Справа № 562/744/17 Провадження №11-кп/802/261/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.ч.1, 2 ст.125 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7
обвинуваченої ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000012 за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 квітня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.ч. 1, 2 ст.125 КК України,
В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_8 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та проживає за адресою - АДРЕСА_1 , громадянку України, працевлаштовану продавцем, з середньою освітою, розлучену, раніше не судиму, визнано винуватою та засуджено:
- за ч.1 ст.125 КК України - до покарання у виді громадських робіт строком 120 (сто двадцять) годин;
- за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді громадських робіт строком 150 (сто п`ятдесят) годин.
За сукупністю злочинів ОСОБА_8 у відповідності до ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання громадські роботи строком 150 (сто п`ятдесят) годин.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_8 не обирався.
Цивільні позови ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 5000 (п`ять тисяч) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 у відшкодування моральної шкоди 5000 (п`ять тисяч) гривень.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відмовлено.
Вироком вирішено долю речових доказів по справі.
За вироком суду ОСОБА_8 , визнана винною та засуджена за те, що вона 05 січня 2017 року приблизно о 14 годині, перебуваючи на ділянці дороги що на АДРЕСА_1 , біля воріт житлового будинку АДРЕСА_1 , на ґрунті особистих неприязних відносин, що раптово виникли, нанесла ОСОБА_10 один удар кулаком правої руки в лобну ділянку голови справа, внаслідок чого такий отримав легкі тілесні ушкодження.
Крім того, 05 січня 2017 року приблизно о 14 годині, ОСОБА_8 , перебуваючи на ділянці дороги що на АДРЕСА_1 , біля воріт житлового будинку АДРЕСА_1 , на ґрунті особистих неприязних відносин, нанесла ОСОБА_9 один удар лобною ділянкою голови по спинці носа, заподіявши потерпілому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
В поданій апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_8 покликається на незаконність і необґрунтованість вироку суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального-процесуального закону, неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що вказані судом докази не підтверджують пред`явлене їй обвинувачення у навмисному заподіянні легких тілесних ушкоджень потерпілим. Вказує, що суд першої інстанції оцінив докази вибірково, поклавши в основу обвинувального вироку показання зацікавлених осіб братів-потерпілих. Водночас, проігнорував її показання, показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , висновки судмедекспертиз щодо заподіяння потерпілими для неї та її матері тілесних ушкоджень. Зазначає, що вину в судовому засіданні в інкримінованих їй злочинах не визнала. Переконує, що склад злочинів, передбачених ч.1 ст.125, ч.2 ст.125 КК України в її діях відсутній. Запевняє, що перебувала в стані необхідної оборони, захищаючись від протиправних посягань ОСОБА_9 , покликаючись на висновки судово-медичних експертиз № 11 від 06 січня 2017 року та № 22 від 23 січня 2017 року про множинність заподіяних їй тілесних ушкоджень багаторазовими насильницькими діями. Будь-яких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 навмисно не завдавала. Що стосується ОСОБА_10 , то зазначає, що ніяких ударів не наносила, тілесних ушкоджень не завдавала. Просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити за відсутністю в її діянні складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.2 ст.125 КК України.
Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку і доводи апеляційної скарги, обвинувачену та її захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора та потерпілого, які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини провадження і зроблений обґрунтований висновок про доведеність винності ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.2 ст.125 КК України. Такий висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку і перевірених судом допустимих доказах.
Посилання обвинуваченої про те, що злочинів вона не вчиняла, які аналогічні тим, що викладені в апеляційній скарзі, були предметом ретельного дослідження в суді першої інстанції і з обґрунтуванням спростовані з наведенням у вироку переконливих мотивів.
Так в ході судового розгляду встановлено, що винність ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, щодо доведеності якої у обвинуваченої були наявні заперечення, повністю підтверджується наступними доказами:
-показаннями потерпілого ОСОБА_9 , з яких вбачається, що 05.01.2017 року, він приїхав до будинку АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної часткової власності йому та обвинуваченій, щоб забрати свої особисті речі. Зазначив, що до будинку його не впускали, а ключів у нього не було, так як всі замки були замінені. Вказав, що приблизно о 12 год. до будинку повернулася ОСОБА_8 , з якою в нього розпочався конфлікт, в результаті якого остання почала виштовхувати його на проїжджу частину. Опинившись на дорозі він зателефонував до свого брата ОСОБА_10 , який приїхав приблизно через 30 хвилин на власному авто та по приїзді почав знімати вказану подію на відео. Пояснив, що окрім нього, ОСОБА_10 та обвинуваченої ОСОБА_8 за воротами знаходився неповнолітній син ОСОБА_13 та ОСОБА_11 - мати обвинуваченої. Зазначив, що у ході даного конфлікту ОСОБА_11 постійно провокувала конфлікт, нецензурно висловлювалась в його та ОСОБА_10 адресу. Вказав, що обвинувачена відкрила автомобіль, на якому він приїхав, та почала викидати з нього інструменти, а коли ОСОБА_10 став між ним та ОСОБА_8 , то остання нанесла братові три удари правою рукою в лобну ділянку голови, де утворилась рана. Зазначив, що у ході даного конфлікту він постійно просив ОСОБА_8 пропустити його на територію господарства, однак остання його не пускала. Повідомив, що коли вони знаходились навпроти хвіртки, обвинувачена головою завдала йому удар у ніс, що спричинило набухання та кровотечу, після чого, викликали швидку допомогу та звернулися до Здолбунівської ЦРЛ, де їм була надана медична допомога;
-показаннями потерпілого ОСОБА_10 , в яких останній показав, що 05.01.2017 року ОСОБА_9 поїхав до будинку АДРЕСА_1 , щоб забрати свої особисті речі. Зазначив, що близько 12 години ОСОБА_9 зателефонував до нього та попросив, щоб він приїхав. Вказав, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відбувався конфлікт, який він знімав на відео. Зазначив, що крім нього, ОСОБА_9 та обвинуваченої ОСОБА_8 за воротами знаходився неповнолітній син ОСОБА_12 , та мати обвинуваченої ОСОБА_11 , яка, замість того щоб згладити, постійно підбурювала й провокувала конфлікт, нецензурно висловлюючись в його та ОСОБА_9 адресу. Зазначив, що ОСОБА_12 теж вмішувався і казав до ОСОБА_9 «не бий маму», хоча насправді все було навпаки. Також вказав, що коли обвинувачена почала викидати інструменти з автомобіля, на якому приїхав ОСОБА_9 , він став між ним та обвинуваченою щоб втихомирити конфлікт, та отримавши від обвинуваченої три удари правою рукою в лобну ділянку голови, побачив у себе на обличчі кров. Також зазначив, що ОСОБА_8 , завдала ОСОБА_9 удар лобом у ніс, що спричинило у потерпілого набухання та кровотечу, після було викликано швидку допомогу. Пояснив, що вони з братом звернулися до Здолбунівської ЦРЛ, де їм була надана медична допомога.
-постановою про визнання потерпілим ОСОБА_10 від 05.01.2017 року;
-постановою про визнання потерпілим ОСОБА_9 від 05.01.2017 року;
-рапортом оперативного чергового від 05.01.2017 року, згідно якого, від ОСОБА_9 надійшла заява щодо завдання йому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень;
-рапортом оперативного чергового від 26.01.2017 року щодо спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень;
-протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05.01.2017 року від ОСОБА_9 щодо факту завдання йому тілесних ушкоджень колишньою дружиною ОСОБА_8 ;
-протоколом огляду місця події від 06.01.2017 року з фототаблицею до нього;
-витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.08.2016 року, згідно якого, житловий будинок по АДРЕСА_1 належить обвинуваченій та ОСОБА_9 на праві приватної спільної часткової власності;
- висновком експерта № 06 від 06.01.2017 року згідно з яким у ОСОБА_9 виявлено садно на спинці носа та набряк м`яких тканин носа, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я та могли утворитися незадовго до звернення його за медичною допомогою, а саме 05 січня 2017 року;
-протоколом проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 від 06.01.2017 року з фототаблицею;
-висновком експерта № 24 від 24.01.2017 року, згідно якого, механізм виникнення тілесних ушкоджень у гр. ОСОБА_9 , показаних під час проведення слідчих експериментів не суперечить судово-медичним даним їх виникнення;
-заявою ОСОБА_9 щодо надання дозволу на огляд його мобільного телефону від 08.01.2017 року;
-протоколом огляду речей від 08.01.2017 року, а саме, мобільного телефону ОСОБА_9 щодо виявлення відеозаписів;
-заявою ОСОБА_9 про долучення відеозаписів від 05.01.2017 року, як речового доказу;
-протоколом огляду речей від 07.01.2017 року, а саме відеозаписів наданих ОСОБА_9 та фототаблиці до нього;
-заявою ОСОБА_10 щодо надання дозволу на огляд його мобільного телефону від 08.01.2017 року;
-протоколом огляду речей від 08.01.2017 року, а саме, мобільного телефону ОСОБА_10 щодо виявлення відеозаписів;
-заявою ОСОБА_10 від 05.01.2017 року про долучення відеозаписів, як речового доказу; протоколи огляду речей від 07.01.2017 року, а саме відеозаписів наданих ОСОБА_10 з фототаблицями;
-заявою ОСОБА_8 від 24.01.2017 року про долучення диску із відеозаписом, як речового доказу;
-протоколом огляду речей, а саме відеозапису наданого ОСОБА_8 та фототаблицю до нього;
-відеозаписами, що міститься на оптичному диску DVD-R 120min/4,7 Gb марки «EMTEC» та на чотирьох оптичних дисках DVD-R120min/4,7Gb марки «Alerus», на яких зафіксовані обставини події між обвинуваченою ОСОБА_8 та потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ;
-висновком експерта № 07 від 06.01.2017 року, згідно з яким у ОСОБА_10 виявлено припухлість м`яких тканин та садно в лобній ділянці голови справа, які виникли від травматичної дії (удару) тупим предметом, що цілком можливо при нанесені удару кулаком руки, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень та могли утворитися незадовго до проведення судово-медичної експертизи, а саме 05 січня 2017 року;
-протоколом проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 від 06.01.2017 року з фототаблицею;
- висновком експерта № 25 від 24.01.2017 року, згідно якого, механізм виникнення тілесних ушкоджень у гр. ОСОБА_10 , показаних під час проведення слідчих експериментів не суперечить судово-медичним даним їх виникнення.
Відповідно суд першої інстанції обґрунтовано поклав показання потерпілих та інші докази в основу вироку, які є послідовними та узгоджуються між собою та іншими доказами, які в своїй сукупності повно відтворюють картину події, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення, та підставно не взяв до уваги твердження захисту про відсутність в діях обвинуваченої факту навмисного спричинення тілесних ушкоджень та перебування останньої в стані необхідної оборони, визнавши їх хибними, та такими, що не заслуговують на увагу оскільки вони спростовуються дослідженими в судовому засіданні вищезазначеними доказами у їх сукупності.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 то апеляційний суд вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, так як суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що вони мають суперечливий характер і не відповідають іншим доказам, дослідженим у судовому засіданні та є такими, як надані задля покращення становища ОСОБА_8 й для уникнення нею відповідальності.
Інші твердження апеляційної скарги обвинуваченої не заслуговують на увагу, оскільки були предметом розгляду у суді першої інстанції і їм була дана вірна оцінка.

Таким чином, підстав для скасування вироку суду з постановленням нового, про що ставиться питання в апеляційній скарзі обвинуваченої, колегія суддів не вбачає.
Однак, колегія суддів знаходить, що на час розгляду справи судом апеляційної інстанції закінчились строки давності притягнення обвинуваченої ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних проступків, передбачених ч.ч.1, 2 ст.125 КК України, що дає підстави до часткового задоволення поданої апеляційної скарги.
Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:
1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;
2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;
Злочини передбачені ч.ч.1, 2 ст.125 КК України у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , згідно ст.12 КК України відносяться до категорії кримінальних проступків, мали місце 05 січня 2017 року. Отже у відповідності до ст.49 КК України з дня вчинення кримінальних правопорушень минули строки давності.
Оскільки ОСОБА_8 у апеляційній скарзі ставиться питання про виправдання за ч.ч.1, 2 ст.125 КК України, то ними фактично заперечується можливість звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, тому, на підставі ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_8 підлягає звільненню від покарання за ч.ч.1, 2 ст.125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 квітня 2018 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання за ч.ч.1, 2 ст.125 КК України скасувати.
Звільнити ОСОБА_8 від покарання, передбаченого ч.ч.1, 2 ст.125 КК України на підставі ст.49 КК України за закінчення строків давності.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили після її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: