Дата документу 21.09.2021 Справа № 336/4244/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/4244/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1528/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 19 серпня 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Чоршанбе, Шахрисавзького району, Кашкадар`їнської області, Республіки Узбекистан, громадянина України, який має середню освіту, не працює, на утриманні дітей не має, перебуває в слідчому ізоляторі за адресою: м.Запоріжжя, вул.Перша Ливарна, 36, раніше судимий:
22 жовтня 2009 року Джанкойським міським судом АР Крим засуджено за ч.1 ст.115 КК України до 13 років позбавлення волі, 04 липня 2019 року умовно-достроково звільнений з Вільнянської виправної колонії Запорізької області з невідбутим строком 2 роки 7 місяців 24 днів,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.2 ст.194, ч.2 ст.194, ч.1 ст.190 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 - в режимі відеоконференції (EASYCON),
обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відео конференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_8 звернулись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 19 серпня 2021 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком до 19 жовтня 2021 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_8 просять оскаржувану ухвалу скасувати, застосувати до підозрюваного більш м`яку міру запобіжного заходу не пов`язану з позбавленням волі.

В обґрунтування своєї скарги захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 зазначає, що винесена ухвала судді про обрання стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є занадто суворою, окрім того є недоведеною винуватість ОСОБА_6 .

Твердження суду, що в матеріалах провадження є наявними ризики, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, носять виключно ймовірний характер, адже клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою не містить достовірних відомостей та доказів.

При вирішенні питання про міру запобіжного заходу має бути обґрунтована підозра. Обвинувачення є необґрунтованим та бездоказовим, так як ОСОБА_6 вину не визнає, так як у зв`язку з вкрай неприязними взаємовідносинами з потерпілими, він наполягає на тому, що вони обмовили його .

ОСОБА_6 надав слідству вичерпані покази. Перешкод у здійсненні судового розслідування не здійснює.

Також в клопотанні та в оскаржуваній ухвалі належно не обґрунтовано, яким чином запобіжні заходи інші, ніж тримання під вартою (наприклад, домашній арешт) не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст.177 Кримінального процесуального кодексу України.

Обираючи найсуворіший запобіжний захід у виді тримання під вартою, суд не взяв до уваги обставини, передбачені ст.178 КПК України, а саме постійне місце проживання обвинуваченого у м.Запоріжжя, на підтвердження чого суду надано договір оренди житла, де може перебувати обвинувачений при домашньому арешті.

В обґрунтування своєї скарги обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що поведінка слідчого судді викликає сумнів в її неупередженості.
Суддя неодноразово забороняв йому ставити питання свідкам.
Посилання суду першої інстанції на його судимість є порушенням вимог ст.88 КПК України.

Ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, прокурором не доведені.

Також, апелянт зазначає про те, що судом першої інстанції щодо нього порушено положення вимог ст.ст.10,11,17 КПК України.

Крім того, суд першої інстанції порушує його права на справедливий суд, а саме: не залучає перекладача, оскільки він не зовсім розуміє державну мову; не надає допомогу спеціаліста.

У доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що судом першої інстанції щодо нього порушено положення вимог ст.62 Конституції України.

Крім того, судом першої інстанції належним чином не перевірене твердження ОСОБА_9 , надані ним у судовому засіданні.

Справа сфальсифікована, так як зі сторони потерпілого, поліції та прокуратури убачається упереджене ставлення до нього.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Шевченківського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальна справа щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, що передбачені ч.2 ст.15, ч.2 ст.194, ч.2 ст.194, ч.1 ст.190 КК України.

Щодо обвинуваченого під час підготовчого судового засідання ухвалою суду від 18 серпня 2020 року застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк дії якого продовжений ухвалою суду від 24 червня 2021 року до 24 серпня 2021 року включно.

В судовому засіданні прокурор заявила клопотання, яке підтримав потерпілий ОСОБА_10 , і проти задоволення якого заперечує сторона захисту, про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою до двох місяців, мотивуючи його наявністю ризиків ухилення обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків і потерпілих в кримінальному провадженні, продовження вчинення інших кримінальних правопорушень.

Обвинувачений і захисник в обґрунтування заперечень зазначають, що в провадженні наявні розумні сумніви про обґрунтованість підозри у вчиненні інкримінованих обвинуваченому протиправних дій; ризики, на які посилається прокурор, відсутні, а кримінальним процесуальним законодавством на сторону обвинувачення покладено обов`язок не декларування тих чи інших ризиків перешкоджання здійсненню кримінального провадження, а їхнє доведення.

Застосування ж найбільш суворого заходу процесуального примусу не може бути зумовлено лише міркуваннями тяжкості злочину та суворості припустимого покарання.

Обвинувачений звернувся до суду з клопотанням, яке підтримала його захисник, про зміну запобіжного заходу на домашній арешт, в умовах якого, на думку захисту, обвинуваченому належить знаходитися в нічну пору доби, оскільки у нього відсутні будь-які родинні зв`язки в населеному пункті, де здійснюється судове провадження, тому перебування в умовах цілодобового домашнього арешту прирече обвинуваченого на цілковиту неможливість організувати свою життєдіяльність.

Просять змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт протягом нічної пори доби, визначивши в якості місця проживання ОСОБА_6 під час застосування домашнього арешту орендовану ним квартиру АДРЕСА_1 з покладенням на ОСОБА_6 обов`язків, що встановлені статтею 194 КПК України.

Прокурор і потерпілий заперечують проти зміни запобіжного заходу на більш м`який, застосовуючи ті ж самі доводи, якими обґрунтоване клопотання про продовження строку тримання під вартою.

Заслухавши доповідь судді; думку обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_8 на підтримання апеляційних скарг; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що останні підлягають частковому задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Згідно з вимогами ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, потерпілого, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Так, із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.2 ст.194, ч.2 ст.194, ч.1 ст.190 КК України. Злочин, передбачений ч.2 ст.194 КК України, є тяжким, за який передбачене покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від трьох до десяти років.
Докази сторін будуть перевірятися та оцінюватися судом першої інстанції у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального законодавства.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.
Такими ризиками є: ризик переховування від суду; незаконного впливу на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні; вчинення іншого кримінального правопорушення, з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому правопорушень, та у сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження. У обвинуваченого ОСОБА_6 відсутнє офіційне місце роботи, міцні соціальні зв`язки, він не має зареєстрованого місця проживання в м.Запоріжжі, де здійснюється кримінальне провадження, а також в інших населених пунктах. ОСОБА_6 має судимість за вчинення особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, на цей час обвинувачується у вчиненні в т.ч. тяжкого злочину під час невідбутої частини покарання.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.
Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З урахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, тяжкості інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, суворості можливого покарання та відомостей про особу обвинуваченого у сукупності, колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді стороною захисту, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Твердження апелянтів про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, перевірялися судом та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою.
Посилання сторони захисту на те, що вина ОСОБА_6 не доведена, є передчасними та мають перевірятися в установленому законом порядку судом першої інстанції.
Перевірка вказаного питання на цій стадії провадження до компетенції суду апеляційної інстанції не відноситься.
Зазначені в апеляційній скарзі доводи з приводу того, що в оскаржуваній ухвалі належно не обґрунтовано неможливість застосування інших запобіжних заходів, є безпідставними та спростовуються змістом оскаржуваної ухвали.
Обставини, на які посилається сторона захисту - щодо наявності у обвинуваченого на цей час житла, де він може знаходитись під домашнім арештом, а також про те, що до затримання обвинувачений працював, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовує, оскільки суттєво не зменшують встановлених ризиків з огляду на ступень тяжкості та фактичні обставини інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, суворість можливого покарання, та відомості про особу обвинуваченого, та в даному випадку не свідчить про достатність застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів для забезпечення його належної процесуальної поведінки і запобігання встановлених ризиків.
Доводи ОСОБА_6 про те, що посилання суду першої інстанції на його судимість є порушенням вимог ст.88 КПК України, є безпідставними, оскільки вказана обставина врахована судом при оцінці ризиків, на які вказує прокурор, а не на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Твердження обвинуваченого про те, що судом першої інстанції щодо нього порушено положення вимог ст.ст.10,11,17 КПК України та ст.62 Конституції України, є необґрунтованими.
Порушення з боку суду першої інстанції такої засади кримінального провадження як рівність перед законом та судом, а також інших засад судочинства з наявних матеріалів не вбачається.
Як свідчать надані апеляційному суду матеріали провадження, суд першої інстанції створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
При апеляційному розгляді ОСОБА_6 мав можливість реалізувати всі свої процесуальні права, в тому числі і право на захист, проте, висновки суду першої інстанції, викладені в ухвалі, стороною захисту не спростовані.
Твердження апелянта про неповноту з`ясування обставин справи судом є безпідставними, суперечать матеріалам справи і змісту оскаржуваної ухвали.
Доводи обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що справа сфальсифікована, та з боку потерпілого, слідства та прокуратури вбачається упереджене ставлення до нього, нічим не підтверджені.
В наявних матеріалах провадження відсутні відомості про те, що обвинувачений позбавлений можливості під час судового провадження реалізувати свої процесуальні права.
Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні, та при апеляційному розгляді суду апеляційної інстанції таких відомостей не надано.
Разом з тим, щодо визначення судом першої інстанції строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до вимог ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Як зазначено вище, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до вимог ч.1 ст.197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.
Проте, оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції помилково продовжив щодо обвинуваченого строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою більш ніж на 60 днів - до 19 жовтня 2021 року.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити вказану ухвалу на підставі ст.ст.407-408 КПК України і визначити, що строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 продовжений до 17 жовтня 2021 року.
В подальшому питання щодо запобіжного заходу щодо обвинуваченого має вирішуватися в порядку, передбаченому ст.331 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які були б підставою для скасування оскаржуваної ухвали, колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката - ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 19 серпня 2021 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком до 19 жовтня 2021 року включно, змінити в частині строку дії оскаржуваної ухвали.
Визначити, що строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 продовжений до 17 жовтня 2021 року.
У решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4