вказане майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, а тому існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.

На вказану ухвалу слідчого судді адвокат, яка діє в інтересах власника майна ОСОБА_1 - ОСОБА_11., подалаапеляційну скаргу, в якій не погоджується з ухвалою, вважає її незаконною та зазначає, що прокурором не надано доказів того, що існують будь-які ризики відчуження належного ОСОБА_1. нерухомого майна або спроб вчинити таке відчуження, остання ніколи не вчиняла і не була причетна до вчинення протиправних дій, на момент застосування арешту майна ОСОБА_1. не повідомлялось про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, що вказує на відсутність підстав, викладених у ч.ч.1, 2 ст.170 КПК України, для арешту майна. Крім того, слідчий суддя безпідставно позбавив власника майна права висловити свою правову позицію стосовно доводів прокурора та вказаних ним підстав для арешту майна, не повідомивши власника майна про розгляд клопотання, і як наслідок, судом не в повному обсязі встановлено фактичні обставини справи. Також апелянт наголошує, що незважаючи на відсутність обґрунтованої підозри, слідчий суддя не врахував розумність і співрозмірність обмеження власника майна у праві користування та розпорядження належним їй майном. В доповненнях до апеляційної скарги вказує, що нежитлове приміщення, на яке накладено арешт, не оглядалось слідчим і не визнавалось речовим доказом у кримінальному провадженні, оскільки відсутня постанова про визнання речовим доказом. Тому, просить скасувати вказану ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Одночасно апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, оскільки суд першої інстанції здійснив розгляд клопотання без повідомлення ОСОБА_1 та її представників, а з матеріалами справи та змістом оскарженої ухвали вона ознайомилась 17.12.2021 року.

Прокурор в судове засідання не з'явився, надіславши клопотання з проханнями перенести судове засідання.

Згідно з положеннями ст.422 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді розглядається не пізніш, як через три дні після її надходження до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційна скарга перебуває в провадженні апеляційного суду тривалий, судові засідання відкладались неодноразово, колегія суддів вирішила за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності прокурора, оскільки це не суперечить положенням ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши:

- доповідача - суддю апеляційного суду;

- адвоката, яка діє в інтересах власника майна ОСОБА_1 - ОСОБА_10., яка підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити її в повному обсязі;

- ознайомившись з матеріалами клопотаннята обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.

Згідно з вимогами ч.2 ст.395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п'яти днів з дня її оголошення. Згідно частини 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Разом з цим встановлено, що клопотання про арешт майна розглянуто без виклику власника майна та його представника, про арешт майна представнику власника майна стало відомо 17.12.2021 року після отримання копії судового рішення. Таким чином, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження не пропущено, у зв'язку з чим він поновленню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів скарги та ухвали слідчого судді, Дніпровською окружною прокуратурою м. Києва здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000123 від 26.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, за обставинами вчинення невстановленими особами шляхом обману заволодіння майном комунальної власності - нежилими приміщеннями загальною площею 220 кв.м у будинку АДРЕСА_1, чим завдано шкоду в особливо великих розмірах.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року задоволено клопотання прокурора про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000123 від 26.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, та накладено арешт на нежитлове приміщення, загальною площею 220 кв.м, у будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта: 00), шляхом заборони ОСОБА_1., ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4., а також будь-яким іншим фізичним/юридичним особам користування та розпоряджанням майном.

Разом з цим, постановляючи ухвалу, слідчий суддя не в повній мірі дотримався вимог кримінального процесуального законодавства України, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положенням ч.1 ст.131 КПК України передбачено, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Вирішуючи питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідно до ч.2 ст.92 КПК України обов'язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

У випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 КПК України, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього кодексу.

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об'єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об'єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Посилаючись на необхідність накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів, слідчий суддя зазначив, що мав місце факт вчинення кримінального правопорушення та об'єкт нерухомості у будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта: 00) може бути використаний як доказ у кримінальному провадженні, оскільки містить інформацію про обставини вчинення кримінального правопорушення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що під час задоволення клопотання органу досудового розслідування слідчий суддя взагалі не встановлював достатність доказів на підтвердження підстав для накладення арешту з метою забезпечення збереження речових доказів, як на це посилається прокурор у своєму клопотанні.

Відповідно до положень ч.3 ст.110 КПК України, рішення слідчого, прокурора приймаються у формі постанови.

Аналізуючи наведені вимоги закону, колегія суддів переконана, що висновок органу досудового розслідування щодо відповідності майна тим чи іншим ознакам ст.98 КПК України може бути зроблений лише на підставі постанови, яка має відповідати вимогам ч.5 ст.110 КПК України, зокрема містити мотиви прийнятого рішення.

Проте на час розгляду слідчим суддею клопотання про арешт майна, в матеріалах клопотання була відсутня постанова слідчого про визнання переліченого в клопотанні майна речовим доказом у кримінальному провадженні №0000123, на яку прокурор посилається в клопотанні.

Відсутність постанови про визнання майна речовим доказом, як окремого процесуального документа, який фіксує висновок слідчого про набуття майном статусу речового доказу та мотиви з яких він дійшов такої думки, позбавляє слідчого суддю можливості провести аналіз та зробити висновок про відповідність цього майна положенням ст.98 КПК України та наявність чи відсутність підстав для арешту майна саме з метою його збереження як речового доказу, оскільки слідчий суддя не наділений правом самостійного визначення підстав, передбачених ст.98 КПК України та має здійснювати контроль правильності прийнятого слідчим рішення.

Також слідчим суддею не дотримано вимоги ч.4 ст.173 КПК України щодо застосування найменш обтяжливого способу арешту майна, який не призведе до інших наслідків, та не обґрунтовано необхідність накладення арешту на вказані об'єкти нерухомості.

На переконання колегії суддів, в матеріалах, які додані до клопотання прокурора, відсутні докази, що об'єкт нерухомості, на який останній просить накласти арешт, зберіг на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто відповідає вимогам ст. 98 КПК України, що вказує на формальність доводів слідчого про наявність у майна ознак речового доказу.

Колегія суддів також звертає увагу, що ОСОБА_1 стала законним та добросовісним власником об'єкту нерухомого майна на підстав договору купівлі-продажу, а матеріали судового провадження не містять даних про те, що такий договір визнаний судом недійсним, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що у даному кримінальному провадженні прокурор не довів необхідності у накладенні арешту на вказане майно, оскільки не доведено існування ризиків, передбачених абзацом 2 ч.1 ст.170 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст.92 КПК України обов'язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно з метою забезпечення кримінального провадження у вигляді збереження речових доказів, на які посилається орган досудового розслідування та слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, оскільки прокурором не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, а за наявних матеріалів дане твердження є передчасним та таким, що ґрунтується на припущеннях.

Також колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року та рішення Кушоглу проти Болгарії» від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Згідно п.2 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду обставинам кримінального провадження.

На підставі викладених обставин, які вказують на необ'єктивність судового розгляду, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_12. про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000123 від 26.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, а саме: на нежитлове приміщення, загальною площею 220 кв.м, у будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта: 00), у зв'язку з недоведеністю необхідності арешту майна.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.309, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката, яка діє в інтересах власника майна ОСОБА_1 - ОСОБА_11.,задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року, якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №0000123 від 26.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, а саме: на нежитлове приміщення, загальною площею 220 кв.м, у будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта: 00), шляхом заборони ОСОБА_1., ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4., а також будь-яким іншим фізичним/юридичним особам користування та розпоряджанням майном, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_12. у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000123 від 26.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, а саме: на нежитлове приміщення, загальною площею 220 кв.м, у будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта: 00).

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_________________ ________________ _______________

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8