Провадження № 11-кп/4820/421/21
Справа № 677/352/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст.115 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000318 від 26 листопада 2019 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 15 березня 2021 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, неодруженого, не працює, особи з інвалідністю ІІІ-ї групи, не має судимостей,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено попередній - тримання під вартою.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з 15 березня 2021 року, зараховано в цей строк на підставі ч.5 ст.72 КК України строк його попереднього ув`язнення з 26 листопада 2019 року по 14 березня 2021 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Судом вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.
За вироком суду, близько 15 год 30 хв 26 листопада 2019 року ОСОБА_8 перебував у стані алкогольного сп`яніння за місцем свого проживання у приміщенні кухні житлового будинку на АДРЕСА_1 .
Під час словесного конфлікту з ОСОБА_9 , який виник на ґрунті довготривалих неприязних відносин та в подальшому переріс у бійку, ОСОБА_9 завдав макогоном удар у ліву підочну ділянку обличчя та в ділянку спинки носа ОСОБА_8 .

Останній, переслідуючи прямий умисел, спрямований на протиправне позбавлення життя ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів помсти за побиття та образу взяв зі столу кухонного ножа та, тримаючи його у правій руці лезом уперед, умисно, протиправно завдав ним один удар в область лівої частини живота ОСОБА_9 та один удар в ліву підпахвинну ділянку його грудної клітки.

Унаслідок цього спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді проникаючих колото-різаних ран грудної клітини в лівій підпахвинній ділянці, лівої легені, крововиливів в проекції раневого каналу та проникаючої колото-різаної рани живота зліва, лівої нирки, крововиливів в проекції раньового каналу, які відносяться до категорії тяжкого тілесного ушкодження, що призвело до розвитку небезпечного для життя стану гострої крововтрати та перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням смерті.

ОСОБА_9 після отримання зазначених тілесних ушкоджень, маючи змогу здійснювати активні рухи упродовж короткого проміжку часу (до декількох хвилин), з метою порятунку та отримання допомоги вибіг з будинку та, гукаючи на допомогу, дійшов до домоволодіння сусідки, що проживає по АДРЕСА_2 , де впав на землю та помер.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просив вирок Старокостянтинівського районного суду від 15 березня 2021 року змінити та пом`якшити призначене йому покарання.

Уважав, що покарання за вироком суду першої інстанції є занадто суворим.

Крім того, зазначав, що таке покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та його особі, як обвинуваченого.

Указував, що суд першої інстанції в порушення закону не врахував всі обставини, які пом`якшують покарання, а саме визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Крім того, посилався на те, що умислу на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 не мав.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 просив вирок Старокостянтинівського районного суду від 15 березня 2021 року в частині визнання ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та призначеного судом йому покарання змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч.1 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України та призначити йому покарання із застосування положень ч.1 ст.69 КК України у вигляді позбавлення волі на строк п`ять років.

Захисник уважав, що вирок суду в частині кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК України, а також в частині призначеного йому покарання є незаконним і таким, що підлягає зміні із перекваліфікацією дій ОСОБА_8 на ч.2 ст.121 України та призначення йому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Зазначав, що дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ч.2 ст.121 КК України як умисне спричинення тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, зважаючи на спосіб завдання обвинуваченим ОСОБА_8 ударів ножем по тілу ОСОБА_9 , коли останній повалив його на стіл, схопив рукою за шию та душив його. Обвинувачений же намацав рукою на столі кухонного ножа та з метою самооборони завдав ОСОБА_9 два хаотичних і неприцільних удари, припинив застосування ножа відразу після того, як ОСОБА_9 перестав здушувати його за шию. Також обвинувачений не наздоганяв ОСОБА_9 , коли той покинув будинок.

Тому наявна невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення обвинуваченому занадто суворого покарання.

Окрім того, обираючи обвинуваченому ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції неповно врахував зазначені норми закону, тяжкість вчиненого ним злочину, а саме, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, його особу та протиправну поведінку потерпілого відносно обвинуваченого, від якої останній вимушений був оборонятися.

Зважаючи на наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, наявність у нього легкої розумової відсталості, що він є особою з III-ю групою інвалідності, а також неправомірну поведінку потерпілого, що зменшує суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим злочину, при призначенні обвинуваченому покарання необхідно застосувати положення ч.1 ст.69 КК України та призначити його нижче від найнижчої межі встановленої санкцією ч.2 ст.121 КК України.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з узагальненим викладом змісту судового рішення та доводів апеляційних скарг; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на підтримання апеляційних скарг з викладених у них мотивів; заперечення прокурора ОСОБА_6 проти апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Висновои суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним злочину за викладених у вироку обставин та кваліфікацію його дій за ч.1 ст.115 КК України (як убивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі) ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку і належним чином досліджених у судовому засіданні доказах та є обґрунтованими.

Колегія суддів уважає, що доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення обвинуваченому занадто суворого покарання та необґрунтована кваліфікація дій останнього за ч.1 ст.115 КК України, не містять у собі необхідних, обґрунтованих та достатніх підстав для скасування чи зміни вироку і спростовуються сукупністю таких доказів.

У судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав. Показав, що коли завдавав удари ножем потерпілому ОСОБА_9 , то не хотів його вбивати, однак передбачав, що може його вбити, у вчиненому щиро розкаювався.

Згідно показань допитаних у судовому засіданні суду першої інстанції свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 вбачається, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 мали місце постійні конфлікти на побутовому ґрунті , оскільки ОСОБА_9 постійно виганяв ОСОБА_8 з будинку, бив та знущався над ним.

Того дня свідок ОСОБА_10 почула, що хтось її гукає, коли відчинила хвіртку, то побачила ОСОБА_9 , який лежав на землі та сказав, що ОСОБА_8 «штрихнув» його ножем. Вона не повірила, тоді потерпілий ОСОБА_9 зняв одяг і на його тілі вона побачила рану. На її крик прибігла сусідка ОСОБА_11 , якій вона повідомила, що ОСОБА_8 вдарив ножем ОСОБА_9 . ОСОБА_11 викликала поліцію та швидку допомогу, до приїзду якої ОСОБА_9 помер.

Свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 зазначали, що коли вони прибули на безпосереднє місце події, то потерпілий ОСОБА_9 лежав на землі біля домогосподарства ОСОБА_10 без ознак життя, при огляді на його тілі вбачалася колото-різана рана. На місці події також був ОСОБА_8 , який сидів на лавці і говорив «Я цього не хотів, я це зробив ненавмисне» та «Як би ти не вчепився, то цього б не було», а також говорив, що ОСОБА_9 почав його бити по голові та плечах макогоном, а він оборонявся.
Наведені у вироку інші письмові докази отримані в порядку, встановленому КПК України, підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, є належними, допустимими, достовірними, належним чином досліджені судом першої інстанції та у своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Оцінивши зазначені докази в їх сукупності, колегія суддів апеляційного суду уважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 діяв з умислом на вбивство потерпілого ОСОБА_9 з мотивів особистих тривалих неприязних відносин. Завдаючи ОСОБА_9 з прикладанням сили два цілеспрямованих удари колюче-ріжучим предметом (ножем) у ділянку грудної клітини та живіт, де знаходяться життєво важливі органи, зокрема, ліва легеня та ліва нирка, обвинувачений не міг не розуміти особливо небезпечний характер таких дій і їх можливі наслідки у вигляді смерті потерпілого.

Цей висновок суду повністю підтверджується дослідженими доказами, зокрема: відомостями протоколу огляду місця події про виявлення трупа потерпілого та знаряддя вчинення злочину ножа; висновками судових медичних експертиз, зокрема, щодо характеру та локалізації заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, які в сукупності з показаннями свідків та обвинуваченого про наявність у нього перед вчиненням злочину конфлікту з потерпілим, про механізм завдання потерпілому двох цілеспрямованих ударів ножем в область життєво важливих органів та його поведінку після вчинення злочину, на переконання суду, беззаперечно свідчать про спрямованість умислу ОСОБА_8 саме на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_9 .

Відповідно до ч.1 ст.115 КК України умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, яке слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого.

Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставленням винного до наслідків характеризується необережністю.

Згідно з усталеною судовою практикою для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, повинні ретельно досліджуватися докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Як слідує із матеріалів провадження, суд першої інстанції ретельно дослідив і проаналізував усі наведені обставини та надав у вироку належну оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_8 стосовно потерпілого ОСОБА_9 .

Зокрема, ОСОБА_9 було завдано один удар ножем у грудну клітину в лівій підпахвинній ділянці, ліву легеню та один удар в живіт зліва, ліву нирку, що призвело до розвитку небезпечного для життя стану гострої крововтрати.

У момент спричинення тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_9 знаходився у вертикальному положенні та міг бути обернутим передньою, передньо-лівою поверхнею тіла відносно нападника, а після заподіяння тілесних ушкоджень він міг здійснювати активні рухи протягом короткого проміжку часу (до декількох хвилин), що спростовує доводи апеляційних скарг про інший механізм заподіяння тілесних ушкоджень та відповідно іншу кваліфікацію його дій.

Колегія суддів наголошує, що після спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 обвинувачений ОСОБА_8 не вжив заходів для надання потерпілому невідкладної медичної допомоги, незважаючи на те, що усвідомлював, що завдав удари в область грудної клітини та живота, де знаходяться життєво важливі органи.

Отже, за наведених обставин ОСОБА_8 усвідомлював, що він може позбавити життя потерпілого, бо завдавав два удари в життєво важливі органи, припинення функціонування яких неодмінно призведе до смерті потерпілого.

Проте, ОСОБА_8 не вжив жодних заходів з метою відвернення тяжких наслідків, що свідчить про те, що він свідомо бажав настання смерті потерпілого, та доводить, що його умислом охоплювалось саме позбавлення життя останнього.

Підтвердженням цього є використання кухонного ножа як знаряддя вчинення злочину. Маючи умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, ОСОБА_8 міг використати будь-який інший предмет у будинку, однак він скористався знаряддям, що має більшу небезпеку для життя особи.
Тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_8 завдав два удари ножем в життєво важливі органи ОСОБА_9 і заподіяв тяжкі тілесні ушкодження з необережності.
Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_8 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця і настання смерті ОСОБА_9 .
З урахуванням викладеного, доводи сторони захисту про відсутність у обвинуваченого умислу на позбавлення життя потерпілого, є безпідставними.
Відтак, доводи захисника ОСОБА_7 про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 з ч.1 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України, на думку колегії суддів апеляційного суду, не заслуговують на увагу.
Дані про обстановку скоєння злочину, поведінка обвинуваченого, що передувала події, спосіб та знаряддя вчинення діяння, характер виявлених тілесних ушкоджень підтверджує висновок суду про спрямованість умислу ОСОБА_8 на позбавлення життя потерпілого, а всі дії останнього при скоєнні злочину носили послідовно умисний характер.
За таких обставин, колегія суддів уважає вину ОСОБА_8 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_9 доведеною і кваліфікацію його дій за ч.1 ст.115 КК України обґрунтованою та законною.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли б бути підставою для зміни або скасування вироку, не встановлено.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_8 призначено згідно з вимогами ст.65 КК України.
Згідно ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.

При цьому враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не працює, не одружений, є особою з інвалідністю ІІІ-ї групи, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, однак перебуває на обліку у лікаря-психіатра із діагнозом «легка розумова відсталість», поведінку потерпілого, наявність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Зокрема, обґрунтовано визнано, що ОСОБА_8 щиро розкаявся у вчиненому, що пом`якшує йому покарання.

Обставинами, які обтяжують покарання, є вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та щодо особи, з якою винний перебував у сімейних відносинах.

Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, на переконання колегії суддів, є справедливим, необхідним і достатнім для запобігання вчиненню ним нових злочинів.

За таких обставин апеляційні скарги захисника та обвинуваченого не можуть бути задоволені, оскільки висновки суду першої інстанції в ході апеляційного розгляду не спростовані.

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і ухвалити законний, обґрунтований вирок, при перевірці судового рішення в апеляційному порядку не виявлено.

Підстав для скасування чи зміни вироку суду при перевірці справи в апеляційному порядку колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:
Вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 15 березня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4