Київський апеляційний суд
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_5 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 15 травня 2020 року у кримінальному провадженні № 0000175 від 08 січня 2015 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Києва, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

за участю:

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10 ,
обвинуваченої ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 15 травня 2020 року ОСОБА_6 визнана невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та виправдана у зв`язку з недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Провадження № 11-кп/824/731/2021
Єдиний унікальний № 752/5773/15-к
Категорія: ч. 2 ст. 121 КК України
Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_11
Суддя-доповідач: ОСОБА_1 .
Згідно з пред`явленим ОСОБА_6 обвинуваченням, вона 08 січня 2015 року о 15 годині 34 хвилини, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 , під час конфлікту нанесла ОСОБА_12 невстановленим тупим предметом тілесні ушкодження в область обличчя, передньої поверхні шиї та грудної клітки, після чого, скориставшись алкогольним сп`янінням останнього, взяла зі столу в праву руку ніж, яким умисно нанесла йому два ножові поранення в область правого стегна, що мали ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, від яких настала смерть ОСОБА_12 .

Такі дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Мотивуючи виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_6 , суд першої інстанції вказав про те, що з-поміж наданих стороною обвинувачення доказів одні є недопустимими, а інші недостатніми та непереконливими для доведення винуватості обвинуваченої у тому, що саме вона заподіяла ОСОБА_12 тяжкі тілесні ушкодження у вигляді двох колото-різаних ран, від яких він помер.

При цьому суд у вироку визнав недопустимими доказами:

- протокол огляду місця події від 08 січня 2015 року, проведений в період часу з 19 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин, в ході якого з квартири, де був знайдений труп ОСОБА_12 , вилучено розкладний ніж в речовині бурого кольору (т. 1 а.п. 22-24), з тих підстав, що попередньо у цей же день огляд місця події в квартирі вже відбувся (т. 1 а.п. 10-18), тому проведення там повторного огляду свідчить про фактичне здійснення обшуку, який за правилами ст. 234 КПК України потребує оформлення відповідних процесуальних документів, чого дотримано не було, що призвело до грубого порушення права обвинуваченої на захист та є істотним порушенням прав людини і основоположних свобод;

- протокол огляду місця події від 08 січня 2015 року, проведений з 17 години 28 хвилини до 18 години 40 хвилин, під час якого фактично відбувся повторний обшук затриманої ОСОБА_6 , вилучено її особистий одяг та отримані біологічні зразки (зрізи з нігтьових пластин, змиви з рук) (т. 1 а.п. 19-21), оскільки на момент цієї слідчої дії обшук обвинуваченої вже був проведений в ході її затримання (т. 1 а.п. 31-33), здійснення повторного обшуку затриманої під видом огляду місця події не ґрунтується на вимогах закону, а її біологічні зразки отримані без дотримання передбачених ч. 3 ст. 245, ст. 241 КПК України правил, в тому числі без необхідної постанови прокурора, що є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону;

- висновки експертів № 33 від 23 лютого 2015 року (т. 1 а.п. 146-150), № 34 від 19 лютого 2015 року (т. 1 а.п. 108-112), № 20/ц та № 21/ц від 26 лютого 2015 року (т. 1 а.п. 117-120, 125-130), № 94-МК від 16 березня 2015 року (т. 1 а.п. 154-160), № 145 від 27 лютого 2015 року (т. 1 а.п. 171-173) внаслідок того, що предметами їх дослідження були об`єкти, вилучені під час указаних вище незаконно проведених оглядів місця події (кофта ОСОБА_6 , зрізи її нігтів та змиви з рук, розкладний ніж).

Інші докази сторони обвинувачення, зокрема: протокол першого огляду місця події від 08 січня 2015 року, в ході якого в квартирі АДРЕСА_2 був виявлений труп ОСОБА_12 , зафіксовано обстановку та вилучено ряд речей (т. 1 а.п. 10-18); висновок експерта № 101 від 20 березня 2015 року про виявлені у ОСОБА_12 тілесні ушкодження (т. 1 а.п. 63-67); висновок експерта № 128 від 20 березня 2015 року, яким досліджено кров ОСОБА_6 (т. 1 а.п. 165-166); висновок дактилоскопічної експертизи № 24 від 19 січня 2015 року стосовно слідів папілярних узорів, виявлених на пляшці і чашці в квартирі під час огляду місця події 08 січня 2015 року (т. 1 а.п. 135-140), показання в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_13 на переконання суду першої інстанції, не доводять пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення в умисному нанесенні ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала його смерть.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_5 просить виправдувальний вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги прокурор зазначає про те, що висновки суду стосовно недоведеності винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому їй обвинуваченні є суперечливими та не підтверджуються дослідженими під час судового розгляду доказами, які, на переконання апелянта, є належними і допустимими.

Зокрема апелянт стверджує, що суд неправильно визнав недопустимим доказом протокол огляду місця події квартири АДРЕСА_2 , проведеного 08 січня 2015 року з 19 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин, оскільки це був не повторний огляд місця події, а його продовження, розпочате в цей же день о 16 годині 20 хвилин, здійснене за згодою власника квартири, яку слідчий від самого початку вказаної слідчої дії не залишав. З урахуванням наведеного та оскільки ч. 3 ст. 214 КПК України дозволяє у невідкладних випадках проводити огляд місця події до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що в даному випадку було здійснено 08 січня 2015 року приблизно о 20 годині, прокурор не вбачає порушень вимог кримінального процесуального закону під час згаданого продовження огляду місця події, в ході якого був виявлений та вилучений розкладний ніж в речовині бурого кольору, а відтак і підстав для визнання недопустимим доказом протоколу цієї слідчої дії.

Також прокурор не погоджується з висновками суду про те, що 08 січня 2015 року у період часу з 17 години 28 хвилин до 18 години 40 хвилин під час огляду місця події був здійснений неправомірний повторний обшук ОСОБА_6 . Апелянт звертає увагу на те, що спочатку 08 січня 2015 року о 15 годині 34 хвилини ОСОБА_6 була затримана, про що складено відповідний протокол згідно з вимогами ст. 208 КПК України, та в подальшому з 17 години 28 хвилин до 18 години 40 хвилин проведено огляд місця події, а саме місця, де знаходилась затримана, в ході якого вилучено її особистий одяг та отримані її біологічні зразки. При цьому такий огляд місця події проведено до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що дозволено вимогами ч. 3 ст. 214 КПК України. У зв`язку із цим прокурор вважає, що суд помилково визнав недопустимим доказом даний протокол огляду місця події.

Враховуючи наведене, апелянт вказує, що оскільки протоколи зазначених двох оглядів місця події від 08 січня 2015 року є допустимими доказами, то допустимими є і висновки експертів, які досліджували вилучені в результаті цих оглядів речі, а саме № 33 від 23 лютого 2015 року, № 34 від 19 лютого 2015 року, № 20/ц та № 21/ц від 26 лютого 2015 року, № 94-МК від 16 березня 2015 року, № 145 від 27 лютого 2015 року, що, в свою чергу, підтверджують винуватість ОСОБА_6 у пред`явленому їй обвинуваченні.

Крім того, на думку прокурора, винуватість ОСОБА_6 доводиться показаннями свідків: ОСОБА_14 і ОСОБА_15 про те, що в ніч події з квартири обвинуваченої і потерпілого ОСОБА_12 було чутно сварку; ОСОБА_16 , згідно з якими в момент заподіяння ОСОБА_12 тілесних ушкоджень була тільки ОСОБА_6 ; ОСОБА_17 , які повністю узгоджуються з показаннями попередніх свідків; ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , відповідно до яких між обвинуваченою і ОСОБА_12 часто виникали сварки, що, на переконання апелянта, дає підстави вважати про нанесення потерпілому тілесних ушкоджень на побутовому ґрунті.

Разом із цим апелянт звертає увагу на те, що суд не вжив регламентованих ст. 327 КПК України заходів для прибуття свідків сторони обвинувачення в судове засідання, а також всупереч вимог ст. 325 КПК України не викликав потерпілого в судові засідання, в тому числі і для участі в судових дебатах, чим порушив його право на висловлення думки стосовно призначення покарання, передбачене п. 5 ч. 3 ст. 56 КПК України.

З метою усунення указаних вище невідповідностей висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, прокурор просить під час апеляційного розгляду допитати потерпілого, свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , обвинувачену ОСОБА_6 , дослідити висновки експертів № 33 від 23 лютого 2015 року, № 34 від 19 лютого 2015 року, № 20/ц і № 21/ц від 26 лютого 2015 року, № 94-МК від 16 березня 2015 року, № 145 від 27 лютого 2015 року, висновок судово-психіатричної експертизи № 30 від 24 березня 2015 року, протоколи прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення та огляду місця події від 08 січня 2015 року, матеріали, що характеризують особу обвинуваченої.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , в підтримку доводів апеляційної скарги, пояснення обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_10 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали виправдувальний вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим, за клопотанням прокурора в апеляційній скарзі допитавши обвинувачену ОСОБА_6 , частково дослідивши матеріали кримінального провадження, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченої, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Приписи ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, ст. 2 КК України регламентують, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

За змістом наведених вимог закону, обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів, що існує єдина версія подій, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, чи винна особа у вчиненні кримінального правопорушення, в якому обвинувачується, та в разі недоведеності її винуватості ухвалити виправдувальний вирок.

Положеннями п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку вказуються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 суд першої інстанції наведених вимог закону дотримався.

Як вбачається з вироку, у ньому викладено формулювання пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, що визнане судом недоведеним, підстави виправдання та мотиви, з яких суд визнав одні докази сторони обвинувачення недопустимими, а інші недостатніми для доведення винуватості обвинуваченої.

При цьому, матеріалами кримінального провадження підтверджується, що в ході судового розгляду, дотримуючись вимог ст. ст. 22, 23 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, суд створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав і свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності переконливості перед судом, безпосередньо дослідив і оцінив всі докази у справі, в тому числі й ті, на підставі яких ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення, та в повній мірі з`ясував обставини, що мають істотне значення для прийняття правильного рішення, за результатами чого дійшов обґрунтованого висновку про те, що зібрані докази не доводять обвинувачення ОСОБА_6 в умисному нанесенні ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть.

Так, в суді першої інстанції ОСОБА_6 не визнала своєї винуватості у пред`явленому їй обвинуваченні у нанесенні ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, які спричинили його смерть, та показала, що протягом шести років вона разом з померлим чоловіком ОСОБА_12 та її батьками ОСОБА_16 і ОСОБА_17 проживали в квартирі АДРЕСА_2 . Вона і чоловік проживали в окремій кімнаті, сварилися рідко та після сварок швидко мирилися. Чоловік зловживав алкогольними напоями, міг ходити оголеним в їх кімнаті та по дорозі до вбиральні. Її мати ОСОБА_17 погано ставилася до неї та до її чоловіка ОСОБА_12 .

За день до події, 07 січня 2015 року, ОСОБА_12 випадково розбив кулаком акваріум, що знаходився біля їх ліжка, тому в кімнаті було багато уламків скла. 07 та 08 січня 2015 року вона розбите скло не прибирала. У день події, 08 січня 2015 року, в першій половині вона пішла на вулицю гуляти з собакою та була відсутня півтори-дві години. Коли повернулася, то чоловік лежав на ліжку та, як їй здалося, спав. Вона лягла поруч з ним і заснула. Прокинувшись, вона пішла до вбиральні, не вмикаючи у кімнаті світло, а коли повернулась, то побачила, що чоловік сидить у не природньому положенні на колінах, нахилившись головою у ліжко. Коли вона до нього доторкнулася, то зрозуміла, що він неживий і повідомила про це батькам, які знаходились вдома. Вони викликали міліцію та швидку допомогу. ОСОБА_6 вказала, що в цей день у неї з чоловіком сварок не було, алкогольні напої вона не вживала та не бачила, чи вживав алкоголь ОСОБА_12 .

Коли приїхала міліція, вона знаходилась на кухні. Співробітники міліції деякий час щось оформляли, після чого їй сказали одягтися та відвезли до районного відділку. Там від неї намагалися отримати зізнавальні показання, але вона заперечувала свою причетність до смерті чоловіка і відмовилась давати показання.

ОСОБА_6 категорично заперечила, що могла спричинити чоловікові ножові поранення та будь-які інші тілесні ушкодження. Пояснюючи причини, які могли призвести до смерті ОСОБА_12 , вказала, що він міг поранитися о скло розбитого акваріума, оскільки за життя мав вади зору. Наявність на її одязі крові пояснила тим, що плями були на футболці зі спини, які могли виникнути від того, що вона лежала поруч із чоловіком, який вже був поранений та стікав кров`ю. Також вказала, що розкладний ніж, який працівники поліції знайшли начебто в кімнаті, де вони з чоловіком проживали, вона раніше не бачила і його походження їй невідоме (т. 4 а.п. 22-24).

Будучи допитана під час апеляційного перегляду кримінального провадження, обвинувачена ОСОБА_6 надала аналогічні за змістом показання щодо обставин перебігу подій напередодні та в день смерті чоловіка. Додатково обвинувачена показала, що тілесні ушкодження ОСОБА_12 могла нанести її мати ОСОБА_17 , яка вже померла, оскільки вона його не любила, вдавалась до образ, погрожувала фізичною розправою і двічі кидалась на нього з ножем.

На підтвердження обвинувачення ОСОБА_6 у тому, що вона умисно ножем нанесла ОСОБА_12 тяжкі тілесні ушкодження у вигляді двох колото-різаних ран, що спричинили його смерть, сторона обвинувачення надала такі письмові докази: протокол огляду місця події від 08 січня 2015 року, згідно з яким в одній з кімнат квартири АДРЕСА_2 виявлено труп ОСОБА_12 , зафіксовані наявні на ньому ушкодження, обстановку в квартирі, перелік вилучених в результаті огляду предметів, а також те, що на кухні знаходилась ОСОБА_6 , одяг якої був весь в речовині бурого кольору, яка була доставлена до Голосіївського районного відділу міліції для подальшого з`ясування обставин (т. 1 а.п. 10-18); протокол огляду місця події від 08 січня 2015 року (що містить виправлення дати його складення на 18 січня 2015 року), відповідно до якого в кімнаті цієї ж квартири під розбитим акваріумом виявлено та вилучено розкладний ніж, лезо якого в речовині бурого кольору (т. 1 а.п. 22-24); протокол огляду місця події від 08 січня 2015 року про те, що в приміщенні кабінету Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві у ОСОБА_6 вилучено її одяг в плямах речовини бурого кольору, зроблені змиви з її рук та зрізані нігтьові пластини, складені на неї дактилокартки (т. 1 а.п. 19-21); висновок експерта № 101 від 20 березня 2015 року, згідно з яким: у трупа ОСОБА_12 виявлені тілесні ушкодження у вигляді двох сліпих колото-різаних поранень на задній поверхні правого стегна, одного різаного поранення на тильній поверхні правої стопи, саден на обличчі (в лобній ділянці зліва), передній поверхні шиї справа з переходом на підключичну ділянку, на грудях справа, правому передпліччі, синця на передній поверхні лівого коліна; смерть ОСОБА_12 настала від двох колото-різаних ран правого стегна з ушкодженнями правої стегнової артерії, крововтратою та шоком, які виникли за життя приблизно за 60 хвилин до смерті від дії колюче-ріжучого предмету (по типу клинка ножа) та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень (т. 1 а.п. 63-67); висновок експерта № 128 від 20 березня 2015 року про встановлення групи крові ОСОБА_6 (т. 1 а.п. 165-166); а також ряд висновків експертів, об`єктами дослідження яких були предмети, що вилучені відповідно до указаних вище трьох протоколів огляду місця події (сліди папілярних узорів з чашки та з пляшки з квартири, розкладний ніж в речовині бурого кольору, кофта ОСОБА_6 з плямами речовини бурого кольору, змиви з її рук та зрізи нігтьових пластин) (т. 1 а.п. 135-141, 154-160, 125-130, 171-173, 108-112, 146-150, 117-120).

Дослідивши, перевіривши та оцінивши представлені стороною обвинувачення письмові докази в аспекті вимог ч. 1 ст. 94 КПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що протокол огляду місця події від 08 січня 2015 року, в ході якого з квартири АДРЕСА_2 вилучено розкладний ніж в речовині бурого кольору (т. 1 а.п. 22-24), та протокол огляду місця події від 08 січня 2015 року, під час якого в приміщенні Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві у ОСОБА_6 вилучено її одяг в плямах бурого кольору, зроблені змиви з її рук і зрізані нігтьові пластини (т. 1 а.п. 19-21), є недопустимими доказами внаслідок їх отримання з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та права обвинуваченої на захист, а звідси і про недопустимість таких похідних доказів як висновки експертів № 94-МК від 16 березня 2015 року, № 21/ц від 26 лютого 2015 року, № 145 від 27 лютого 2015 року, № 34 від 19 лютого 2015 року, № 20/ц від 26 лютого 2015 року, № 33 від 23 лютого 2015 року (т. 1 а.п. 154-160, 125-130, 171-173, 108-112,117-120, 146-150), оскільки об`єктами їх дослідження були предмети, вилучені під час проведення зазначених незаконних оглядів місця події.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд безпідставно визнав недопустимим доказом протокол огляду місця події, в ході якого 08 січня 2015 року з квартири АДРЕСА_2 вилучено розкладний ніж в речовині бурого кольору, оскільки даний огляд не був повторним і в указаному протоколі зафіксовано продовження огляду місця події, розпочатого у цей же день о 16 годині 20 хвилин, є неприйнятними та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Зокрема, матеріали справи містять два протоколи огляду місця події квартири АДРЕСА_2 , які складені в різний проміжок часу, різними слідчими СВ Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві та в присутності різних понятих. А саме, перший протокол огляду квартири складений слідчим ОСОБА_20 за участю понятих ОСОБА_21 і ОСОБА_19 та за згодою власника ОСОБА_16 08 січня 2015 року в період часу з 16 години 20 хвилин до 17 години 20 хвилин (т. 1 а.п. 10-18). Другий протокол огляду цієї ж квартири складений слідчим ОСОБА_22 в присутності понятих ОСОБА_23 і ОСОБА_24 з 19 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин (т. 1 а.п. 22-24).

При цьому, в проміжок часу між закінченням першого огляду місця події в квартирі слідчим ОСОБА_20 до початку другого слідчим ОСОБА_22 , остання з 17 години 28 хвилин до 18 години 40 хвилин в приміщенні кабінету Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві, що за адресою: м. Київ, вул. Голосіївська, 15, здійснила вилучення одягу ОСОБА_6 та отримання її біологічних зразків, що зафіксовано ще одним протоколом огляду місця події в справі (т. 1 а.п. 19-21). Тобто, твердження апелянта про те, що 08 січня 2015 року з 16 години 20 хвилин до 20 години 00 хвилин проведено один безперервний огляд місця події в квартирі, яку слідчий в указаний проміжок часу не залишав, не відповідають дійсності.

Наведене беззаперечно вказує на те, що дії слідчого ОСОБА_22 , оформлені в протоколі другого огляду місця події квартири, були проведені як окрема слідча дія і цей огляд не був продовженням першого, як на цьому наполягає апелянт. До того ж фіксування окремим протоколом продовження слідчої дії, тим більше такої невідкладної, як огляд місця події, не узгоджується з вимогами ст. ст. 104, 223, 237 КПК України.

Водночас, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що під видом цього другого, а відтак повторного, огляду місця події, в ході якого з квартири вилучено розкладний ніж в речовині бурого кольору, фактично було здійснено обшук, правила проведення якого регламентовані ст. ст. 234, 236 КПК України, однак слідчим дотримані не були.

Так, положення ст. 30 Конституції України передбачають, що кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Така конституційна гарантія кореспондує зі змістом ч. ч. 1, 3 ст. 233 КПК України, відповідно до яких ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім невідкладних випадків, про які зазначено вище.

За приписами з ч. ч. 1, 2 ст. 237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Правила проведення обшуку регламентовані ст. ст. 234, 236 КПК України.

При цьому, ч. ч. 1, 2 ст. 234 КПК України передбачено, що обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, згідно з рапортами співробітників Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві, 08 січня 2015 року о 15 годині 34 хвилини надійшло телефонне повідомлення про те, що в квартирі АДРЕСА_2 знаходиться труп людини (т. 1 а.п. 6, 7, 8). В результаті виїзду слідчо-оперативної групи за указаною адресою в квартирі виявлено труп ОСОБА_12 з тілесними ушкодженнями і в період часу з 16 години 20 хвилин до 17 години 20 хвилин за згодою власника квартири ОСОБА_16 проведено огляд місця події, про що слідчим ОСОБА_20 складено відповідний протокол з фототаблицею до нього, який містить інформацію про виявлені в ході огляду відомості, про положення трупа (сидячи на підлозі та спираючись на ліжко, матрац на якому просочений речовиною бурого кольору) та наявні на ньому ушкодження, про обстановку в кімнаті з трупом, в тому числі про розкидані речі та розбитий біля вікна акваріум, про вилучені в ході огляду речі, зокрема тринадцять ножів, спортивні штани, чотири сліди папілярних узорів (по два з чашки в кімнаті та з пляшки «Десант»), а також про те, що на кухні квартири знаходилась ОСОБА_6 , одяг якої був в речовині бурого кольору, яка була доставлена до Голосіївського районного відділу міліції для подальшого з`ясування обставин (т. 1 а.п. 10-18).

В подальшому, в цей же день в період часу з 19 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин слідчим ОСОБА_22 знову проведено огляд даної квартири АДРЕСА_2 , під час якого в одній з кімнат квартири навпроти трупа ОСОБА_12 під розбитим акваріумом, скло якого розкидане по всій кімнаті, виявлено та вилучено розкладний ніж з зеленою рукояткою, лезо якого в речовині бурого кольору (т. 1 а.п. 22-24).

Такі дії слідчого в квартирі також оформлені протоколом огляду місця події, хоча в дійсності він попередньо вже відбувся.

При цьому, зі змісту вказаного протоколу повторного огляду квартири видно, що єдиною метою цієї слідчої дії було відшукання в кімнаті можливого знаряддя кримінального правопорушення розкладного ножа в речовині бурого кольору, який в подальшому наданий експертам на дослідження. Тобто, фактично під виглядом даного другого огляду місця події було здійснено обшук в квартирі, який відповідно до ч. 2 ст. 234 КПК України проводиться лише на підставі ухвали слідчого судді.

Однак, в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про те, що слідчий чи прокурор зверталися до слідчого судді з клопотанням про проведення обшуку у згаданій квартирі, як і ухвали слідчого судді про дозвіл на його здійснення. До того ж в цьому протоколі немає згоди власника квартири на здійснення у ній огляду.

Верховний Суд неодноразово наголошував на недопустимості проведення обшуку під видом огляду місця події, зокрема у постановах від 03 березня 2021 року (справа № 759/3393/19), 08 квітня 2020 року (справа № 447/1765/16-к), від 22 травня 2019 року (справа № 640/4000/16-к), від 19 березня 2019 року (справа № 380/157/14-к), оскільки таким чином нівелюються вимоги судового контролю, передбачені ст. 233, ч. 2 ст. 234 КПК України.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод здійснення процесуальний дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Таким чином, суд першої інстанції, правильно встановивши, що під видом повторного огляду місця події слідчий фактично здійснив обшук в квартирі, не маючи для цього необхідного дозволу суду, що є істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, обґрунтовано визнав недопустимим доказом протокол такої слідчої дії та отримані в результаті її проведення відомості.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд безпідставно визнав недопустимим доказом ще один протокол огляду місця події від 08 січня 2015 року, під час якого у ОСОБА_6 вилучено її одяг та отримані її біологічні зразки, також є неприйнятними.

Так, згідно з протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, від 08 січня 2015 року, яке містить виправлення часу його складення з 15 на 19 годину 34 хвилини, в приміщенні кабінету № 345 Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві слідчим ОСОБА_22 у присутності понятих ОСОБА_25 і ОСОБА_26 за участі захисника за призначенням ОСОБА_27 здійснено обшук ОСОБА_6 , фактично затриманої 08 січня 2015 року о 15 годині 34 хвилини. В ході обшуку встановлено, що затримана ОСОБА_6 одягнена в коричневу дублянку, сірі колготи, бежеві спортивні штани, зелену кофту. Всі речі в плямах бурого кольору. Під час обшуку у затриманої вилучено два ключі, один електронний ключ, бежевий чехол, 16 гривень (10, 5, 1 гривня) (т. 1 а.п. 31-33).

Разом з тим, у цей же день, 08 січня 2015 року, в період часу з 17 години 28 хвилин до 18 години 40 хвилин, слідчим ОСОБА_22 в присутності зазначених вище понятих, однак без захисника, складено черговий протокол огляду місця події в справі.

Як зазначено в даному протоколі, об`єктом огляду є кабінет № 502 Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Голосіївська, 15, в якому знаходиться ОСОБА_6 . Під час огляду ОСОБА_6 встановлено, що її руки та одяг на ній в речовині бурого кольору. У ОСОБА_6 вилучені речі в речовині бурого кольору, а саме сірі колготи і кофта, а також з кишень обвинуваченої вилучено білий чехол з ключами та грошові кошти у розмірі 16 гривень (10, 5, 1 гривня).

Окрім цього, в протоколі вказано, що за участю спеціаліста, відомості про якого в указаному документі відсутні взагалі, у ОСОБА_6 зроблені змиви та зрізані нігтьові пластини з рук, складені на неї дактилокартки (т. 1 а.п. 19-21).

Отже, вилучення одягу ОСОБА_6 в речовині бурого кольору та отримання її біологічних зразків, які в подальшому надані експертам на дослідження, слідчим було здійснено під видом проведення в приміщенні кабінету Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві ще одного огляду місця події, який ним насправді не являвся.

Як вже згадувалося вище, ч. 1 ст. 237 КПК України передбачена можливість проведення слідчим, прокурором огляду місцевості, приміщення, речей та документів з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення.

Тобто, проведення огляду чи обшуку особи та отримання її біологічних зразків під час здійснення огляду місця події не передбачено і регулюється іншими нормами кримінального процесуального закону, а саме ч. 3 ст. 208 КПК України (обшук особи під час затримання), ч. 5 ст. 236 КПК України (обшук особи під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи), ч. 3 ст. 245 КПК України (відібрання у особи біологічних зразків).

При цьому положення ч. ч. 3, 5 ст. 208 КПК України, які регламентують підстави та порядок затримання особи, передбачають, що уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст. 223 і ст. 236 цього Кодексу. У протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, зазначаються, окрім іншого, результати особистого обшуку.

Таким чином, обшук особи не є окремою слідчою дією, а поглинається такою дією, як затримання.

Разом з тим, за приписами ч. 3 ст. 245 КПК України, відбирання біологічних зразків у особи здійснюється за правилами освідування особи, що передбачені ст. 241 КПК України. В свою чергу, ч. ч. 2, 5 ст. 241 КПК України регламентують, що освідування здійснюється на підставі постанови прокурора та за результатами його проведення складається відповідний протокол згідно з вимогами цього Кодексу.

Всупереч наведеним вимогам закону, слідчий, хоча формально і вказав про проведення обшуку ОСОБА_6 в протоколі її затримання, однак фактично здійснив його та вилучив у обвинуваченої одяг в плямах речовини бурого кольору та інші особисті речі під видом чергового огляду місця події без участі захисника. Одночасно із цим слідчий також отримав біологічні зразки ОСОБА_6 , не маючи для цього необхідної постанови прокурора.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що слідчий, провівши особистий обшук ОСОБА_6 та відібрання її біологічних зразків і оформивши це черговим протоколом огляду місця події, істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону. У зв`язку із цим суд правильно визнав недопустимим доказом даний протокол огляду місця події від 08 січня 2015 року, та відомості і речі, що були отримані в результаті проведення цієї незаконної слідчої дії.

Враховуючи вищенаведене, посилання прокурора в апеляційній скарзі на положення ч. 3 ст. 214 КПК України, які у невідкладних випадках дозволяють провести огляд місця події до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, є неприйнятними, оскільки в даній справі огляд місця події в квартирі АДРЕСА_2 було проведено 08 січня 2015 року з 16 години 20 хвилин до 17 години 20 хвилин (т. 1 а.п. 10-18), а після цього слідчим здійснено по суті інші слідчі дії, а саме обшук в цій же квартирі (з 19 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин) та особистий обшук ОСОБА_6 і відібрання її біологічних зразків в приміщенні кабінету Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві (з 17 години 28 хвилин до 18 години 40 хвилин), які з метою надання законного вигляду також оформлені двома протоколами огляду місця події (т. 1 а.п. 22-24, 19-21), хоча ними в дійсності не являлись.

Виходячи з цього, твердження апелянта про те, що відомості про кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань приблизно о 20 годині 00 хвилин 08 січня 2015 року, свідчать про порушення стороною обвинувачення вимог ч. 3 ст. 214 КПК України (щодо невідкладності внесення відомостей до ЄРДР), які виразились у проведені слідчим до цього часу указаних вище дій, які оглядом місця події не охоплювались, що також є підставою для визнання отриманих в результаті їх здійснення відомостей недопустимими доказами.

З огляду на викладене, обґрунтовано визнавши недопустимими доказами згадані два протоколи огляду місця події від 08 січня 2015 року та отримані внаслідок їх незаконного проведення відомості і речі (розкладний ніж, кофта ОСОБА_6 , змиви з її рук та зрізи нігтьових пластин), суд першої інстанції правильно визнав недопустимими і похідні від них докази висновки експертів, складені за результатами дослідженні указаних об`єктів, а саме: висновок № 94-МК від 16 березня 2015 року, згідно з яким дві колото-різані рани на правому стегні потерпілого могли утворитися від клинка розкладного ножа (т. 1 а.п. 154-160); висновок № 21/ц від 26 лютого 2015 року про те, що виявлена на цьому ножі кров не містить властивого потерпілому антигену (т. 1 а.п. 125-130); висновок № 145 від 27 лютого 2015 року про те, що будь-яких слідів папілярних узорів на ножі не виявлено (т. 1 а.п. 171-173); висновок № 34 від 19 лютого 2015 року, відповідно до якого на кофті ОСОБА_6 виявлена кров, плями якої в деяких місцях можуть походити від ОСОБА_12 (т. 1 а.п. 108-112); висновок № 33 від 23 лютого 2015 року, згідно з яким змиви з рук ОСОБА_6 містять сліди крові, яка може походити від потерпілого (т. 1 а.п. 146-150); висновок № 20/ц від 26 лютого 2015 року про те, що наявні на зрізах нігтів ОСОБА_6 сліди крові могли виникнути від потерпілого та від іншої особи (т. 1 а.п. 117-120).

Такі висновки суду узгоджуються із практикою Європейського суду з прав людини щодо «плодів отруйного дерева», формульованої у рішеннях «Балицький проти України», «Шабельник проти України», «Яременко проти України», відповідно до якої визнаються недопустимими не лише докази, які безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також і докази, які не були б отримані, якби не були отримані перші.

Інші письмові докази сторони обвинувачення, що визнані судом належними і допустимими, а саме: протокол огляду місця події від 08 січня 2015 року, в ході якого в одній з кімнат квартири АДРЕСА_2 виявлено труп ОСОБА_12 з тілесними ушкодженнями, на кухні ОСОБА_6 в одязі з плямами речовини бурого кольору, що була затримана, зафіксовано обстановку на місці події та перелік вилучених речей (чотири сліди папілярних узори: по два з чашки та з пляшки «Десант», дактилоскопічні відбитки, змиви та мікрочастини з рук трупа, тринадцять ножів і спортивні штани чорного кольору) (т. 1 а.п. 10-18); висновок експерта № 101 від 20 березня 2015 року про виявлені у потерпілого ОСОБА_12 тілесні ушкодження, в тому числі два колото-різаних поранення правого стегна, які виникли від дії колюче-ріжучого предмету (по типу клинка ножа), мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала смерть потерпілого (т. 1 а.п. 63-67); висновок експерта № 24 від 19 січня 2015 року з приводу ідентифікації слідів папілярних узорів, що вилучені під час огляду місця події з чашки та з пляшки з квартири, де проживали і потерпілий, і обвинувачена з батьками, відповідно до якого два сліди залишені ОСОБА_12 , один не ОСОБА_12 , не ОСОБА_6 , а іншою особою (особами), та ще один слід не придатний для ідентифікації за ним особи, яка його залишила (т. 1 а.п. 135-141); висновок експерта № 128 від 20 березня 2015 року про те, що кров ОСОБА_6 відноситься до групи О з ізогемаглютинінами анти-А і анти-В (т. 1 а.п. 165-166), - то вони, як правильно вказав суд, не доводять обвинувачення ОСОБА_6 у тому, що саме вона нанесла ОСОБА_12 тяжкі тілесні ушкодження у вигляді двох колото-різаних ран правого стегна, що спричинили його смерть, та жодним чином не спростовують її версії в судах стосовно непричетності до скоєння цього злочину.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому їй обвинуваченні на показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , надані ними під час досудового розслідування (т. 1 а.п. 85-88, 89-92, 93-96, 97-100, 101-102, 103-104), не ґрунтуються на вимогах ч. 4 ст. 95 КПК України, відповідно до яких суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, і не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Водночас, матеріалами кримінального провадження підтверджується, що суд вжив всі передбачені процесуальним законом заходи для забезпечення явки в судове засідання свідків, на допиті яких наполягала сторона обвинувачення.

Зокрема, згідно з матеріалами кримінального провадження, після здійснення заміни головуючого судді з ОСОБА_28 на ОСОБА_11 , у зв`язку із чим відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 КПК України судовий розгляд було розпочато спочатку, прокурор просив допитати свідків сторони обвинувачення ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_19 і ОСОБА_18 (т. 3 а.п. 189, 190, 200-203), і суд неодноразово здійснював виклики цих свідків за указаними в справі адресами їх проживання, а саме в судові засідання на 18 січня, 13 червня, 07 серпня 2019 року (т. 3 а.п. 207, 231, 234). Проте, жодного разу дані свідки в судове засідання не з`явилися і надіслані поштою на їх адреси судові виклики поверталися у зв`язку з неможливістю вручення адресатам з відмітками про зазначення неповної адреси ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , про закінчення встановленого терміну зберігання тих, що були направлені для ОСОБА_19 і ОСОБА_18 , а також з причини не проживання ОСОБА_18 за вказаною в листі адресою з відміткою «помер» (т. 3 а.п. 209, 213, 211, 210, 239, 237, 238, 236).

В судовому засіданні 07 серпня 2019 року за клопотанням прокурора суд ухвалив застосувати примусовий привід свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_19 на 25 вересня 2019 року. Виконання даної ухвали доручено СВ Голосіївського УП ГУНП в м. Києві, а контроль за її виконанням покладено на прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 (т. 3 а.п. 240-241). При цьому, як слідує з журналу та звукозапису даного судового засідання, питання про застосування приводу стосовно свідка ОСОБА_18 стороною обвинувачення фактично не ставилось, оскільки згідно з наявними в справі матеріалами виконання ухвал про приводи свідків від 04 лютого та 10 травня 2016 року, які постановлені у попередньому складі суду до заміни головуючого судді, він помер у 2015 році (т. 3 а.п. 242, т. 2 а.п. 201-202, 225, 229, т. 3 а.п. 21-22, 43, 47).

Однак, ухвала суду від 07 серпня 2019 року про здійснення приводу свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_19 виконана не була і суду не надано письмових пояснень про причини її невиконання, як це передбачено ч. 4 ст. 143 КПК України. Як пояснив прокурор в судовому засіданні 25 вересня 2019 року та 12 березня 2020 року, за указаними в справі адресами дані свідки не проживають, місце їх знаходження стороні обвинувачення не відоме (т. 4 а.п. 3-4, 16-17). В судовому засіданні 29 квітня 2020 року прокурор фактично відмовився від допиту свідків сторони обвинувачення (т. 4 а.п. 22).

Таким чином, всупереч твердженням апелянта, судом першої інстанції надано прокурору достатній час для забезпечення явки свідків сторони обвинувачення в судове засідання та вжито всі передбачені ч. ч. 1, 2 ст. 327 КПК України заходи для сприяння йому в цьому. Проте, сторона обвинувачення не змогла виконати свій процесуальний обов`язок, регламентований ч. 3 ст. 23, ч. 2 ст. 327 КПК України, і забезпечити присутність в суді свідків, на допиті яких вона наполягала.

З огляду на наведене та позицію прокурора в суді першої інстанції щодо допиту свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_19 , колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання прокурора про допит вказаних свідків в суді апеляційної інстанції.

Також колегія суддів позбавлена можливості за клопотанням апелянта здійснити допит свідка ОСОБА_18 , оскільки він помер у 2015 році, про що в справі містяться згадані вище матеріали про неможливість виконання ухвал про здійснення його приводу, які складені співробітниками Голосіївського УП ГУНП України в м. Києві та долучені до провадження ще в березні та червні 2016 року (т. 2 а.п. 225, 229, т. 3 а.п. 43, 47).

Крім того, за змістом апеляційних доводів прокурора, він просив допитати свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , оскільки на час події вони проживали по сусідству з ОСОБА_6 , її померлим чоловіком та батьками і могли охарактеризувати їх стосунки між собою. Разом із цим колегія суддів звертає увагу на те, що суд допитав та надав у вироку оцінку показанням інших сусідів родини ОСОБА_29 , а саме свідка ОСОБА_30 , квартира якої знаходиться на одному поверсі з останніми, та свідка ОСОБА_31 , які загалом охарактеризували стосунки обвинуваченої з чоловіком як гарні, вказали, що потерпілий зловживав алкогольними напоями, а ОСОБА_6 ні, що мати обвинуваченої погано висловлювалася про ОСОБА_12 та скаржилася на нього, оскільки він зловживав алкоголем та ходив оголеним по квартирі (т. 4 а.п. 21-22, 16-17).

Що стосується посилання апелянта про нездійснення судом виклику свідків ОСОБА_16 , 1934 року народження (т. 1 а.п. 95), і ОСОБА_17 , 1933 року народження (т. 1 а.п. 99), то це обумовлено їх похилим віком та станом здоров`я, що об`єктивно перешкодило їм прибути в судове засідання. Зокрема, відповідно до показань обвинуваченої ОСОБА_6 в суді першої інстанції, її батько ОСОБА_16 майже не ходить і погано бачить (т. 4 а.п. 24). Також, згідно з наявною в справі довідкою лікаря від 11 травня 2017 року, станом на цей час ОСОБА_17 страждала рядом тяжких захворювань і була прикута до ліжка (т. 3 а.п. 142). На час апеляційного розгляду кримінального провадження, згідно з показаннями обвинуваченої ОСОБА_6 , її мати ОСОБА_17 та батько ОСОБА_16 померли. Наведені обставини унеможливлюють здійснення виклику даних свідків та їх допиту також і колегією суддів, як про це просить прокурор в апеляційній скарзі.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що під час досудового розслідування сторона обвинувачення, хоча й була обізнана про похилий вік свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 і про можливі у зв`язку із цим перешкоди в здійсненні їх подальшого допиту судом, однак не вважала за необхідне скористатися передбаченим ст. 225 КПК України правом на звернення до слідчого судді з клопотанням про здійснення їх допиту в судовому засіданні, що надало б суду можливість відповідно до вимог ч. 4 ст. 95 КПК України оцінити їх показання при розгляді обвинувачення по суті.

Доводи апелянта про те, що суд не викликав в судове засідання потерпілого ОСОБА_13 спростовуються матеріалами кримінального провадження. Зокрема журналом судового засідання від 06 грудня 2018 року зафіксований допит потерпілого в суді, у здійсненні якого приймав участь і прокурор (т. 3 а.п. 203-205).

Згідно з показаннями потерпілого ОСОБА_13 в суді, що зафіксовані журналом судового засідання та викладені у вироку, йому нічого не відомо про обставини даної справи, про смерть батька від дізнався від працівників міліції та від родичів, які переказували йому різні версії подій. Особисто він ОСОБА_6 , з якою проживав його батько, бачив декілька разів, в ході цих зустрічей між обвинуваченою і потерпілим сварок не було. Батько не ділився з ним особистим життям та він не може охарактеризувати їх стосунки з ОСОБА_6 (т. 3 а.п. 203-205).

Враховуючи те, що колегія суддів погодилася із висновками суду про недопустимість вирішальних письмових доказів сторони обвинувачення, а саме двох протоколів огляду місця події та ряду похідних від них висновків експертиз, і оскільки в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_13 показав, що йому нічого не відомо про обставини події в даній справі і що про смерть батька ОСОБА_12 він дізнався від родичів, які йому переказували різні версії подій (т. 3 а.п. 203-205), то колегія суддів не вбачає необхідності повторно допитувати потерпілого в апеляційному суді за клопотанням прокурора в апеляційній скарзі.

З огляду на те, що в судовому засіданні суд безпосередньо отримав показання потерпілого ОСОБА_13 та надав їм оцінку у вироку, то посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що потерпілий не приймав участі в судових дебатах не свідчить про необ`єктивність, упередженість чи неповноту з`ясування судом обставин справи та не ставить під сумнів правильність висновків суду по суті пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення.

Інших доводів в обґрунтування вимог про скасування виправдувального вироку суду стосовно ОСОБА_6 та визнання її винуватою у пред`явленому обвинуваченні апеляційна скарга прокурора не містить, як і посилання на докази, які б залишилися поза увагою суду першої інстанції при прийнятті оскаржуваного апелянтом рішення.

На підставі наведеного, за результатами перевірки доводів апеляційної скарги прокурора, колегія суддів дійшла переконання про те, що суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 в межах пред`явленого їй обвинувачення, дотримуючись передбаченого ст. 22 КПК України принципу змагальності сторін, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав, в тому числі сприяв стороні обвинувачення у забезпеченні явки свідків, на допиті яких вона наполягала, відповідно до вимог ст. 23 КПК України безпосередньо дослідив всі надані сторонами докази у кримінальному провадженні та оцінив їх згідно з правилами ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов обґрунтованого висновку про те, що одні докази сторони обвинувачення є недопустимими, а інші недостатніми для доведення обвинувачення ОСОБА_6 в умисному нанесенні ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть, чому у вироку наведені належні і правильні мотиви.

Виходячи з викладеного, об`єктивно з`ясувавши обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, з урахуванням приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про необхідність виправдання ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які були б підставою для скасування чи зміни виправдувального вироку суду першої інстанції, під час апеляційного перегляду кримінального провадження колегією суддів не встановлено.

Таким чином, апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 15 травня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С У Д Д І:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3