Справа № 759/35/21 Суддя в І-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1893/2021 Суддя в 2-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

суддів ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0004625 від 28.12.2020 за апеляційною скаргою першого заступника керівника Київської міської прокуратури на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14 січня 2021 року,

в с т а н о в и л а:
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 14 січня 2021 року,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Магадан, Російської Федерації, громадянина Росії, з середньою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років;

- на підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю в 3 роки;

- на підставі ст.76 КК України на ОСОБА_8 покладено обов`язки не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

Відповідно до вироку, ОСОБА_8 разом з невстановленими досудовим розслідуванням особами за попередньою змовою між собою на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, 09 листопада 2020 року, приблизно о 00 годині 15 хвилин, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , помітили раніше не знайомого їм ОСОБА_7 , та підійшовши до останнього почали словесний конфлікт в ході якого почали наносити удари кулаками в різні частини тіла потерпілого та в подальшому ОСОБА_8 заволодів майном потерпілого ОСОБА_7 на загальну суму 1400 гривень.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій, вважав вирок незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. В обґрунтування вимог апеляційної скарги указав, що суд в порушення вимог ст. 69 КК України призначив ОСОБА_8 покарання нижче від найнижчої межі, адже в мотивувальній частині вироку, окрім зазначення обставин, що пом`якшують покарання не обґрунтував, яким чином вони знижують суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення. Вважав, що наявність пом`якшуючих обставин, може бути підставою для призначення мінімального покарання в межах санкції ч. 2 ст. 187 КК України, однак не дає підстав для призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України. Поряд з цим, прокурором звернуто увагу, що суд призначаючи обвинуваченому покарання з іспитовим строком, належним чином не мотивував своє рішення, обмежившись лише зазначенням пом`якшуючої обставини. На думку апелянта, у зв`язку з неправильним застосуванням місцевим судом положень ст.ст. 69,75 КК України, ОСОБА_8 було призначено покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Разом з тим, апелянтом було звернуто увагу на ту обставину, що місцевим судом не було застосовано конфіскацію майна щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , що відповідно до санкції ч.2 ст. 187 КК України є безальтернативним додатковим покаранням. Указав, що суд першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження положень ч.2 ст. 59, ч. 1 ст. 65 КК України не врахував, та обов`язкове в даному випадку, додаткове покарання у виді конфіскації майна не застосував, підстав для не застосування додаткового покарання у вироку не навів. Просив вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок за яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст. 187 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна. В решті вирок залишити без змін.

В заперечених на апеляційну скаргу прокурору обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 указали на необґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора. Указали, що місцевим судом при призначенні покарання обвинуваченому належним чином було враховано всі обставини вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення та надано їм належну оцінку, зокрема було враховано дані, які характеризують особу обвинуваченого, його міцні соціальні зв`язки, та думку потерпілого, який просив не позбавляти волі обвинуваченого. За наведених обставин вважали, що місцевим судом законно та вмотивовано застосовано до обвинуваченого положення ст.ст. 69,75 КК України. Просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок без змін.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора потерпілий ОСОБА_7 указав на безпідставність її доводів, просив залишити її без задоволення, а вирок без змін. Зауважив, що ним як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду було подано заяви в яких він просив не позбавляти волі обвинуваченого. Вважав, що призначене обвинуваченому покарання є достатнім та необхідним для його перевиховання та попередження нових злочинів.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, потерпілого, який також заперечував щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає з огляду на таке.

Висновки суду першої інстанції в частині фактичних обставин вчинення злочину, доведеності вини обвинуваченого у його вчиненні та правильності кваліфікації його дій учасниками судового розгляду не оспорюються. Підстав для виходу за межі апеляційних вимог в порядку ч.2 ст. 404 КПК України колегія суддів не знаходить.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про незаконність вироку в частині покарання, то вони не грунтуються як на матеріалах кримінального провадження, так і на вимогах закону.

Як вбачається із вироку, покарання у виді позбавлення волі обвинуваченому було призначене із застосуванням положень ст. 69 КК України.

За змістом ч.1 ст. 69 КК України при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Відповідно до мотивувальної частини вироку суд при призначенні обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі за ч.2 ст. 187 КК України врахував обставини, які пом`якшують його покарання, якими судом визнані: щире каяття обвинуваченого у вчиненні злочину, сприяння обвинуваченого у розкритті злочину, відшкодування завданої шкоди. Наявність цих обставин, у поєднанні із даними про особу обвинуваченого дали суду першої інстанції обгрунтовані підстави для застосування положень ст. 69 КК України шляхом призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.2 ст. 187 КК України.

Доводи апеляційної скарги прокурора в частині необгрунтованого застосування ст. 69 КК України не грунтуються ні на матеріалах справи, ні на вимогах закону. Зокрема, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що щире каяття обвинуваченого у вчиненні злочину та сприяння обвинуваченого у розкритті злочину, повне відшкодування потерпілому заподіяної шкоди є обставинами, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. За наявності цих обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, із урахуванням даних про його особу, якими є: молодий вік обвинуваченого, відсутність судимостей, його суспільно-корисну зайнятість, міцність соціальних зв`язків, а також з урахуванням думки потерпілого, який вважав, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції його від суспільства, висновки суду першої інстанції про застосування ст. 69 КК України є такими, які грунтуються на вимогах закону та на матеріалах кримінального провадження, що указує на необгрунтованість апеляційної скарги у цій частині.

Не обгрунтованими є і доводи апеляційної скарги про незаконність вироку в частині застосування судом першої інстанції вимог ст. 75 КК України.

Відповідно до ст. 75 КК України суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, може дійти до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням. Як вбачається із вироку суд першої інстанції при вирішенні питання про покарання врахував дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він має молодий вік, вперше притягається до кримінальної відповідальності, займається суспільно-корисною працею, а саме, працює на підприємстві ТОВ «Нова Пошта» на посаді фахівця відділення №75, виключно позитивно характеризується за місцем роботи, на момент вчинення злочину був студентом Київського вищого професійного училища будівництва та архітектури та позитивно характеризувався за місцем навчання, розкаявся у вчиненні злочину та сприяв його розкриттю. Також колегія суддів зважає і на фактичні обставини вчинення злочину та думку потерпілого, який вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції його від суспільства та що направлення обвинуваченого в місця позбавлення волі не буде сприяти його виправленню, а може лише негативно на нього вплинути.
Зазначені обставини у їх сукупності указують на законність висновків суду першої інстанції про можливість звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання із випробуванням та необгрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора у цій частині.
Відповідно до ч.2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Аналізуючи обставини, із якими було пов`язане призначення обвинуваченому покарання у поєднанні із даним, які характеризують особу обвинуваченого, а також у поєднанні із соціально-побутовими уявленнями обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку про те, що призначене обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Підстав для посилення цього покарання, в тому числі і шляхом ухвалення рішення про реальне відбування призначеного покарання, колегія суддів не вбачає.
Також не грунтуються на вимогах закону доводи апеляційної скарги прокурора в частині незастосування додаткового покарання у виді конфіскації майна щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , що, відповідно до санкції ч.2 ст. 187 КК України є безальтернативним додатковим покаранням.

Так, згідно зі ст.77 КК України, у разі

звільнення особи від відбування покарання з випробуванням можуть

бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення

права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та

військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного

класу. Наведений перелік є вичерпним. Враховуючи те, що покарання обвинуваченому було призначено із застосуванням ст. 75 КК України та він був звільнений від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції обгрунтовано не застосував щодо обвинуваченого додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Враховуючи вище викладене, вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14 січня 2021 року щодо ОСОБА_8 відповідає вимогам закону, підстав для зміни чи скасування цього вироку колегія суддів не вбачає, у зв`язку із чим залишає цей вирок без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури залишити без задоволення.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14 січня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвалу може бути оскаржено у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4