Справа №150/606/21
Провадження по справі №1-кп/150/48/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 грудня 2021 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:
головуючої: судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника неповнолітнього обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,
законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_6 ,
представника служби у справах дітей, сім`ї та молоді Могилів-Подільської РДА Вінницької області ОСОБА_7 ,
представника ювенальної превенції Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, зареєстроване у Єдиному реєстрі досудових розслідувань №0000407 від 19.10.2021 року відносно
неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, учня 9-го класу, раніше не судимого
за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 15 жовтня 2021 року, близько 03 години 00 хвилини, ОСОБА_4 , перебуваючи у центрі села Борівка, Могилів - Подільського району, прийшов до промислового магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований по АДРЕСА_2 , власником якого являється ОСОБА_9 , де взявши з дороги каміння розбив ним вікно магазина з метою вчинення крадіжки грошових коштів.
Реалізовуючи свій злочинний умисел та переконавшись, що за його діями не спостерігають сторонні особи, діючи умисно, таємно, з корисливим мотивом, проник через розбите вікно до приміщення магазину, перебуваючи в якому попрямував до стола продавця звідки із шухляди викрав грошові кошти різними купюрами в загальній кількості 1562 грн. Після цього викрадене присвоїв та розпорядився ним на власний розсуд. Своїми умисними діями неповнолітній ОСОБА_4 спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 1562 гривні.
Органом досудового розслідування дії неповнолітнього ОСОБА_4 кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у інше приміщення.
Допитаний в судовому засіданні неповнолітній обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті визнав та показав, що 15.10.2021 року, близько 03 год. 00 хв. перебував у центрі села Борівка, Могилів - Подільського району, прийшов до промислового магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований по АДРЕСА_2 , власником якого являється ОСОБА_9 . Взяв з дороги каміння, яким розбив вікно магазина з метою викрасти грошові коштів. Через розбите вікно ОСОБА_4 проник до приміщення магазину, де із шухляди стола продавця викрав грошові кошти різними купюрами в загальній кількості 1562 грн. В скоєному щиро кається, просить суворо не карати.
Потерпіла ОСОБА_9 в судове засідання не прибула, подавши через канцелярію Чернівецького районного суду Вінницької області заяву про розгляд кримінального провадження у її відсутність, претензій ні матеріального, ні морального характеру до неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_4 не має. Вирішення питання про обрання міри покарання обвинуваченому відносить на розсуд суду.
Оскільки обставини справи ніким не оспорюються, а обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумнівів у добровільності його позиції немає, то суд відповідно до ст. 349 КПК України за відсутності заперечень з боку учасників судового провадження визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, а обмежився допитом обвинуваченого, обов`язковість якого встановлено частиною 4 статті 349 КПК України.
Своїми діями неповнолітній обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.185 КК України, тобто, таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднаний з проникненням у інше приміщення.
Відповідно до частини 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч.4 ст.41 Конституції України).
Таким чином, неповнолітній ОСОБА_4 своїми умисними злочинними діями посягнув на приватну власність ОСОБА_9 , яка є непорушною.
Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 06.11.2009 року, №10, звернуто увагу на те, що у справах про злочини даного виду суди зобов`язані як установлювати вину підсудних та призначати їм необхідне й достатнє для їх виправлення та попередження нових злочинів покарання, так і вживати всіх необхідних заходів до повного відшкодування заподіяної потерпілим матеріальної та моральної шкоди.
Призначаючи обвинуваченому покарання, суд виходить із того, що відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
Суд при призначенні покарання виходить із встановленої ст.50 КК України його мети кари, виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, заснованих на вимогах виваженості та справедливості, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягара для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.211.2007 р.).
Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно повинно ґрунтуватися, зокрема на принципах індивідуалізації та справедливості.
Відповідно до правової позиції щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Значення покарання визначається не його жорстокістю, а справедливістю, невідворотністю, своєчасністю і неминучістю його застосування за злочин, вчинений ОСОБА_4 .
Призначаючи неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного: по місцю проживання характеризується позитивно; раніше не судимий; наявність у відповідності до ст.66 КК України обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування заданого збитку, вчинення злочину неповнолітньою особою; відсутність обставин, що обтяжують покарання неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_4 .
З досудової доповіді, наданої Могилів - Подільським районним сектором №2 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області, під час опитування неповнолітнього ОСОБА_4 було встановлено, що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюються як низький.
Згідно висновку органу пробації виконання покарання у громаді можливе за умов здійснення нагляду та застосування соціально виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, а саме: продовження навчання у навчальному закладі; у часть у виховних заходах; проведення індивідуально профілактичної
Роботи із неповнолітнім та членами його сімї, спільно із фахівцями служби у справах дітей Центру надання соціальних послуг та працівниками правоохоронних органів. Орган з питань пробації в разі звільнення неповнолітнього ОСОБА_4 від відбування покарання, вважає доцільним покласти на нього обов`язки, передбачені ст., ст.104, 76 КК України та проходження пробаційної програми «Зміна прокримінального мислення».
Обираючи покарання неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_4 суд виходить із встановленої ст.50 КК України його мети кари, виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, заснованих на вимогах виваженості та справедливості. При цьому суд враховує визначені ст.65 КК України загальні засади призначення покарання стосовно обставин цієї справи, наявність передбачених ст.66 КК України обставин, що пом`якшують покарання та відсутність передбачених ст.67 КК України обставин, що обтяжують покарання.
З урахуванням особи неповнолітнього винного ОСОБА_4 , суд приходить до висновку, що задля досягнення мети покарання, визначеної статтею 50 КК України, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень буде покарання у вигляді позбавлення волі, однак, без ізоляції від суспільства із встановленням відповідно до статей 75, 104 КК України іспитового строку та з покладення певних обов`язків, передбачених статтею 76 КК України.
Процесуальні витрати в межах даного кримінального провадження відсутні.
Цивільний позов потерпілою особо не заявлено.
Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд,-
УХВАЛИВ:

Неповнолітнього ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
Відповідно до ст.75, ст.76, ст.104 КК України звільнити неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_4 від призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік та покласти на нього наступі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання.
Початок строку відбування покарання неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_4 рахувати з моменту ухвалення вироку 30 грудня 2021 року.
На вирок суду може бути подана апеляція до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення в суді, а особою, яка перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення їй копії вироку.
Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

СУДДЯ: ОСОБА_10