Київський апеляційний суд
Провадження: № 11-кп/824/2113/2021 Головуючий в першій інстанції: ОСОБА_1
Категорія справи: ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 122 КК України

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 серпня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , працюючого в Срібнянському районному центрі соціального обслуговування на посаді юрисконсульта, освіта вища, не одруженого, раніше не судимого,
по обвинуваченню у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 122 КК України,
прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
потерпілої ОСОБА_11 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 122 КК України, та йому призначено покарання: за ч. 4 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки; за ч. 1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки та покладено на нього обов`язки, що передбачені ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Судом частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 та ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на її користь 80000,00 гривень моральної шкоди і 13022,78 гривень матеріальної шкоди.

Також судом вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 20 червня 2018 року приблизно о 00 годин 30 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля будинку № 51 по вулиці Естонській в місті Києві, помітивши відчинені двері ветеринарної клініки «Алден-Вет», зайшов всередину та почав безпідставно чіплятись до робочого персоналу і розкидати інвентар, на що отримав зауваження від працівника клініки ОСОБА_11 . Використовуючи такий малозначний привід зауваження ОСОБА_11 стосовно його поведінки у ветеринарному закладі, ОСОБА_8 умисно, з хуліганських спонукань та явної неповаги до установлених норм поведінки у суспільстві, нехтуючи і показуючи свою зневагу до елементарних правил моральності та добропристойності, протиставляючи себе іншим громадянам, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, почав хаотично наносити руками удари ОСОБА_11 в область голови і тіла, завдавши їй тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани червоної кайми нижньої губи справа; синців повік правого ока та обох щічних ділянок; закритої черепно-мозкової травми струсу головного мозку; забійної рани зовнішньої поверхні лівої гомілки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Отримавши не менше двох ударів в область голови і тіла, ОСОБА_11 почала тікати на другий поверх клініки, а ОСОБА_8 направився слідом за нею. Знаходячись на другому поверсі, ОСОБА_8 побачив вогнегасник і, керуючись виниклим у нього злочинним умислом на нанесення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, взяв його та, продовжуючи свої хуліганські дії із застосуванням предмету, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень (вогнегасника), підійшов до потерпілої і умисно наніс ним не менше одного удару в область рукоятки грудини та не менше одного удару в область тіла нижньої щелепи справа в ділянку кута, заподіявши їй тілесні ушкодження у вигляді: перелому рукоятки грудини; перелому тіла нижньої щелепи справа в ділянці кута зі зміщенням уламків; забійної рани правої підщелепної ділянки з гематомою м`яких тканин правої нижньощелепно-підщелепної ділянки та м`яких тканин шиї справа з об`ємною дією на структури гортані (зміщенням їх вліво) без ушкодження органів шиї, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.
Після чого ОСОБА_8 покинув приміщенні ветеринарної клініки та з місця вчинення злочину зник.
В апеляційній скарзі перший заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_6 , не оспорюючи правильність встановлених судом фактичних обставин вчинених кримінальних правопорушень, доведеність винуватості ОСОБА_8 у їх скоєнні та правильність кваліфікації його дій, просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому показання за ч. 4 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, за ч. 1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень із застосуванням принципу поглинення покарань апелянт просить призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги прокурор зазначає про те, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме положення ст. 75 КК України, та звільнив ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням. На переконання апелянта, приймаючи таке рішення суд належним чином не врахував дані про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого, конкретні обставини та характер скоєних ним кримінальних правопорушень, зокрема те, що він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, грубо і зухвало порушував громадський порядок, блокував роботу ветеринарної клініки, спричинив серйозну шкоду здоров`ю потерпілої, що свідчить про його схильність до проявів агресії, асоціальної поведінки і небезпечність для оточуючих. При цьому прокурор вважає, що посилання суду на думку потерпілої не є переконливою підставою для прийняття рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. Окрім цього за відсутності в матеріалах справи будь-яких даних, які б підтверджували наявність у ОСОБА_8 щирого каяття, суд безпідставно визнав його обставиною, що пом`якшує покарання.
За таких підстав апелянт вважає, що виправлення обвинуваченого є неможливим без ізоляції від суспільства, а застосування судом інституту звільнення від відбування покарання призвело до його невиправданої м`якості, яке суперечить принципу справедливості та не сприятиме досягненню мети покарання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не оскаржуючи доведеність винуватості ОСОБА_8 в умисному заподіянні ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесних ушкоджень та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 122 КК України, просить вирок суду скасувати в частині визнання обвинуваченого винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, і закрити кримінальне провадження в цій частині на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Аргументуючи такі вимоги захисник, не заперечуючи правильність встановлених та викладених судом у вироку фактичних обставин кримінального провадження, вказує на те, що вогнегасник, який знаходився в приміщенні ветеринарної клініки та яким ОСОБА_8 наніс удари ОСОБА_11 , не свідчить про застосування предмету, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, у зв`язку із чим обвинуваченому була неправильно інкримінована така кваліфікуюча ознака хуліганства, передбачена ч. 4 ст. 296 КК України.
Також апелянт зазначає про те, що поряд з врахованими судом: з`явлення із зізнанням, щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, що виразилось у наданні ОСОБА_8 правдивих показань, розкаяння у скоєному та вибачення перед ОСОБА_11 ; намаганням добровільно відшкодувати завданих збитків та усунути заподіяну шкоду, що обвинувачений неодноразово намагався зробити, але не зміг в силу незрозумілих дій з боку потерпілої, було залишено поза увагою те, що ОСОБА_14 має юридичну освіту, працює на державному підприємстві, виключно позитивно характеризується, має багато похвальних грамот, дипломів та відзнак.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту і не вбачали підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, пояснення прокурорів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в підтримку поданої стороною обвинувачення апеляційної скарги та які заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, пояснення потерпілої ОСОБА_11 , яка підтримала позицію прокурора разом з тим покладалась у вирішенні апеляційних скарг на розсуд суду, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що вони підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Встановлені судом та викладені у вироку фактичні обставини кримінального провадження, а також доведеність винуватості ОСОБА_8 в умисному заподіянні ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я, кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 122 КК України, в апеляційних скаргах не оспорюється та не заперечується.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 стосовно неправильної кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 296 КК України, колегія суддів враховує таке.

Диспозиція ч. 4 ст. 296 КК України передбачає відповідальність за вчинення хуліганства із застосуванням вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

Як вбачається з вироку, суд встановив, що ОСОБА_8 , знаходячись в приміщенні ветеринарної клініки, умисно, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, почав вчинювати хуліганські дії, що супроводжувались особливою зухвалістю, в ході яких, серед іншого, умисно наніс ОСОБА_11 удари вогнегасником, який він безпосередньо перед цим взяв на другому поверсі даної установи, внаслідок чого потерпілій були спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Вказавши про те, що вогнегасник був спеціально пристосованим предметом для нанесення тілесних ушкоджень, суд кваліфікував хуліганські дії ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 296 КК України.

Між тим, відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство», спеціально пристосованим для нанесення тілесних ушкоджень слід визнавати предмети, які пристосовані винною особою для цієї мети наперед або під час учинення хуліганських дій.
Застосування або спроба застосування предметів, підібраних на місці злочину, які не були спеціально пристосовані для нанесення тілесних ушкоджень, не дає підстав для кваліфікації дій винного за ч. 4 ст. 296 КК України.

Як встановлено судом, вогнегасник ОСОБА_8 взяв вже безпосередньо на місці скоєння кримінального правопорушення та в процесі вчинення хуліганський дій, коли прослідував на другий поверх клініки за ОСОБА_11 , яка від нього втікала, фактично одразу наніс ним удари потерпілій, жодним чином для цього його не пристосовуючи (не видозмінюючи, не перероблюючи), а навпаки умисел на його використання у обвинуваченого, за матеріалами кримінального провадження, виник спонтанно та ситуативно, а тому посилання суду на те, що даний вогнегасник був спеціально пристосованим предметом для нанесення тілесних ушкоджень під час хуліганства є неправильним та підлягає виключенню з фактичних обставин справи, наведених у мотивувальній частині вироку.

З огляду на викладене та оскільки судом на підставі сукупності доказів у справі, які стороною захисту фактично не оспорюються, достеменно встановлено вчинення ОСОБА_8 хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, яке виразилось у тому, що він в нічний час доби, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, зайшовши до приміщенні ветеринарної клініки, що є публічним місцем, почав безпідставно чіплятись до робочого персоналу, розкидати інвентар, нецензурно висловлюватись та під малозначним приводом зауваження працівника клініки, раніше йому незнайомої ОСОБА_11 , стосовно такої його поведінки, почав наносити їй удари, спричинивши тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості, колегія суддів вважає за необхідне перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч. 4 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 296 КК України.

За таких підстав, вирок суду першої інстанції підлягає зміні в порядку п. 2 ч. 1 ст. 408 КПК України в частині правової кваліфікації дій ОСОБА_8 з ч. 4 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 296 КК України як вчинення хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, з виключенням із викладених в мотивувальній частині судового рішення фактичних обставин цього кримінального правопорушення посилання про застосування предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

Водночас, виключення зазначеної кваліфікуючої ознаки хуліганства не є підставою для закриття кримінального провадження за даним епізодом обвинувачення на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, як про це сформульовані вимоги апеляційної скарги захисника.

Вирішуючи питання про покарання ОСОБА_8 з урахуванням доводів апеляційних скарг прокурора та захисника, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Положення ч. 1 ст. 75 КК України передбачають, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За змістом даної норми закону, при вирішенні питання про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання повинні бути враховані та оцінені в сукупності всі встановлені і доведені обставини, що мають значення для прийняття такого рішення та воно повинно бути належним чином вмотивовано судом.

Однак, призначаючи ОСОБА_8 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції наведених вимог закону не дотримався.

Як вбачається з вироку, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд послався на дані про його особу, який раніше не судимий, працює, позитивно характеризується, частково визнав свою винуватість та вибачився перед потерпілою, а також прийняв до уваги позицію останньої, яка на суворому покаранні не наполягала.

Водночас, застосовуючи положення ст. 75 КК України, суд взагалі не врахував та не дав належної оцінки характеру, конкретним обставинам та наслідкам вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, зокрема тому: що злочинні дії відбувалися в клініці, куди обвинувачений в нічний час фактично безпричинно увірвався та почав грубо і зухвало порушувати громадських порядок та роботу цієї установи; що такі його дії були тривалими і ОСОБА_8 не бажав заспокоюватись та на доречні зауваження ОСОБА_11 адекватно не реагував, навпаки почав застосовувати фізичне насильство і наносити їй удари, на чому не зупинився та переслідував і шукав потерпілу по клініці, а знайшовши цілеспрямовано та умисно знову наніс удари важким предметом (вогнегасником); що внаслідок завданих ОСОБА_11 ударів, в тому числі в життєво важливі органи, їй були спричинені різного ступеню тяжкості тілесні ушкодження, зокрема черепно-мозкову травму (струс мозку), переломи рукоятки грудини і тіла нижньої щелепи зі зміщенням уламків, що призвело до операційного втручання, тривалого лікування і вочевидь потребувало реабілітації для відновлення нормального стану здоров`я. Поряд із викладеним суд також не в повній мірі врахував наявність обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_8 , а саме вчинення кримінальних правопорушень у стані алкогольного сп`яніння.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_8 , хоча і визнав свою винуватість частково, критично поставився до власних злочинних дій, вибачився перед потерпілою та в суді першої інстанції неодноразово виказував наміри відшкодувати заподіяну їй шкоду, однак таких заходів вжив лише під час апеляційного перегляду кримінального провадження, приводом до якого була, в тому числі, апеляційна скарга прокурора про погіршення його становища.

З огляду на наведені встановлені у кримінальному провадженні обставини, що в сукупності підлягають врахуванню за правилами ст. 75 КК України, колегія суддів переконана, що застосування до обвинуваченого умовного звільнення від відбування покарання є неправильним, суперечить принципам справедливості та співмірності покарання, не відповідає загальним засадам призначення покарання та не сприятиме досягненню його мети.

За таких підстав, оскільки колегія суддів дійшла висновку про неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, що потягнуло за собою невиправдану м`якість застосованого заходу примусу, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання в порядку п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України з постановленням апеляційним судом нового вироку за правилами п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Призначаючи ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 та ч. 1 ст. 296 КК України покарання, колегія суддів відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до нетяжкого злочину та кримінального проступку, характер та конкретні обставини їх вчинення, дані про особу обвинуваченого, те, що він раніше не судимий, на обліках у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, працевлаштований, за місцем роботи, навчання, реєстрації та проживання характеризується позитивно, його молодий вік, що він частково визнав свою винуватість, критично поставився до власних протиправних дій і розкаявся, вибачився перед потерпілою та під час апеляційного розгляду відшкодував заподіяну їй шкоду в повному обсязі, що визнається апеляційним судом як обставину, що пом`якшує покарання, а також вчинення кримінальних правопорушень у стані алкогольного сп`яніння як обставину, що його обтяжує.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини, що впливають на захід примусу, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 за кожне вчинене ним кримінальне правопорушення покарання у виді обмеження волі в межах санкцій ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 296 КК України у мінімальному розмірі, та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень остаточне покарання із застосуванням принципу часткового складання призначених покарань. На переконання колегії суддів, саме таке покарання, яке полягатиме у триманні ОСОБА_8 в кримінально-виконавчій установі відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним нагляду з обов`язковим залученням до праці, та яке він відбуватиме реально, знаходиться у справедливому співвідношенні із тяжкістю вчинених ним діянь та даним про його особу, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з викладеного та з огляду на загалом позитивні дані про особу обвинуваченого, його молодий вік, відшкодування завданої потерпілій шкоди, те, що він раніше не судимий та вперше притягується до кримінальної відповідальності, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, та вважає, що такий захід примусу буде невиправдано і несправедливо суворим. При цьому, в апеляційній скарзі прокурора не наведено будь-яких нових обставин, які б залишилися поза увагою апеляційного суду та впливали на призначення обвинуваченому покарання.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_8 надавав правдиві показання, розкаявся у вчиненому, частково визнавши свою винуватість, попросив вибачення у потерпілої, а також працевлаштований та має позитивні характеристики було прийнято колегією суддів до уваги при призначенні йому альтернативного виду покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

Водночас, всупереч твердженням захисника, не заперечення ОСОБА_8 своєї причетності до скоєного, що було пов`язане з його викриттям та затриманням співробітниками поліції, часткове визнання своєї винуватості в суді, негативне ставлення до власних протиправних дій з відшкодуванням заподіяної потерпілій шкоди вже під час апеляційного перегляду справи, не свідчать про наявність таких пом`якшуючих покарання обставин, як з`явлення із зізнанням, активне сприяння розкриттю злочину, які свого об`єктивного підтвердження в матеріалах кримінального провадження не знайшли.

Таким чином, апеляційні скарги прокурора та захисника підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 409, 418, 420 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 задовольнити часткового.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року щодо ОСОБА_8 змінити в частині правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 296 КК України. Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на вчинення кримінального правопорушення із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень. Перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч. 4 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 296 КК України.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання: за ч. 1 ст. 122 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік; за ч. 1 ст. 296 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань, призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Початок строку відбування покарання відраховувати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4