Житомирський апеляційний суд
Справа №279/5284/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.125 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
представника потерпілої ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10 ,
обвинуваченої ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №279/5284/20 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_10 , діючого в інтересах обвинуваченої ОСОБА_11 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 08 лютого 2021 року відносно

ОСОБА_11 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

Мешканки:

АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

в с т а н о в и в:
зазначеним вироком ОСОБА_11 визнано винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 грн.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 03 січня 2020 року близько 14 години 30 хвилин ОСОБА_11 , в АДРЕСА_2 , знаходячись на відкритій ділянці місцевості розташованій поряд із входом на територію Коростенської міської гімназії №7, помітила ОСОБА_12 , з якою впродовж тривалого часу перебуває у неприязних відносинах. Маючи умисел на заподіяння умисного тілесного ушкодження, підійшла до останньої та вступила з нею у словесний конфлікт, під час якого, діючи умисно, штовхнула ОСОБА_12 у напрямку кущових насаджень на газоні, розташованих поряд, від чого остання не втрималась на ногах та впала на ґрунтову поверхню газону серед кущових насаджень. Продовжуючи свої протиправні дії направлені на заподіяння умисного тілесного ушкодження потерпілій, обвинувачена зірвала з її голови шапку та руками схопила за волосся в області потилиці, утримуючи останню на землі. В той час, коли потерпіла ОСОБА_12 намагалась вирватись, ОСОБА_11 нігтями руки нанесла подряпину на обличчі ОСОБА_12 та, долаючи її опір, нанесла удар правою ногою в область лівої гомілки, спричинивши таким чином тілесні ушкодження у вигляді садна на шкірі лівої щоки вздовж лівої носо-губної складки та 4 синця по передній поверхні лівої гомілки на межі колінного суглобу, які згідно висновку експерта №79 від 28.02.2020 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Своїми діями, які виразились у заподіянні умисних легких тілесних ушкоджень, ОСОБА_11 вчинила кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.125 КК України.
В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_11 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд діяв упереджено на користь прокурора і потерпілої, так як після виходу з нарадчої кімнати суддя оголосила вирок на 4 аркушах, текст якого фізично виконати за 20 хвилин неможливо, а тому сторона захисту вважає, що вирок був ухвалений ще до 08 лютого 2021 року. Зазначає, що в рішенні суду не надана правова оцінка жодному запереченню, які були викладені в захисних промовах обвинуваченої і захисника. Вказує, що суд не роз`яснив вимоги ч.1 ст.349 КПК України щодо проголошення сторонами вступної промови, а тому сторона захисту не змогла надати суду докази щодо відсутності повноважень прокурора, слідчого, дізнавача. Наголошує, що в матеріалах справи відсутні постанови про визначення групи прокурорів, слідчих і дізнавачів, а постанова першого заступника керівника Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_13 про призначення групи прокурорів не підписана ним, що, на думку захисника, викликає сумніви у повноваженнях, як процесуальних прокурорів так і слідчих, а також свідчить про недопустимість усіх письмових доказів, наданих стороною обвинувачення. Стороною обвинувачення не доведено його підзахисній суб`єктивну сторону інкримінованого кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, оскільки стороною обвинувачення і потерпілою не надано суду доказів, які б підтвердили, що обвинувачена скоїла які-небудь умисні, протиправні дії, від яких наступили тілесні ушкодження у потерпілої, а заподіяння легкого тілесного ушкодження внаслідок необережності не є караним.
В запереченнях на апеляційну скаргу захисника, потерпіла просить оскаржуваний вирок залишити без змін, а подану апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що вирок суду відповідає вимогам ст.370 КК України, досліджені судом докази беззаперечно, поза розумнім сумнівом, доводять, що тілесні ушкодження ОСОБА_12 були спричинені умисно ОСОБА_11 . Зазначає, що суд дотримався вимог ч.1 ст.349 КПК України, а сторона захисту висловила позиції, що обвинувачена проголосить вступну промову після дослідження доказів та відкриття матеріалів справи. Аргументує свої заперечення тим, що відсутні підстави для сумніву у законності повноважень прокурора, так як захисник після ознайомлення з матеріалами дізнання в розписці про отримання матеріалів не вказав, що є процесуальні порушення в постанові про призначення групи прокурорів та що відсутній підпис ОСОБА_13 , не оскаржував дії прокурора до ДБР, не заявляв про це клопотань на відповідній стадії судового процесу. Наголошує, що сторона захисту порушила пункти ст.290 КПК України та не відкрила додаткові матеріали учасникам процесу, а також зазначає, що на роздрукованій фотокопії постанови про призначення групи прокурорів чітко видно, що заклеювався підпис прокурора та захисником надана підроблена фотокопія вказаної постанови.
Прокурор Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_14 в запереченнях на апеляційну скаргу захисника потерпілої також просить вирок Коростенського міськрайонного суду від 08.02.2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 без задоволення. Аргументує свої доводи тим, що суддя необмежений часом перебування в нарадчій кімнаті, а твердження сторони захисту щодо неможливості судом прийняти рішення у короткий проміжок часу є його суб`єктивною думкою, яка жодним чином не підтверджена. Вказує, що сторони провадження не скористались своїм правом на проголошення вступних промов, а протягом судового розгляду захистом було заявлено лише одне клопотання про недопустимість як доказу слідчого експерименту. Звертає увагу, що будь-яких письмових підтверджень щодо надання захиснику доступу до матеріалів у відповідності до ч.9 ст.290 КПК України у матеріалах провадження не має. Крім того, зазначає, що вина ОСОБА_11 у ході судового розгляду була повністю доведена та підтверджена дослідженими та перевіреними судом доказами.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченої та її захисника, які просили апеляційну скаргу останнього задовольнити, заперечення прокурора та потерпілої щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали судового провадження, а також вирок суду в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.2 КПК України).
Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог кримінально-процесуального закону.
Так, відповідно до положень ч.3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Апеляційний суд наголошує, що основою мотивувальної частини вироку є аналіз і оцінка досліджених судом доказів. При ухваленні вироку мають одержати оцінку всі докази, розглянуті в судовому засіданні: як докази, на підставі яких суд визнав установленими ті або інші обставини, так і ті з них, через які суд дійшов висновку, що деякі обставини не мали місце в дійсності. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині вироку навести правове обґрунтування, з огляду на яке ці доводи або докази не взято до уваги судом, адже обвинувачений так само, як і потерпілий, має право на отримання вмотивованого, законного та справедливого судового рішення.
При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи. Так, у пункті 25 рішення у справі "Проніна проти України" (№ 63566/00), пункту 13 рішення у справі "Петриченко проти України" (№ 2586/07) та пункту 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Нечипорук і Йонкало проти України" (№ 42310/04) була висловлена позиція, згідно з якою Суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Висновок про доведеність винуватості ОСОБА_11 у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, суд першої інстанції обґрунтував показаннями обвинуваченої ОСОБА_11 , потерпілої, свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та письмовими доказами, які безпосередньо досліджені судом першої інстанції.
Зокрема, судом покладено в основу вироку відомості, які містяться у витязі з ЄРДР, заяві потерпілої ОСОБА_18 , довідці травмпункту Коростенської ЦМЛ, протоколі огляду місця події від 28.02.2020 року, протоколі слідчого експерименту від 20.03.2020 року та висновку експерта №79 від 28.02.2020 року.
При цьому суд критично поставився до показань обвинуваченої ОСОБА_11 щодо її не причетності до нанесення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_12 , оскільки такі показання на переконання суду першої інстанції спростовуються доказами та дані з метою уникнення від кримінальної відповідальності.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Статтею 86 КПК України регламентовано, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухвалення судового рішення.
У відповідності до змісту ст. 89 КПК України у нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку суд також вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки.
Апеляційним судом встановлено, що наявність між обвинуваченою і потерпілою тривалих неприязних стосунків, а також факт конфлікту між ними 03 січня 2020 року близько 14 години 30 хвилин в м. Коростень, на вул.Музейна, 1 на відкритій ділянці місцевості розташованій поряд із входом на територію Коростенської міської гімназії №7 ніким із учасників провадження не оспорюється.
Проте сам факт заподіяння потерпілій легкого тілесного ушкодження обвинуваченою ОСОБА_11 категорично заперечується. Так, обвинувачена ОСОБА_11 стверджувала, що навпаки вимушена була захищатися від протиправних дій потерпілої, яка постійно її переслідувала, протягом 4 років здійснювала на неї тиск. При цьому в судовому засіданні як суду першої так і апеляційної інстанції пояснила, що того дня конфлікт з потерпілою розпочався тому, що вона знову переслідувала її, знімала на телефон. Не заперечує, що підійшла до неї щоб попросити, щоб потерпіла залишила її в спокої, на що в черговий раз почула нецензурні висловлювання в свою адресу, схватила її за коси виключно для того, щоб зафіксувати потерпілу, щоб вона не мала змоги завдати їй шкоди, як вже було неодноразово, будь-яких умисних тілесних ушкоджень не наносила (а.137-138, журнал судового засідання від 04.02.2021 року).
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 повністю підтвердив показання обвинуваченої ОСОБА_19 , що потерпіла ОСОБА_18 переслідувала ОСОБА_19 , переслідувала його, влаштовувала скандали, обзивала нецензурними словами, і в той день коли вони вийшли з гуртожитку, а потерпіла сиділа в кабінеті коменданта і побачила їх, він повернувся на роботу, подзвонила ОСОБА_19 і повідомила що ОСОБА_18 йде слідом за нею та знімає її на телефон. Коли він прибіг то побачив, як ОСОБА_19 тримала потерпілу за волосся, яка спіткнулася і впала, він розм`як пальці обвинуваченої, при цьому ОСОБА_19 жодних ударів не наносила. Потерпіла ж кричала, обзивала, і в цей же день ввечері ще приходила на роботу обвинуваченої і нецензурно висловлювалася в її адресу (а.52, протокол судового засідання від 12.01.2021 року).
Потерпіла ОСОБА_18 в суді першої інстанції повідомила, що обвинувачена штовхала її плечима, вона відходила назад і остання штовхнула її в кущі, зірвала шапку, вирвала волосся, нанесла їй удар ногою в ліве коліно і в цей час підійшов ОСОБА_15 (а.28, протокол судового засідання від 11.11.2020 року)
Згідно даних протоколу слідчого експерименту від 18.02.2020 року, потерпіла повідомила, що обвинувачена штовхала її плечима, вона відходила назад і зачепившись за бордюр не втримавши рівновагу впала, і коли потерпіла знаходилась на землі, обвинувачена зірвала шапку, схватила за волосся та показала яким чином обвинувачена нанесла їй удар правою ногою в ліве коліно, про механізм нанесення садна на шкірі лівої щоки вздовж лівої носо-губної складки нічого не повідомляла (а.80-86).
При цьому у висновку експерта №79 від 28 лютого 2020 року зазначено, що механізм утворення тілесних ушкоджень на тілі обстежуваної, а саме садна на шкірі лівої щоки вздовж лівої носо-губної складки та синця по передній поверхні лівої гомілки на межі з колінним суглобом, може відповідати терміну і обставинам вказаних потерпілою ОСОБА_12 під час проведення слідчого експерименту від 18.02.2020 року. Крім того, з висновку експерта зі слів обстежуваної її побила відома жінка, удари наносила по голові, в ділянку потилиці, руках та ногах, виривала волосся, штовхала від чого падала на асфальтне покриття (а.78-79).
В протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05.01.2020 року, потерпіла повідомила, що ОСОБА_11 нанесла їй тілесні ушкодження у виді синців та вирваті волосся (а.68).
В ході слідчого експерименту від 21 квітня 2020 року безпосередньо на місці події, потерпіла ОСОБА_12 показала, як обвинувачена ОСОБА_11 штовхала її, вона відходила назад і впала в кущі, та розповіла що з моменту нанесення тілесних ушкоджень поряд стояв свідок ОСОБА_15 , обвинувачена без нього тілесні ушкодження не наносила (а.96-99).
При цьому, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції на підтвердження доведеності винуватості у вчиненні ОСОБА_11 інкримінованого їй кримінального правопорушення, у мотивувальній частині вироку послався на показання свідка ОСОБА_15 без оцінки їх доказового значення, не зазначив про розбіжність у показаннях між потерпілою та вказаним свідком, який категорично повідомив, що тілесні ушкодження ОСОБА_19 потерпілій не наносила, про розбіжність у показаннях самої потерпілої як щодо того чи впала вона сама, зачепившись за бордюр тротуару чи її штовхнула в кущі обвинувачена, чи наносила вона їй удари по голові, в ділянку потилиці, руках та ногах, чи заподіяла ушкодження лише у виді синців чи також садна на шкірі лівої щоки.
Апеляційний суд зауважує, що за наявності суперечливих доказів, суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення, висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які б виключали сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу.
Суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, обвинувачених, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які підтверджують чи спростовують обвинувачення, не обмежуючись лише загальною фразою, що дослідженими доказами беззаперечно доведено, що тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_12 були спричинені саме обвинуваченою ОСОБА_11 .

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи свої висновки, аналізу і оцінки усім доказам обвинувачення, наявних в матеріалах провадження, не надав.
Зокрема без оцінки суду залишились: протокол проведення слідчого експерименту від 18.02.2020 року за участю потерпілої ОСОБА_12 з відеозаписом (а.80-86), протокол проведення слідчого експерименту від 21.04.2020 року за участю потерпілої ОСОБА_12 з відеозаписом (а.96-99), протокол проведення слідчого експерименту від 28.04.2020 року за участю обвинуваченої ОСОБА_11 з відеозаписом (а.100-107).
Суд першої інстанції при встановленні вини ОСОБА_11 послався на протокол слідчого експерименту від 20 березня 2020 року, не розкривши його змісту, не зазначив, які саме обставини цей доказ доводить, а лише вказав, що при дослідженні цього доказу суд ще раз переконався як саме та за яких обставин обвинуваченою ОСОБА_11 нанесено тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_18 . Однак, згідно відеозапису до зазначеного протоколу слідчого експерименту від 20 березня 2020 року за участю свідка ОСОБА_15 , останній навпаки повідомив, що обвинувачена ОСОБА_11 не заподіювала тілесних ушкоджень потерпілій, а лише тримала останню за волосся (а.90-95).
Крім того, в обґрунтування обвинувального вироку, суд, навівши у судовому рішенні частину доказів наданих стороною обвинувачення на підтвердження вини обвинуваченої, не надав оцінки доводам сторони захисту, в тому числі щодо недопустимості цих доказів.
Так, захисник ОСОБА_10 , в суді першої інстанції наголошував на недопустимості усіх доказів сторони обвинувачення, зокрема через відсутність у постанові про призначення групи прокурорів підпису керівника прокуратури ОСОБА_13 , копія якої без підпису була долучена до захисної промови захисника, так як усі докази і процесуальні документи, які були зібрані під час досудового розслідування слідчими СВ Коростенського ВП були використані стороною обвинувачення під час проведення дізнання після повернення обвинувального акту у зв`язку із набранням чинності норм КПК України щодо розслідування кримінальних проступків.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду від 22.02.2021 року у справі №754/7061/15 висловила правову позиції щодо правових наслідків відсутності в матеріалах справи постанови про призначення прокурора у конкретному кримінальному провадженні, відповідно до якої відсутність в матеріалах досудового розслідування або її не підписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень.
Отже, оскільки сторона захисту поставила під сумнів легітимність процесуальних дій прокурорів та слідчих та допустимість отриманих під час досудового розслідування доказів внаслідок відсутності, з точки зору сторони захисту, повноважень слідчого та прокурора щодо участі у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, суд першої інстанції зобов`язаний був ретельно перевірити й оцінити документи на підтвердження повноважень відповідних слідчого та прокурора та навести у вироку переконливі мотиви на спростування позиції сторони захисту щодо недопустимості доказів поданих стороною обвинувачення.
Однак, суд першої інстанції, в порушення вимог ст.370 КПК України, належно не перевірив, не спростував і взагалі не проаналізував вказані доводи сторони захисту.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що захисник в суді першої інстанції звертав увагу суду на те, що ст.125 КК України у відповідності до вимог ст.477 КПК України (діючої на момент інкримінованої події) відноситься до кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення, яке може бути розпочато слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого, а також на те, що слідчим ОСОБА_20 невідомо з яких причин до внесення в ЄРДР було призначено судово-медичне обстеження заявниці.
Дослідженням витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань встановлено, що дане кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення за ч.1 ст.125 КК України розпочато на підставі заяви потерпілої ОСОБА_12 від 12 лютого 2020 року, відомості про кримінальне провадження внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань - 13.02.2020 року за №0000123 від (а.64-65).
В той же час, заява потерпілої ОСОБА_12 від 12 лютого 2020 року в матеріалах провадження відсутня.
В матеріалах провадження є заява потерпілої від 05.01.2020 року, згідно якої ОСОБА_12 просить органи поліції вжити заходів щодо ОСОБА_11 , яка 03 січня 2020 року близько 14:30 по АДРЕСА_2 нанесла їй тілесні ушкодження у виді синців та вирваті волосся.
Відповідно до ч.1 ст.214 КПК слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР.
Обвинувачена ОСОБА_11 визнана винною в умисному заподіянні легких тілесних ушкоджень, у вигляді садна на шкірі лівої щоки вздовж лівої носо-губної складки та 4 синців по передній поверхні лівої гомілки на межі колінного суглобу.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що тілесне ушкодження це протиправне заподіяння шкоди здоров`ю іншої людини, що виражається в порушенні анатомічної цілості або фізичної функції органів і тканин тіла людини. Визначення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень здійснюється на підставі висновку експертизи проведення якої в обов`язковому порядку повинен забезпечити слідчий або прокурор, відповідно до п.2 ч.2 ст.242 КПК України.
Згідно дослідницької частини висновку експерта встановлено, що в основу висновку експертизи покладено акт судово-медичного дослідження (обстеження) від 13.01.2020 року (а.75) та дані слідчого експерименту від 18.02.2020 року з фототаблицями, згідно з яким підтверджується механізм утворення тілесних ушкоджень.
Разом з тим, згідно слідчого експерименту від 18.02.2020 року потерпіла не демонструвала та не розповідала про нанесення подряпини на обличчі, а фототаблиць до вказаного протоколу в матеріалах справи взагалі не має.
Акт судово-медичного дослідження (обстеження) від 13.01.2020 року було отримано на підставі відношення (листа) старшого слідчого СВ Коростенського ВП ГУ НП в Житомирській області від 05.01.2020 року (а.74)
Апеляційний суд звертає увагу на вимоги ч.3 ст.214 КПК України, відповідно до яких здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду).
При цьому, для з`ясування обставин вчинення кримінального проступку до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути, серед іншого, проведено медичне освідування, однак на момент направлення такого відношення 05.01.2020 року Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень" № 2617-VIII, яким зокрема внесені ці зміни в ч.3 ст.214 КПК України щодо кримінальних проступків чинності ще не набув.
В той же час, суд першої інстанції не перевірив зазначених тверджень сторони захисту щодо законності проведення судово-медичного обстеження потерпілої, не зробив жодного висновку з цього питання, не навів мотиви, чому він не приймає їх до уваги.
Таким чином, колегія суддів вважає, що при постановленні вироку суд першої інстанції припустився неповноти та однобічності дослідження доказів, не надав ґрунтовного аналізу та оцінки доказам, як кожному окремо, так і у взаємозв`язку, вагому частину доказів взагалі не оцінив, суперечності у досліджених доказах не усунув, відповіді на кожен аргумент сторони захисту не надав.
Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.
Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Враховуючи вищенаведене, вирок суду першої інстанції не можна вважати законним, обґрунтованим і вмотивованим, а тому він підлягає скасуванню як такий, що не відповідає вимогам ст.374 КПК України.
Згідно ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний здійснити дослідження доказів виключно за клопотанням учасників судового провадження. Оскільки в ході апеляційного розгляду ніхто з учасників судового провадження з відповідним клопотанням про проведення судового розгляду з дослідженням доказів не звертався, то апеляційний не наділений процесуальним правом самостійно, з власної ініціативи здійснити їх дослідження.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Відповідно до ч.2 ст.415 КПК України призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно, об`єктивно та всебічно дослідити всі обставини кримінального провадження, проаналізувати всі докази у справі, надані сторонами, дати їм належну юридичну оцінку з огляду на їх допустимість та достатність, та відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне й обґрунтоване та справедливе судове рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 08 лютого 2021 року відносно ОСОБА_11 - скасувати

Призначити в суді першої інстанції новий розгляд кримінального провадження №279/5284/20 по обвинуваченню ОСОБА_11 за ч.1 ст.125 КК України.
Ухвала апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :