Провадження № 1-кп/742/130/22
Єдиний унікальний № 746/448/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 січня 2022 року м.Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю: прокурора ОСОБА_3 , представника потерпілої юридичної особи ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисників: адвоката ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження №0000234 від 22.12.2014 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

12.11.2021 року до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області надійшли матеріали вказаного кримінального провадження із затвердженим прокурором обвинувальним актом.

Ухвалою судді від 17.11.2021 року у даному кримінальному провадженні було призначено підготовче судове засідання на 18.01.2022 року.

У підготовчому судовому засіданні прокурор просив призначити дане кримінальне провадження до судового розгляду, проти чого представник потерпілої юридичної особи не заперечував та подав цивільний позов компанії ОСОБА_8 , представником якої він є, до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Сторона захисту заперечувала проти призначення даного кримінального провадження до судового розгляду з підстав, наведених у озвученому адвокатом ОСОБА_7 клопотанні про повернення обвинувального акту щодо ОСОБА_5 прокуророві.

Так, у даному клопотанні зазначено про те, що до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні N за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України.

Обвинувальний акт має містити відомості, передбачені у ч.2 ст.291 КПК України, при цьому, в даному підсумковому документі досудового розслідування не повинно бути жодних внутрішніх суперечностей, граматичних помилок та описок, а всі складові частини цього документа повинні бути узгоджені як між собою, так і з доданими до нього додатками у відповідності до вимог ч.4 ст.291 КПК України. Якщо він не відповідає вимогам КПК України, то у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт.

Сторона захисту вважає, що прокурор при складанні обвинувального акта вказаних вимог закону не дотримався, а тому він підлягає поверненню з наступних підстав.

Стаття 2 КПК України визначає завдання кримінального провадження, серед яких щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 КПК України.

У відповідності з п.13, 14 ст.3 КПК України обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України, а притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_5 є головою Прилуцької районної ради в м.Прилуки, він є депутатом цієї ради.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.480 КПК України щодо депутата місцевої ради здійснюється особливий порядок кримінального провадження.

Відповідно до ст.481 КПК України депутату місцевої ради письмове повідомлення про підозру здійснюється керівником обласної прокуратури в межах його повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.481 КПК України керівник обласної прокуратури може доручити іншим прокурорам здійснити письмове повідомлення про підозру особам, визначеним частиною першою цієї статті, у порядку, передбаченому частинами першою і другою статті 278 КПК України.

Відповідно до ст.278 КПК України письмове повідомлення про підозру вручається у день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень.

Частина четверта цієї статті передбачає, що дата та час повідомлення про підозру, правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність невідкладно вносяться слідчим, прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до ст.113 КПК України процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії. Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням КПК України.

Як вбачається з доданого до обвинувального акту реєстру матеріалів, повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України, ОСОБА_5 було вручено 20.07.2021 року о 11 годині 40 хвилин, але не зазначено про те, що складено воно було 19.07.2021 року, тобто письмове повідомлення про підозру ОСОБА_5 вручено поза граничним строком, передбаченим ст.278 КПК України.

У своєму клопотанні адвокат ОСОБА_7 посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (справа №536/2475/14-к, провадження №13-34кс19), яка вказала на те, що порушення порядку повідомлення про підозру особі призвело до нівелювання завдань кримінального провадження, окреслених у ст.2 КПК, що полягають в охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпеченні того, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру.

Правовим наслідком порушення порядку повідомлення про підозру особі є не притягнення її до кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, тобто ОСОБА_5 не був притягнутий до кримінальної відповідальності та не набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, а тому, за відсутності належного повідомлення особи про підозру, безґрунтовним і позбавленим правових підстав є наступне складання й самого обвинувального акту стосовно неї, а отже і здійснення на підставі такого обвинувального акту судового розгляду (постанова від 25.11.2020 у справі №627/927/19).

Також реєстр матеріалів не містить відомостей про процесуальне рішення щодо уповноваження прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_3 на здійснення вручення письмового повідомлення про підозру депутату місцевої ради ОСОБА_5 .

Згідно зі ст.110 КПК України процесуальним рішенням є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених КПК України, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне. Отже, на думку захисника обвинуваченого, доручення керівника регіональної прокуратури іншим прокурорам про вручення письмового повідомлення про підозру спеціальному суб`єкту повинно оформлюватися виключно у формі постанови, яка має містити складові, визначені у ч.5 ст.110 КПК, а у випадку недотримання такої форми актуалізації доручення воно має вважатися неналежним процесуальним рішенням, що згідно зі ст.9 КПК не породжує відповідних правових наслідків.

Також захисник обвинуваченого у своєму клопотанні стверджує, що з аналізу змісту статей 42, 277 КПК України випливає, що процесуального статусу підозрюваного (окрім випадку затримання) особа набуває не після складання тексту відповідного повідомлення, а лише після його належного вручення. Саме з цим моментом пов`язується набуття особою відповідних процесуальних прав після їх роз`яснення прокурором. Здійснення повідомлення про підозру є системою процесуальних дій та рішень прокурора (або слідчого) під час досудового розслідування, спрямованих на формування законної та обґрунтованої підозри за умови забезпечення особі, яка стала підозрюваною, можливості захищатися усіма дозволеними законом засобами і способами. Цим актом у кримінальному провадженні вперше формулюється та обґрунтовується підозра конкретної особи у вчиненні кримінального правопорушення, без чого за вимогами процесуального закону відносно особи не може бути складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні. В подальшому згідно зі ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта (постанова ВС від 25.11.2020 року, справа 627/927/19).

Крім того, відповідно до вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Як вбачається з викладених фактичних обставин злочину, передбаченого ч.3 ст.382 КК України, Срібнянським районним судом Чернігівської області 24.01.2013 року винесено ухвалу про надання дозволу на виконання рішення арбітражного суду ГАФТА, а 01.04.2013 року видано виконавчий лист на примусове виконання рішення арбітражного суду ГАФТА від 23.12.2011 року про примусове стягнення з ТОВ «Насіння-агрохім» грошових коштів в сумі 29293920,57 грн.

Формулюючи обвинувачення за ч.3 ст.382 КК України, як умисне невиконання ухвали суду, що набрала законної сили, прокурор в обвинувальному акті не зазначив, яка саме вимога (зобов`язального чи заборонного характеру) міститься в цьому рішенні суду, чи адресована вона саме ОСОБА_5 як зобов`язаному суб`єкту, чи належить виконання рішення до обов`язку обвинуваченого як боржника у зобов`язанні.

У відповідності до ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

У відповідності з п.13 ст.3 КПК України обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.

За вказаних вище обставин ОСОБА_5 висунуто неконкретне обвинувачення, що порушує його право на захист і позбавляє можливості захищатися від нього.

Крім того, в обвинувальному акті зазначено розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням в сумі 11329051,26 грн, проте у фактичних обставинах справи примусовому стягненню підлягала сума 29293920,57 грн.

Призначення судового розгляду за наявності викладених вище недоліків і порушень закону з їх усуненням прокурором на наступних стадіях провадження законом не передбачено, тому сторона захисту вважає, що перевірений обвинувальний акт підлягає безумовному поверненню прокурору без обговорення питання про можливе використання прокурором в наступному, під час судового розгляду, можливостей, які надає йому ст.338 КПК України. Закон дозволяє змінювати обвинувачення в суді, а не виправляти описки та неузгодженості окремих частин тексту обвинувального акту, виключно для зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення за результатами судового розгляду при встановленні нових фактичних обставин кримінального правопорушення.

Таким чином, сторона захисту переконана у тому, що повернення перевіреного судом обвинувального акту разом з додатками прокурору буде відповідати і вимогам ст.2 КПК України, у відповідності до якої завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У підготовчому судовому засіданні обвинувачений та його захисники підтримали озвучене клопотання у повному обсязі та просили його задовольнити.

Представник потерпілої юридичної особи та прокурор заперечували проти його задоволення. При цьому прокурор ОСОБА_3 зазначив про те, що доручення на вручення ОСОБА_5 письмової підозри надавалося керівником обласної прокуратури саме йому, а було воно вручено не у день підписання 19.07.2021 року, а на наступний день 20.07.2021 року з тих підстав, що 19.07.2021 року ОСОБА_5 був відсутній за місцем свого проживання, тому підозра була йому вручена на наступний день 20.07.2021 року за місцем роботи, оскільки фізично зробити це 19.07.2021 року не виявилося можливим.

Тож, вислухавши думку прокурора, сторони захисту та представника потерпілої юридичної особи, суд приходить до наступного висновку.

З обвинувального акту щодо ОСОБА_5 дійсно вбачається, що він є головою Прилуцької районної ради в м.Прилуки та є депутатом цієї ради.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.480 КПК України щодо депутата місцевої ради здійснюється особливий порядок кримінального провадження.

Згідно зі ст.481 КПК України депутату місцевої ради письмове повідомлення про підозру здійснюється керівником обласної прокуратури в межах його повноважень, але у відповідності з ч.2 ст.481 КПК України керівник обласної прокуратури може доручити іншим прокурорам здійснити письмове повідомлення про підозру особам, визначеним частиною першою цієї статті, у порядку, передбаченому частинами першою і другою статті 278 КПК України, що і було зроблено керівником Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_9 .

При цьому, жодна з норм нині чинного КПК України не встановлює чіткої форми такого доручення, а у судовій практиці дане питання досі залишається дискусійним, тому, не погоджуючись з твердженням сторони захисту, суд не вважає, що доручення прокурору на здійснення від імені керівника обласної прокуратури письмового повідомлення особі про підозру обов`язково має бути оформлено постановою, оскільки воно не може імперативно розцінюватися процесуальним рішенням у розумінні ст.110 КПК України.

Сторона захисту також звертала увагу суду на те, що надане керівником Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_9 прокурору Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_3 доручення на здійснення від його імені письмового повідомлення ОСОБА_5 про підозру не містить ні дати його видачі, ані дати складення ним підозри.

З цього приводу Верховний Суд вже неодноразово зазначав про те, що відсутність на дорученні дати не є порушенням КПК, не означає проведення процесуальної дії з порушенням прав учасників кримінального провадження і не впливає істотно на результати процесуальної дії.

Разом з тим, суд констатує, що відсутність на вказаному вище дорученні реквізиту щодо його дати позбавляє суд можливості встановити той факт, чи було воно надано прокуророві ОСОБА_3 у день складення повідомлення про підозру ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України, чи у день її фактичного вручення, які різняться.

З доданого до обвинувального акту реєстру матеріалів вбачається, що повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України, від 19.07.2021 року було вручено ОСОБА_5 20.07.2021 року об 11 годині 40 хвилин.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 суду пояснив, що повідомлення про підозру ОСОБА_5 не було вручено у день її підписання, оскільки 19.07.2021 року ОСОБА_5 не було виявлено за місцем його проживання, а тому підозра була йому вручена вже на наступний день 20.07.2021 року за місцем роботи, оскільки фізично зробити це 19.07.2021 року не виявилося можливим.

Частиною 1 ст.278 КПК України передбачено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень, тобто ч.1 ст.278 КПК України, на відміну від ч.2 ст.278 КПК України, не є імперативною та передбачає альтернативний варіант вручення письмового повідомлення про підозру в разі неможливості такого вручення в день його складення.

Отже, повідомлення про підозру повинно бути вручено особисто або, у випадку неможливості такого вручення через невстановлення місцезнаходження особи, має бути вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений у ст.135 КПК України, для вручення повідомлень, виключно в день його складення. При цьому, відповідно до ст.135 КПК України повідомлення про підозру вважається належно відправленим для вручення лише у випадку направлення оригіналу такого повідомлення поштою за місцем проживання особи. У разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повідомлення про підозру для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи (ч.2 ст.135 КПК України).

Таким чином, спрямування повідомлення про підозру на іншу адресу поштою або його спрямування електронною поштою чи факсимільним зв`язком, по телефону чи телеграмою, не може вважатися належним врученням особі повідомлення про підозру. Відсутність підтвердження вручення повідомлення про підозру, спрямованого за місцем проживання, особам, виключний перелік яких вказаний у ч.2 ст.135 КПК, також свідчить про невиконання кримінальних процесуальних приписів щодо належного вручення такого повідомлення особі, місцезнаходження якої не встановлено, і звісно також не може вважатися належним врученням повідомлення.

Аналогічна позиція щодо особистого вручення повідомлення про підозру особі випливає з правозастосовчої практики Європейського суду з прав людини. Зокрема, цей Суд визначив «кримінальне обвинувачення» як «офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про те, що ця особа вчинила кримінальне діяння» (рішення у справі «Екле проти Німеччини» від 15.07.1982, параграф 73).

Якщо у день складення повідомлення про підозру не вручено належною процесуальною особою або належним чином не відправлене для вручення, відповідний слідчий, прокурор втрачає право на його вручення, а це повідомлення вже не може бути вручено особі.

Такий висновок випливає з того, що законом визначений конкретний строк для чинності повноважень на вчинення процесуальної дії. Отже, сплив такого строку припиняє відповідні повноваження (позбавляє слідчого, прокурора права вчиняти процесуальні дії), а відповідно й втрачає чинність процесуальне рішення у вигляді письмового повідомлення про підозру, оскільки воно вже не може бути вручене особі.

Відповідно до ст.113 КПК України процесуальні строки це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії. Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням даного Кодексу. Цього вимагає також і ст.116 КПК України, у якій зазначається, що процесуальні дії мають виконуватися у встановлені даним кодексом строки.

Тому вручення особі повідомлення про підозру наступного дня за днем його складення є недійсною процесуальною дією, виконаною (вчиненою) поза граничним строком, а отже, за відсутності права на її вчинення.

Аналогічної позиції дотримується й Велика Палата Верховного Суду, яка зазначила про те, що необхідно враховувати порядок вручення підозри, встановлений у статті 278 КПК України. Так, за частинами першою третьою статті 278 КПК України письмове повідомлення про підозру повинно бути врученим у день його складення, а в разі, якщо особа затримана, то повідомлення про підозру вручається їй не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту затримання.

Тому своєчасне невручення повідомлення про підозру самій особі належним слідчим чи прокурором (до 24 годин дня його складання, згідно з ч.3 ст.115 КПК України) чи ненаправлення його належним чином за місцем проживання особи для вручення (до закінчення роботи поштових відділень у день складення повідомлення про підозру, згідно зі ст.116 КПК України) має своїм наслідком невиконання обов`язку щодо вручення підозри особі слідчим, прокурором у встановлений проміжок часу та втрату права на його вручення, а також і втрату чинності самого повідомлення, оскільки воно вже не може бути вручене особі. Подальше вручення особі даного повідомлення є незаконною процесуальною дією, яка має наслідком її недійсність, що відповідно до ст.7 КПК не породжує жодних правових наслідків для особи, яка у такому випадку відповідно не набуває процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, оскільки підозрюваним стає лише особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 КПК України, повідомлено про підозру шляхом належного вручення такого повідомлення.

Стаття 117 КПК України допускає поновлення пропущеного із поважних причин процесуального строку ухвалою слідчого судді або суду за клопотанням заінтересованої особи, проте, виходячи зі змісту ч.3 цієї статті, у кримінальному провадженні можуть бути поновлені лише процесуальні строки, пов`язані з оскарженням відповідного процесуального рішення, що виконується. Повідомлення про підозру не відноситься до таких випадків, а отже пропущений строк його вручення особі не може бути поновлений судом.

Щодо особи, яка не набула процесуального статусу підозрюваного, звісно не може здійснюватися зміна раніше повідомленої підозри. Такій особі не може бути повідомлено нову підозру через відсутність «старої» підозри.

Повторне вручення особі такого самого повідомлення про підозру не може бути здійснено, оскільки це не передбачено КПК.

Виходячи зі змісту ст.42, п.3 ч.4 ст.291 КПК України обвинуваченим (підсудним) стає підозрюваний, обвинувальний акт щодо якого переданий до суду в порядку, передбаченому ст.291 КПК України.

Таким чином, у випадку неналежного здійснення повідомлення особі про підозру і не набуття нею процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні така особа, враховуючи викладені вище обставини, не може набути статусу обвинуваченого і підсудного навіть за умов складення щодо неї обвинувального акта.

В свою чергу, обвинувальний акт має містити відомості, зазначені у ч.2 ст.291 КПК України, при цьому в даному підсумковому документі досудового розслідування не повинно бути жодних внутрішніх суперечностей, граматичних помилок і описок, а всі складові частини цього документа повинні бути узгоджені як між собою, так і з доданими до нього додатками згідно з вимогами ч.4 ст.291 КПК України.

Відповідно до вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Зі змісту обвинувального акту щодо ОСОБА_5 вбачається, що він обвинувачується в умисному невиконанні ухвали Срібнянського районного суду Чернігівської області від 24.01.2013 року, яка набрала законної сили, та якою надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами ГАФТА, прийнятого 23.12.2011 року у м.Лондоні, про стягнення з ТОВ «Насіння-Агрохім» на користь «NIBULON SA» грошових коштів разом з відсотками у розмірі, який станом на 24.01.2013 року становив 29293920,57 грн, у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за контрактом від 27.08.2009 року, укладеним між ТОВ «Насіння-Агрохім» та «NIBULON SA».

При цьому, суд повною мірою погоджується з твердженням сторони захисту про те, що формулюючи обвинувачення за ч.3 ст.382 КК України, як умисне невиконання ухвали суду, що набрала законної сили, прокурор в обвинувальному акті не зазначив, яка саме вимога міститься в ній по відношенню до ОСОБА_5 , оскільки вказаною ухвалою лише надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення міжнародного арбітражу, яке відповідно до ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» покладено на органи державної виконавчої служби та у визначених ЗУ "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Крім того, зазначеною вище ухвалою суду було надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення про стягнення з ТОВ «Насіння-Агрохім» на користь «NIBULON SA» грошових коштів у розмірі 29293920,57 грн, проте фактично ОСОБА_5 обвинувачується лише у частковому невиконанні даної ухвали в межах суми стягнення розміром 11329051,26 грн, що беззаперечно свідчить про неконкретність пред`явленого йому обвинувачення за ч.3 ст.382 КК України та з певною очевидністю порушує його право як на захист, так і на справедливий суд через неможливість захищатися від такого обвинувачення, що є істотним порушенням вимог КПК України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини.

В своїй практиці Європейський Суд з прав людини зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним и безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В судових рішеннях Європейського Суду з прав людини, які стосуються формулювання обвинувачення, зазначені відповідні правові позиції.

Так, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції "Обвинувачення" може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51) (рішення від 26.06.2008 у справі "Ващенко проти України").

Обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п."b" ч.3 ст.6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення (рішення від 25.07.2000, у справі "Маттоціа проти Італії").

Деталі вчинення злочину, можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення" (рішення від 09.10.2008 у справі "Абрамян проти Росії"). В цьому ж рішенні Суд нагадав, що положення підпункту "а" п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України, зокрема вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України у даному випадку в частині формулювання обвинувачення.

Таким чином, зважаючи на неконкретність формулювання обвинувачення у обвинувальному акті щодо ОСОБА_5 він підлягає безумовному поверненню прокурору без обговорення питання про можливе використання прокурором в наступному під час судового розгляду можливостей, які надає йому ст.338 КПК України, оскільки закон дозволяє прокурору змінити обвинувачення в суді не для виправлення описок, граматичних помилок, неузгодженості окремих частин тексту обвинувального акту, а виключно для зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення і тільки за результатами судового розгляду при встановленні нових фактичних обставин кримінального правопорушення.

Зважаючи на все викладене вище, повернення обвинувального акту разом з додатками прокурору, на тверде переконання суду, буде повністю відповідати вимогам ст.2 КПК України, відповідно до якої завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Керуючись ст.2, 3, 42, 110, 113, 115-117, 135, 276-279, 291, 314-316, 337, 338, 369-372, 376, 480-481 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_7 про повернення обвинувального акту прокуророві задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000234 від 22.12.2014 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України, повернути прокуророві.

Ухвалу суду може бути оскаржено безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошено 24.01.2022 року о 16 годині 00 хвилин.

Суддя ОСОБА_10