Справа №590/456/20
Провадження № 1-кп/590/131/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 червня 2021 року Ямпільський районний суд Сумської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

за участю: сторони обвинувачення, прокурора ОСОБА_3

сторони захисту, обвинуваченого ОСОБА_4

в присутності потерпілої - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Ямпіль Сумської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000091 від 26.03.2020 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зорине Ямпільського району Сумської області, українця, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 10.07.1993 року Шахтарським районним судом Донецької області за ст. 98, 11-40, ч.4 ст.19, ч.6 ст.19, ч.3 ст.140, ст.42 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

2) 04.06.1999 року Кіровським міським судом Донецької області за ч.1 ст.196-1 КК України до виправних робіт на строк 6 місяців;

3) 23.02.2000 року Кіровським міським судом Донецької області за ч.3 ст.140, ч.2 ст.140, ст.42 КК України до 3 років та 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна;

4) 02.06.2006 року Кіровським міським судом Донецької області за ч.2 ст.186 КК України до 4 років та 6 місяців позбавлення волі;

5) 09.08.2006 року Кіровським міським судом Донецької області за ч.3 ст.187, ч.4 ст.70 КК України до 9 років позбавлення волі; на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів до зазначеного покарання частково додано покарання за вироком Кіровського міського суду Донецької області від 02.06.2006 року та засуджено до 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений 08.05.2015 року по відбуттю строку покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,
ВСТАНОВИВ:
25.03.2020 року близько 20:00 год. ОСОБА_4 , перебуваючи на законних підставах в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_5 , під час словесної сварки, маючи умисел на заподіяння легкого тілесного ушкодження останній, наніс два удара кулаком лівої руки в праву сторону обличчя ОСОБА_5 .. Внаслідок своїх протиправних дій, згідно висновку експерта №37 від 31.03.2020 року, ОСОБА_4 заподіяв потерпілій ОСОБА_5 тілесне ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забою м`яких тканин лицевого черепа у вигляді забою м`яких тканин обох очей з субкон`юктивальними крововиливами склер, забою носа, які по ступеню тяжкості кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження (п.п.2.3.1а, 2.3.2, 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» від 17.01.1995 р..»).

Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні повідомила, що жодних претензій до обвинуваченого не має та просила суд його суворо не карати.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю та надав суду чіткі та послідовні покази з цього приводу, пояснивши, що 25.03.2020 року близько 20:00 год. він, перебуваючи в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_5 , під час словесної сварки, наніс два удара кулаком лівої руки в праву сторону обличчя ОСОБА_5 .

Заслухавши пояснення обвинуваченого, потерпілої, з`ясувавши думку учасників судового провадження, за згодою обвинуваченого суд відповідно до ч.3 ст.26 та ч.3 ст.349 КПК України визнав за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим змісту цих обставин за відсутності сумнівів у добровільності його позиції, роз`яснивши йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку, суд обмежився допитом обвинуваченого, дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року «…що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».

Дослідивши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, знайшла своє підтвердження в судовому засіданні і доведена повністю поза розумним сумнівом. У суду не має сумнівів щодо об`єктивності та правдивості показань обвинуваченого.

За таких обставин, суд вважає, що дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати: за ч.1 ст.125 КК України, що виразились у вчиненні умисного нанесення легких тілесних ушкоджень.

Згідно ст.337 КПК України суд діє в межах висунутого обвинувачення.

Згідно з п.3 ч.1 ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з положеннями ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, відноситься до кримінальних проступків.

Так, обвинувачений ОСОБА_4 у вчиненому розкаявся, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває (а.с.35), у лікаря-нарколога на обліку не перебуває (а.с.35), раніше судимий (а.с.41-43), за місцем проживання характеризується посередньо (а.с.40).

Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , згідно ст.66 КК України, є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.
Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява №10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. При цьому суд також враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів.

При розгляді даного кримінального провадження суд керувався принципами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно ст.6 якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом; кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, враховуючи думку потерпілої, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, враховуючи роз`яснення, надані в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 можливе без ізоляції його від суспільства, а покаранням, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання у виді штрафу.

Процесуальні витрати та речові докази відсутні.
Цивільний позов не заявлений.
Під час досудового розслідування запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не обирався.
Керуючись п.1, п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», ч.3 ст.349, ст.ст.368, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 30 (тридцяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510,00 грн. (п`ятсот десять грн. 00 коп.).

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_4 не обирати.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду через Ямпільський районний суд Сумської області протягом 30 днів з моменту його проголошення

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, прокурору.

Суддя Ямпільського районного суду

Сумської області ОСОБА_1