Справа №463/8487/21
Провадження №1-кс/463/4872/21
У Х В А Л А

06 вересня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

Cлідчий суддя - ОСОБА_1

з участю секретаря судових засідань - ОСОБА_2

в м. Львові,

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, про закриття кримінального провадження,

в с т а н о в и в :

представник скаржника звернувся до слідчого судді із скаргою на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_5 від 24 червня 2020 року про закриття кримінального провадження №0000263 від 15 жовтня 2015 року.

Скаргу мотивує тим, що слідчий формально підійшов до розслідування справи, так як обмежився лише збиранням та вивченням книг вхідної/вихідної кореспонденції Апеляційного суду та прокуратури міста Ужгорода. При цьому жодних інших необхідних для розслідування даного злочину процесуальних дій слідчим вчинено не було. Зміст оскаржуваної постанови про закриття кримінального провадження не відповідає вимогам ст.110 КПК України, оскільки не містить аналізу отриманих в ході досудового розслідування доказів, на підставі яких слідчий дійшов висновку про відсутність в описаній потерпілою події складу злочинів, передбачених ч.1 ст.366, ч.1 ст.372, ч.1 ст.382 та ч.1 ст.365 КК України, а зводиться лише до переліку та аналізу норм права. Крім того, кримінальне провадження вже неодноразово закривалось з аналогічних підстав.

Скаржник та її представник в судове засідання не з`явились, подали клопотання про слухання справи без їх участі.

Враховуючи положення ч.1 ст.28 КПК України, яка передбачає, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки, а положеннями ч.3 ст.306 КПК України хоч і визначено, що розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, але наслідки неявки у судові засідання такої не визначено, з врахуванням поданого клопотання, слідчий суддя вважає за можливе розглянути скаргу у відсутності скаржника на підставі наявних матеріалів.

Представник суб`єкта оскарження - Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, в судове засідання не з`явився, клопотання про відкладення не подав.

У зв`язку із наведеним, враховуючи скорочені процесуальні строки для розгляду скарги, вважаю за можливе розглянути скаргу у відсутності суб`єкта оскарження на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали скарги, приходжу до наступного висновку.

Згідно оскаржуваної постанови від 24 червня 2020 року слідчим кримінальне провадження, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000263 від 15 жовтня 2015 року закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст.9 КПК України слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Частина перша ст.22 КПК України передбачає, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Крім того, у п.42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13.01.2011 у справі «Михалкова та інші проти України» розтлумачено, що за статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава зобов`язана «гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції», що також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Окрім того, аналізуючи постанову про закриття кримінального провадження та надані ухвали слідчих суддів про скасування попередніх постанов, слідчий суддя погоджується із доводами скаржника про те, що слідство проведено неповно, а висновки слідчого про відсутність складу кримінального правопорушення зроблені без достатнього обґрунтування.

Так, приймаючи рішення про закриття кримінального провадження, слідчий прийшов до висновку про те, що «спричинення, на думку ОСОБА_3 , їй шкоди внаслідок діянь ОСОБА_6 щодо накладення арешту, не має чіткого матеріального виразу, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Крім того, при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Підозра у вчиненні цього та інших злочинів не може ґрунтуватися на припущеннях, які не підтверджуються об`єктивними доказами. Саме з урахуванням цих, встановлених слідством, обставин, а також з зважаючи на завдання і принципи кримінального процесуального законодавства, що визначені ст.2 КПК України, згідно якої жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, у діях ОСОБА_6 не встановлено ознак складу злочину, які б давали підставу для оголошення йому про підозру. За таких обставин, зважаючи, що під час досудового розслідування кримінального провадження №0000263 проведені усі можливі та необхідні слідчі дії спрямовані на встановлення об`єктивної істини, проте за їх результатами у діях ОСОБА_6 не встановлено складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч.1 ст.372, ч.1 ст.382 та ч.1 ст.365 КК України з підстав, викладених у мотивувальній частині даної постанови, керуючись вимогами ст.ст. 40, 110 та 284 КПК України».

Разом з тим, такий висновок слідства є передчасним, не переконливим, він зроблений без повного з`ясування усіх обставин викладених заявником у звернення до правоохоронців та показаннях наданих скаржницею.

Так, поза увагою слідства залишилися доводи скаржниці про наявність у діях ОСОБА_6 складу злочину передбаченого ч.1 ст. 364, ч.2 ст.366 КК України, оскільки він виніс постанову про арешт нерухомого майна по АДРЕСА_1 у кримінальному провадженні, яке не мало підозрюваного чи обвинуваченого, а також при відсутності цивільного позову( якщо арешт накладався із метою забезпечення позову), чим протиправно в супереч Конституції скаржника позбавлено права власності на вказане майно.

Доводи слідства про те, що у діях ОСОБА_6 відсутній склад злочину передбачений ч.1 ст. 365, ч.2 ст.366 КК України, оскільки не доведено настання від таких дій істотної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки слідчий покликаючись на роз`яснення Верховного Суду про те, що заподіяння істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або громадським чи державним інтересам, інтересам юридичних осіб, виражається не лише у майновій, а й у проявах немайнової шкоди, але тільки таких, що можуть одержати майнове відшкодування (якщо істотна шкода може сприйматися будь-яка шкода, якщо вона піддається грошовій оцінці та відповідно до такої оцінки досягла встановленого розміру) не врахував, що внаслідок винесення постанови, яка не відповідала положенням ст.126 КПК України (в редакції закону 1960 року), скаржниця була протиправно позбавлення права власності на спірні приміщення, що охоплюється істотною шкодою, оскільки така може мати майнове обґрунтування (грошову оцінку).

Окрім цього, у скарзі та показаннях потерпіла зазначає, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12.02.2010 року скасовано постанову старшого помічника міста Ужгорода ОСОБА_6 про відмову у порушенні кримінальної справи від 17.12.2009 року, у межах перевірки по яких проводилася на підставі заяви ОСОБА_3 про вчинення злочинів працівниками КП «БТІ міста Ужгорода». З метою перевірки вказаних обставин слідчим отримано тимчасовий доступ до книги обліку вихідної кореспонденції Апеляційного суду Закарпатської області, у якій містяться відомості що ухвала Апеляційного суду Закарпатської області від 04.03.2010 року була направлена до прокуратури міста Ужгород. Також в ході тимчасового доступу до книги облік вихідної кореспонденції Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області встановлено, що рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.02.2010 року у справі №4-ц1710/10 було направлено до прокури міста Ужгород разом з копією ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 04.03.2010 року у цій справі. Проте, даних про отримання службовими особами прокури міста Ужгород вказаних судових рішень слідством не здобуто, а тому підстав вважати, що службові особи умисно не виконали судові рішення немає.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів провадження (т.9 а.с.142), ще 07.12.2018 року заступником Генерального прокурора України ОСОБА_7 слідчому було надано письмові процесуальні вказівки у організації розслідування справи по всіх епізодах, більша частина із яких не була виконана слідчим прокуратури, не є вони виконані і слідчим ТУ ДБР, що не відповідає положенням ч.4 ст.40 КПК України.

Беручи до уваги наведене, а також керуючись принципом змагальності кримінального процесу, приходжу до висновку, що скаргу слід задоволити та скасувати постанову слідчого про закриття кримінального провадження.

З врахуванням відсутності даних про направлення та отримання копії оскаржуваної постанови, вважаю що строк оскарження скаржником не пропущено.

Керуючись вимогами статтей 9, 284, 303, 306, 307, 372 Кримінального процесуального кодексу України, -

у х в а л и в :

скаргу задоволити.

Скасувати постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_5 від 24 червня 2020 року про закриття кримінального провадження №0000263 від 15 жовтня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 13 вересня 2021 року.

Слідчий суддя: ОСОБА_1