ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/819/161/22 Головуюча у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі апеляційного суду матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_8 за його апеляційною скаргою на вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 19 квітня 2021 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лозичне, Шепетівського р-ну, Хмельницької обл., громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у вигляді 4-х років позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили до обвинуваченого ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладення певних обов`язків.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати на проведення судової експертизи кошти в сумі 628 грн.04 коп.

Вирішено питання щодо речових доказів.

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він, 01 січня 2020 року близько 23 години 15 хвилин, знаходячись біля кафе-бару «Ірбіс» по вул. 1-го Травня. 15 в м. Гола Пристань Херсонської обл., переслідуючи прямий умисел на протиправне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, відкрито для потерпілого ОСОБА_7 , із застосуванням до потерпілого фізичного насильства, яке не с небезпечним для його життя чи здоров`я, що виразилося в нанесені останньому удару ногою по ногам потерпілого, від якого потерпілий впав на землю, заволодів належним потерпілому майном, а саме мобільним телефоном марки «Samsung Galaxy А7» вартістю 3209,07 грн.. чим завдав потерпілому ОСОБА_7 майнову шкоду на вказану суму.

Не погодившись із ухваленим вироком обвинувачений ОСОБА_8 подав на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі просить оскаржуваний вирок скасувати, визнати його невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та виправдати у зв`язку недоведеністю в його діях складу зазначеного злочину, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Апеляційна скарга мотивована доводами про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного вироку, а саме допущенням судом першої інстанції істотних порушень вимог КПК України, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зокрема, апелянт зазначає про те, що в обвинувальному акті, відповідно до якого судом першої інстанції встановлювались фактичні обставини, вказано дату його народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із цим обвинувальний вирок ухвалено стосовно ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , в той же час судовий розгляд було призначено щодо іншої особи ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , а не щодо нього.

Крім того, зазначає про відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, оскільки не доведено, що ним було застосовано насильство до потерпілого з метою заволодіння його майном.

Також, звертає увагу на те, що в основу обвинувального вироку покладений недопустимий доказ - протокол огляду місця події від 02.01.2020 року, який отриманий в порушення вимог ч.З ст.214, 237 КПК України, тобто до внесення відомостей до ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення. Крім того, в порушення вимог ст. 159-166 КПК України отримано відеозапис з камер спостереження, ще унеможливлює його використання відповідно до вимог ст.86 КПК України.

Крім того, зазначає про невідповідність протоколу огляду місця події від 08.01.2020 року вимогам ст.233-237 КПК України, оскільки огляд приміщення та відеореєстратора здійснено за відсутності згоди власника чи дозволу слідчого судді, при цьому непередбачених КПК України підстав поєднано дві дії огляд змісту відеозаписів реєстратора та перегляд повного відеозапису з вилученням цього відео. Протокол огляду від 09.01.2020 року, відповідно до якого потерпілий оглядає відео, не є доказом у відповідності до вимог ст.84 КПК України, оскільки не встановлює наявність або відсутність події, що підлягає доказуванню. Вказує пре наявність підстав для застосування принципу «плодів отруєного дерева».

Також, апелянт зазначає про порушення вимог ст.228 КПК України під час проведення слідчої дії - пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09.01.2020 року, оскільки вказану слідчу дію було проведено не відносно особи, яку вироком засуджено Вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на висновок товарознавчої експертизи, який складено в порушення вимог п.3.1, 3.2, 3.5 Розділу III Інструкції пре призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень. Оскільки обвинувачення ґрунтується на доказах, отриманих незаконним шляхом, тому обвинувальний вирок ухвалено всупереч засад, визначених ч. 3 ст.17, 373 КПК України

Крім того, апелянт зазначає про суворість призначеного покарання у вигляді позбавлення волі, оскільки він є особою раніше не судимою, на обліках не перебуває, характеризується виключно позитивно, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, мешкає з цивільною дружиною. Зміст досудової доповіді суперечать даним, що характеризують його особу, а тому є необ`єктивною.

У доповненнях до апеляційної скарги посилається на те, що з клопотанням про дозвіл на обшук в службовому кабінеті та приміщенні місцевої влади сторона обвинувачення до слідчого судді не зверталась, що вказує про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події від 02.01.2020 та протоколу огляду від 09.01.2020 року та похідних від них доказів. Зазначає про те, що огляд місця події 02.01.2020 року проведено до внесення відомостей в ЄРДР, що суперечить положенням ст.214 КПК України. Вилучення електронного документа (матеріалів відеозйомки цифровою камерою спостереження) проведено в порушення вимог ст.164 КПК України за відсутності дозволу слідчого судді, суду про тимчасовий доступ до речей та документів. Посилаючись на зміст положень ст.84, 99 КПК України, апелянт указує про те, що у листі, який було отримано Голопристанським відділенням Новокаховського ВП ГУНП в Херсонській області з відеозаписом, відсутній штам реєстрації вказаного документа. Апелянт зазначає про те, що відеозапис не містить відомостей про його особу, що не доводить його винуватість у вчиненні злочину. В порушення вимог ст.410 КПК України судом не було допитано свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Також, просить повторно дослідити матеріали кримінального провадження, в тому числі, які характеризують його особу, допитати свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , отримати висновок криміналістичної ідентифікуючої експертизи.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, прокурора та потерпілого, які заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги, вивчивши і перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, провівши часткове судове слідство, вислухавши сторони в судових дебатах, які залишились на попередніх позиціях, колегія суддів дійшла до наступного.

Статтею 94 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно зі ст. 370 КГІК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні та достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права та згідно з конституційними засадами і принципами судочинства.
Відповідно до вимог ст. 409 КПК України, підставою для зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції є, в тому числі, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно до ст. 374 КПК України та роз`яснень, які містяться в п. п. 16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов пленуму Верховного суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів; прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу.

Враховуючи положення вищевказаний статей КПК та роз`яснень, які містяться в згаданій постанові Пленуму ВСУ, вирок є обґрунтованим, якщо він ґрунтується на матеріалах, повністю зібраних, всебічно досліджених і правильно оцінених судом, а висновки суду про винуватість підсудного у вчиненні злочину достовірно випливають із матеріалів справи. Для цього у вироку мають бути проаналізовані й оцінені всі розглянуті в судовому засіданні докази, які підтверджують висновки суду.

Однак, зазначених вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції під час судового розгляду та ухвалення вироку відносно ОСОБА_8 було дотримано не в повній мірі, а викладені у вироку висновки про те, що зібраними у провадженні доказами доводиться вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням до потерпілого фізичного насильства, яке не с небезпечним для його життя чи здоров`я, не відповідають встановленим фактичним обставинам кримінального провадження і зібраним у ньому доказам в їх сукупності, та є непереконливими.

Так, із фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції, вбачається, що ОСОБА_8 разом із братом та товаришем відпочивали в барі «Ірбіс», де в подальшому до них підсів ОСОБА_7 зі своїм другом. Під час вживання алкогольних напоїв у ОСОБА_8 та товариша ОСОБА_7 виник конфлікт, для вирішення якого вони усі разом вийшли на вулицю. В ході розмови ОСОБА_7 заступився за друга, вдарив по обличчю ОСОБА_8 та, злякавшись бійки, кинувся тікати. У відповідь на це ОСОБА_8 побіг за ним та, наздогнавши, підніжкою збив з ніг і після цього заволодів належним потерпілому майном, а саме мобільним телефоном марки «Samsung Galaxy А7».

Зазначене вказує про передчасність висновків суду першої інстанції про те, що відкрите викрадення обвинуваченим ОСОБА_8 майна потерпілого ОСОБА_7 було поєднане із застосування до останнього фізичного насильства, яке не с небезпечним для його життя чи здоров`я.

Допитаний в суді першої та апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 вину у пред`явленому йому обвинуваченні визнав частково та повідомив, що він дійсно близько 23 години 01.01.2021 року він разом з братом ОСОБА_13 та ОСОБА_14 відпочивав в кафе-барі «Ірбіс» в м. Гола Пристань Херсонської обл. під час чого вживав алкогольні напої. До них підсіли два хлопця, один з яких ОСОБА_15 . Вони продовжували випивати разом. Потім виник конфлікт у обвинуваченого та одного з хлопців. Вже на вулиці ОСОБА_7 заступився за друга та дав ляпаса обвинуваченому і побіг від нього, а він побіг за ним. Наздоганяючи поставив підніжку ОСОБА_7 , від чого він впав на землю. В цей час у нього випав на землю його телефон, він нахилився і підняв його та поклав до кишені, Телефон ОСОБА_7 він не забирав і не мав такого наміру. Згодом ОСОБА_7 підійшов до нього у кафе і просив повернути йому телефон. Через деякий час. він разом з братом пішли на місце, де впав ОСОБА_7 і брат знайшов під лавкою телефон «Самсунг», який передав йому, а він наступного дня видав цей телефон поліції.

Під час апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_8 суду повідомив про те, що після того, як вони впали разом з потерпілим, останнього в цей та наступний день він не бачив. 02 січня 2020 року, йому зателефонували з поліції з питання зникнення в потерпілого мобільного телефону. Після цього, він зателефонував ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які йому повідомили, що мобільний телефон потерпілого вони не брали. В цей же день пізніше телефон потерпілого йому передав ОСОБА_18 .

Разом з тим, незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_8 вини у відкритому викраденні майна потерпілого ОСОБА_7 , його вина у вчиненні цього кримінального правопорушення, підтверджується сукупністю доказів, зібраних у встановленому законом порядку, а саме:

-показаннями потерпілого ОСОБА_7 даних в суді першої та апеляційної інстанції про те, що 01.01.2020 року близько 23 години, він разом з другом ОСОБА_19 відпочивав в м. Гола Пристань в кафе «Ірбіс» («Чемодан»), де також відпочивав обвинувачений ОСОБА_8 з компанією в кількості 3 чоловіків. На вулиці біля кафе останні розпочали з ним та його другом словесний конфлікт, який перейшов у бійку. Під час конфлікту обвинувачений ОСОБА_8 намагався заволодіти його мобільним телефоном. Злякавшись бійки та можливої втрати мобільного телефону він почав тікати в лівий бік від кафе по вул. 1-го Травня. ОСОБА_8 погнався за зим, вдарив ззаду по ногам, від чого він впав на землю. В цей момент він тримав в руці телефон. Після того, як він впав на землю, ОСОБА_8 нахилився та забрав його мобільний телефон «Samsung Galaxy А7». Він одразу просив ОСОБА_8 повернути телефон, але той відмовився. Про викрадення телефону, він заявив у поліцію. Через деякий час поліція повернула йому телефон. До моменту заволодіння його мобільним телефоном, під час його заволодіння та після цього, обвинувачений до нього фізичного насильства не застосовував та не висловлювався про намір його застосування;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками з довідкою від 09.01.2020 року, з якого вбачається що потерпілий ОСОБА_7 вказав на фото із зображенням ОСОБА_8 , як на особу яка 01.01.2020 року заволодів його мобільним телефоном;

- протоколом огляду місця події від 08.01.2020 року, проведеного в приміщені громадського пункту охорони правопорядку в АДРЕСА_2 , відповідно до якого виявлено обладнання, на яке транслює та записує відео з камер відеоспостереження, розташованих в м. Гола Пристань. Запис файлу з камери N25 в період часу з 23:15 по 23:30 01.01.2020 року здійснено на оптичний диск, який вилучено та поміщено до паперового конверту;

-письмовим запитом слідчого та відповіддю міського голови Голопристанської міської ради Херсонської області від 08.01.2020 року №02-32/6 про надання вищевказаного відеозапису з камер спостереження;

-протоколом огляду предмета від 09.01.2020 року та переглянутого в судовому засіданні оптичного диску із записом файлу з камери №5 відеоспостереження, розташованого біля кафе-бару «Ірбіс» на набережній в м. Гола Пристань Херсонської обл. від 01.01.2020 року в період часу з 23:15 по 23:30, згідно якого о 23:18:25 год. на моніторі з`явився потерпілий ОСОБА_7 в світлій куртці, який біг у бік флаг-штоку, в лівій руці тримав предмет, за поясненнями потерпілого ОСОБА_7 - телефон, який світився, за потерпілим біг парубок у темній куртці, - який є обвинувачений ОСОБА_8 , та правою ногою вдарив ззаду по ногам потерпілого. Потерпілий ОСОБА_7 впав на газон, тримаючи в рука предмет, що світиться. Після чого, обвинувачений ОСОБА_8 нахилився до потерпілого, взяв предмет (телефон), що світиться в праву руку, декілька секунд постояв навпроти потерпілого, потім розвернувся і пішов в зворотному напрямку в бік кафе «Ірбіс», тримаючи в правій руці предмет (телефон), поклав його до лівої внутрішньої кишені куртки, а потерпілий йшов за ним. Під час перегляду зазначеного відеозапису в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 не заперечував той факт, що на відеозапису зафіксовані події за його участю та потерпілого ОСОБА_7 , який тримав у руці мобільний телефон до того як впав на землю. Стверджував, що він ( ОСОБА_8 ) до кишені своєї куртки поклав свій мобільний телефон, який випав з його куртки;

- протоколом огляду місця події від 02.01.2020 року, проведеного в службовому приміщені Голопристанського ВП Новокаховського ВП по вул. Московській, 4-і в м. Гола Пристань, Херсонської обл. під час якого ОСОБА_8 добровільно видав слідчому мобільний телефон «Samsung Galaxy А7», модель IM-A750FN/DS серійний номер НОМЕР_1 imeil: НОМЕР_2 , ітеі2: НОМЕР_3 , пояснивши, що його йому передав ОСОБА_18 02.01.2020 року біля 18 години. Факт видачі мобільного телефону працівникам поліції обвинуваченій ОСОБА_8 не оспорював під час судового розгляду;

- розпискою потерпілого ОСОБА_7 від 04.01.2020 року про отримання від слідчого належного йому мобільний телефон «Samsung Galaxy А7»;

-висновком судової товарознавчої експертизи №102-МТ від 15.01.202С встановлено, що ринкова вартість мобільного телефону марки Samsung Galaxy А7 201 8 року випуску A750FN/DS НОМЕР_4 , який був у використанні станом на 01.01.2020р. могла становити 3209,07 грн.

Наведені вище докази у своїй сукупності узгоджуються між собою щодо обставин, за яких ОСОБА_8 відкрито викрав майно, що належить потерпілому ОСОБА_7 , а тому у суда не було підстав ставити під сумнів їх належність, допустимість, достовірність і достатність, які в своїй сукупності викривають обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину та обґрунтоване взято судом до уваги при ухваленні судового рішення.

Врахувавши всі обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_8 та його версії події про те, що він не викрадав у потерпілого ОСОБА_7 мобільний телефон, який знайшов його брат ОСОБА_20 , і обґрунтовано не прийняв їх до уваги, оскільки вони суперечать фактичним обставинам кримінального провадження та спростовуються послідовними показаннями потерпілого ОСОБА_7 , даними протоколів слідчих дій, з яких випливає, що потерпілий прямо вказав на обвинуваченого ОСОБА_8 , як на особу, яка відкрито викрала у нього мобільний телефон.

Також суд врахував, що в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 змінив версію потрапляння до нього мобільного телефону потерпілого, спочатку на досудовому розслідуванні стверджував про те, що телефон йому передав ОСОБА_18 , як і в суді апеляційної інстанції, а в судовому засіданні заявив, що мобільний телефон знайшов на газоні під лавкою в місці, де впав потерпілий, його брат ОСОБА_20 та передав йому, а він вже видав мобільний телефон поліції., проте ця версія обвинуваченого не знайшла свого підтвердження.

Таку непослідовність в показаннях обвинуваченого ОСОБА_8 , суд правильно розцінив як намагання уникнути кримінальної відповідальності.

Будь-яких даних, які б свідчили про те, що потерпілий міг обмовити ОСОБА_8 у вчиненні злочину через його зацікавленість, а також про можливу фальсифікацію доказів органом досудового розслідування, не вбачається.

Твердження апелянта про те, що він не мав корисливого умислу на заволодіння телефоном потерпілого, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до встановлених обставин кримінального провадження, зокрема, змісту відеозапису події, яка відбулась 01.01.2020 року між потерпілим ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_8 , судом встановлено, що ОСОБА_8 наздогнав потерпілого ОСОБА_7 , який намагався залишити місце конфлікту, тримаючи в руці телефон, наніс удар по ногам потерпілого, в результаті чого ОСОБА_7 впав, а після цього відкрито заволодів мобільним телефоном потерпілого.

Зважаючи на вищевказане, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що злочинні дії обвинуваченого ОСОБА_21 підлягають перекваліфікації з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 1 ст. 186 КК України, як заволодіння чужим майном (грабіж) шляхом виключення з обвинувачення ОСОБА_21 такої кваліфікуючої ознаки, як застосування до потерпілого фізичного насильства, яке не є небезпечним для його життя чи здоров`я.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про недопустимість доказів, які отримано під час досудового розслідування та наявність підстав для застосування принципу плодів отруєного дерева» не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Частиною другою даної норми визначено перелік діянь, які суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини й основоположних свобод, на підставі чого можливо зробити висновок про недопустимість доказів.

Підстави, з яких апелянт стверджує про недопустимість та неналежність письмових доказів, не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Так, під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що слідчу дію огляд місця події 02.01.2020 року проведено у відповідності до вимог ч. 3 ст.214 КПК України, оскільки до внесення відомостей про вчинення злочину в ЄРДР огляд місця події допускається. При цьому, у відповідності до змісту ч.5 ст.237 КПК України в результаті проведення даної слідчої дії вилучено безпосередній предмет вчинення злочину - мобільний телефон, що жодним чином не свідчить про порушення вимог кримінального процесуального закону, як про це вказує апелянт.

Що стосується доводів апелянта щодо незаконності отримання відеозапису з камер спостереження та його долучення до матеріалів справи, то вони були предметом перевірки в судовому засіданні та не знайшли свого підтвердження.

Судом встановлено, що уповноваженою особою органу місцевого самоврядування на запит слідчого від 08.01.2020 року добровільно видано запис з камери відеоспостереження.

Зазначений доказ отримано стороною обвинувачення у порядку, встановленому ч.2 ст.93 КПК України, відповідно до якої сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Посилання апелянта на те, що відеозапис не відноситься до переліку об`єктів, які можуть бути витребувані стороною обвинувачення у відповідності до ч.2 ст.93 КПК України, прямо суперечать положенням ст.99 КПК України, якою визначено поняття та види документів, а тому не заслуговують на увагу.

Не гуртуються на вимогах кримінального процесуального закону доводи апелянта про проведення огляду місця події від 08.01.2021 року з порушенням вимог ст.233-237 КПК України.

Так, не відповідають змісту матеріалів справи вказівки апелянта про те, що огляд місця події, а саме приміщення проведено за відсутності власника (володільця і приміщення та дозволу слідчого судді, оскільки даними протоколу підтверджено, що огляд приміщення громадського пункту охорони правопорядку в АДРЕСА_3 проведено за добровільною згодою і відповідно безпосередньої участі уповноважено: особи ОСОБА_22 , при цьому під час проведення огляду приміщення здійснено огляд реєстратора та переглянуто відеозаписи, що відповідає вимогам ч.7 ст.237 КПК України, та не свідчить про порушення вимог кримінального процесуального закону.

Посилання апелянта на невідповідність протоколу огляду від 09.01.2020 року вимогам ст.84 КПК України, є неприйнятними, оскільки під час перевірки матеріалів справи встановлено, що вказану слідчу дію проведено у відповідності до вимог ч.1 ст.237 КПК України і результати огляду предмета, а саме змісту відеозапису з камери спостереження детально викладено у процесуальному документі.

Відповідно до змісту протоколу встановлено відомості, що підтверджують подію, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, а тому апелянт безпідставно вказує про те, що даний протокол не встановлює наявність чи відсутність обставин кримінального провадження.

Позбавлені підстав і доводи апелянта про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час проведення слідчої дії пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09.02.2020 року, оскільки вказану дію проведено у відповідності до положень, зазначених у ст.228 КПК України, для впізнання представлено фотознімки чотирьох осіб, які не мають різких відмінностей у зовнішності, представлені фотокопії відповідають вимогам ст.99 КПК України, а помилка у даті народження ОСОБА_8 , яку було усунуто під час судового розгляду, не є підставою для визнання доказу, отриманого за результатами проведення слідчої дії, недопустимим, тому доводи апелянта в цій частині не ґрунтуються на положеннях ст.86, 87 КПК України.

Доводи апелянта про те, що товарознавчу експертизу, якою встановлено вартість мобільного телефону, проведено з порушенням вимог кримінального процесуального закону, є необґрунтованими, з огляду на таке.

У відповідності до положень ст.100 КПК України мобільний телефон було передано на зберігання потерпілому. Товарознавчу експертизу, якою встановлено вартість цього телефону проведено на підставі дослідження матеріалів кримінального провадження, що відповідає вимогам ст.101, 102 КПК України. Експертом не було вказано, що проведення експертизи за відсутності матеріального об`єкта є неможливим, і під час досудового розслідування та судового розгляду учасниками кримінального провадження не було подано заперечень щодо належності та допустимості висновку експерта. Апелянтом в апеляційній скарзі перераховано пункти Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, які, на його думку, порушено експертом, проте під час перевірки матеріалів провадження встановлено, що висновок товарознавчої експертизи відповідає як вимогам п.3.1., З.2., 3.5 Інструкції, так і засадам кримінального процесуального закону.

Зважаючи на перекваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 1 ст. 186 КК України, підлягає перегляду і питання щодо призначеного йому покарання.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, відповідно до вимог ст.65 КК України, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, ставлення обвинуваченого до вчиненого, дані про його особу, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, офіційно не працевлаштований, однак працює по найму, має постійне місце проживання де проживає разом з батьками, за місце проживання характеризується позитивно , на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, відсутність обставин, які пом`якшують покарання; обставину, яка обтяжує покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння; колегія суддів приходить до висновку про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у вигляді штрафу в межах визначеному санкцією частини статі КК України, за якою він притягується до кримінальної відповідальності, яке на думку колегії суддів буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Зважаючи на викладене апеляційна скарго обвинуваченого ОСОБА_8 підлягає до часткового задоволення, а оскаржуваний вирок зміні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 19 квітня 2021 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 1 ст. 186 КК України і призначити йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 70 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 86 835 (вісімдесят шість тисяч вісімсот тридцять п`ять грн.).

В решті цей вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня його оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: