УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
про закриття кримінального провадження

02 березня 2021 року смт. Млинів Рівненської області
Млинівський районний суд Рівненської області в складі:

головуючої - судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в смт. Млинів Рівненської області клопотання прокурора про закриття кримінального провадження на підставі п.4 ч. 1 ст. 284 КПК України у кримінальному провадженні № 0000001 від 10 січня 2014 року по обвинуваченню
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Любомль Любомльського району Волинської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 375 КК України (в редакції затвердженої Законом України №2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року, із змінами, внесеними згідно із Законом № 421-VIII від 14 травня 2015 року), відомості про яке внесено до ЄРДР 27 жовтня 2015 року за №0000242, -

ВСТАНОВИВ:
В провадженні Млинівського районного суду перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000001 від 10 січня 2014 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 375 КК України (в редакції затвердженої Законом України №2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року, із змінами, внесеними згідно із Законом № 421-VIII від 14 травня 2015 року).

З обвинувального акту вбачається, що Указом Президента України від 13 серпня 2002 року № 712/2002 ОСОБА_4 призначено на посаду судді Луцького районного суду Волинської області строком на п`ять років.

ОСОБА_4 02 вересня 2002 року склав присягу судді та присягнув чесно і сумлінно виконувати обов`язки судді, здійснювати правосуддя, підкоряючись тільки закону, бути об`єктивним і справедливим.

Указом Президента України від 23 березня 2004 року № 358/2004 ОСОБА_4 переведено на посаду судді до новоутвореного Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Постановою Верховної Ради України від 10 квітня 2008 року № 261-VI «Про обрання суддів» ОСОБА_4 обрано на посаду судді безстроково.

Працівниками Луцького міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області 10 жовтня 2015 року о 17.25 год. затримано громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця м. Брест Республіки Білорусь, який розшукується слідчим управлінням Управління Слідчого комітету Республіки Білорусь по Брестській області у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 207 Кримінального кодексу Республіки Білорусь (розбій, поєднаний з проникненням, з метою заволодіння майном в особливо великому розмірі), що відповідає ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України.

Згідно з постановою слідчого управління Управління Слідчого комітету Республіки Білорусь від 15 січня 2014 року ОСОБА_6 притягнуто як обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 207 КК Республіки Білорусь та у той же день оголошено в розшук. Постановою про застосування міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою від 15 січня 2014 року, санкціонованою заступником прокурора Брестської області, обвинуваченому ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Проведеною прокуратурою м. Луцька Волинської області перевіркою за фактом затримання ОСОБА_6 встановлено наявність законних підстав для його затримання на території України, процесуальне оформлення затримання відповідає законодавству України, порушень щодо своєчасності і повноти виконання органом, що здійснив затримання, вимог ст. ст. 208, 581, 582 КПК України, зокрема щодо роз`яснення затриманій особі її прав, отримання від неї пояснень або заяв, не допущено.

Інкримінований ОСОБА_6 злочин за законодавством України відповідає ч. 4 ст. 187 КК України, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років (за законодавством Республіки Білорусь також до 15 років позбавлення волі).

Строки давності притягнення ОСОБА_6 до відповідальності за вчинений ним у кінці 2013 року злочин, відповідно до ст. 49 КК України, не закінчилися.

З урахуванням викладеного, відповідно до положень ст. ст. 582, 583 КПК України прокурор м. Луцька звернувся 12 жовтня 2015 року до Луцького міськрайонного суду Волинської області з клопотанням про застосування щодо ОСОБА_6 тимчасового арешту строком на 40 діб до надходження запиту про його видачу. При цьому суду було надано всі наявні документи та матеріали, які могли бути використані як докази у справі.

12 жовтня 2015 року автоматизованою системою документообігу Луцького міськрайонного суду Волинської області, розгляд клопотання про застосування до ОСОБА_6 тимчасового арешту визначено за суддею ОСОБА_4 , який цього ж дня призначив клопотання до судового розгляду.

Затриманого доставлено до слідчого судді ОСОБА_4 12 жовтня 2015 року о 12.00 годині для розгляду клопотання про застосування до ОСОБА_6 тимчасового арешту, тобто більш ніж за добу до спливу шістдесятигодинного строку з моменту затримання.

Розглядаючи клопотання прокурора, суддя ОСОБА_4 знехтував наведеними вище загальними положеннями законодавства, яке регулює розгляд справ у судах, а також повністю проігнорував вимоги глави 44 КПК України та постановив рішення, яке прямо суперечить положенням розділу 4 частини 1 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993, ратифікованої Законом України від 10.11.1994, та Протоколу до Конвенції від 28.03.1997, ратифікованого Законом України від 03.03.1998.

Так, 12 жовтня 2015 року о 17.00 годині у приміщенні Луцького міськрайонного суду Волинської області за адресою: м. Луцьк, вул. Лесі Українки, 24, суддя ОСОБА_4 відкрив судове засідання, оголосив про розгляд указаного клопотання, встановив особи учасників судового засідання, поставив на обговорення питання щодо можливості розгляду справи в судовому засіданні за вказаною явкою учасників процесу, з`ясував наявність клопотань перед початком судового розгляду справи по суті, доповів короткий зміст клопотання та з`ясував, що прокурор його повністю підтримує.

Після обговорення та дачі пояснень учасниками судового процесу, незважаючи на те, що прокурор категорично заперечував проти незаконних та надуманих доводів захисників затриманого ОСОБА_6 ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про відсутність ризиків, які б давали достатні підстави вважати, що затриманий може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, або, перебуваючи на волі, ухилятися від слідства та суду, перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні та продовжувати займатися злочинною діяльністю, суддя ОСОБА_4 не вжив передбачених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин, не врахував вимог розділу IX КПК України «Міжнародне співробітництво під час кримінального провадження» та до нарадчої кімнати не вийшов.

Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на винесення завідомо неправосудної ухвали, суддя ОСОБА_4 , незважаючи на наявність всіх документів, визначених ст. 583 КПК України, будучи службовою особою і носієм судової влади, свідомо і цілеспрямовано використовуючи своє службове становище всупереч інтересам правосуддя, маючи відповідну фахову підготовку та великий досвід роботи, діючи умисно, достовірно знаючи та будучи переконаним у тому, що діє всупереч вимогам закону і справедливості, з метою постановлення завідомо неправосудної ухвали при здійсненні правосуддя, розглядаючи клопотання прокурора, прагнучи та бажаючи, всупереч матеріальному та процесуальному закону і фактичним обставинам, встановленим у справі, постановити судове рішення, яке за своєю суттю не може бути і не є актом правосуддя, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на постановлення завідомо неправосудної ухвали, у приміщенні Луцького міськрайонного суду Волинської області за адресою: м. Луцьк, вул. Лесі Українки, 24, усвідомлюючи, що будь-які підстави для звільнення ОСОБА_6 відсутні, у порушення вимог чинного законодавства склав, підписав, постановив та 12.10.2015 о 17 год. 15 хв. проголосив у судовому засіданні завідомо неправосудну ухвалу, якою прокурору в задоволенні клопотання відмовив, а ОСОБА_6 звільнив з-під варти негайно в залі суду.

Зважаючи на судовий стаж (понад 15 років), позицію прокурора ОСОБА_9 , яка наполягала на застосуванні правильної норми закону, суддя ОСОБА_4 достеменно знав і не міг не знати про необхідність розгляду вказаного клопотання відповідно до вимог глави 44 КПК України, однак, діючи умисно, в інтересах особи, яка підлягала тимчасовому арешту та подальшій екстрадиції до Республіки Білорусь, постановив завідомо неправосудну ухвалу, в результаті чого надав такій особі можливість уникнути кримінального переслідування та подальшої відповідальності.

Суддя ОСОБА_4 , у порушення вимог ст. 129 Конституції України, ст. ст. 6, 47, 54 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ст. ст. 3, 10 Закону України «Про державну службу», ст. ст. 9, 583 КПК України, Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року, та Протоколу до Конвенції від 28 березня 1997 року, ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року, присяги судді щодо здійснення правосуддя у суворій відповідності із законом, забезпечення об`єктивного розгляду судових справ на засадах змагальності, недопущення вчинків, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, будучи службовою особою і носієм судової влади, свідомо і цілеспрямовано використовуючи своє службове становище всупереч інтересам правосуддя, маючи відповідну фахову підготовку та досвід роботи у сфері здійснення правосуддя, що підтверджується висновком кваліфікаційної комісії суддів загальних судів Львівського округу від 13 червня 2008 року, яким ОСОБА_4 присвоєно третій кваліфікаційний клас судді, та сертифікатами, виданими у 2012-2013 роках Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, про проходження періодичного навчання суддів, діючи умисно в інтересах ОСОБА_6 , з метою сприяння йому в ухиленні від відповідальності, бажаючи постановлення завідомо неправосудної ухвали про відмову в задоволенні клопотання про тимчасовий арешт, усвідомлюючи, що в такому випадку відмова в задоволенні клопотання призведе до втечі ОСОБА_6 та унеможливить його подальше притягнення до відповідальності, оскільки ця особа вже втекла від правоохоронних органів Республіки Білорусь, достовірно знаючи та будучи переконаним у тому, що діє всупереч вимогам закону і справедливості, при розгляді вказаного клопотання зімітував допущення судової помилки, пославшись на положення розділу II Глави 18 КПК України (запобіжні заходи, затримання особи), а не на положення розділу IX глави 44 КПК України (видача осіб, які вчинили кримінальне правопорушення (екстрадиція), умисно постановив ухвалу, відповідно до якої відмовив у задоволенні клопотання прокурора та звільнив ОСОБА_6 із залу суду, в результаті чого останній продовжує перебувати у розшуку та його місцезнаходження на цей час невідоме.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20 жовтня 2015 року задоволено апеляційну скаргу прокурора прокуратури м. Луцька, а винесену суддею ОСОБА_4 ухвалу - скасовано.

Цією ж ухвалою, клопотання прокуратури м. Луцька задоволено та застосовано до ОСОБА_6 тимчасовий арешт на 40 діб до надходження запиту про його видачу від компетентних органів Республіки Білорусь.

У своїй ухвалі від 20 жовтня 2015 року апеляційний суд констатував безпідставність застосування ОСОБА_4 положень розділу II Глави 18 КПК України, порушення вимог Мінської конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах».

При цьому, згідно з мотивувальною частиною цієї ухвали, при розгляді клопотання слідчим суддею ОСОБА_4 було встановлено особу, перевірено документи, що містять дані про вчинення ОСОБА_6 злочину на території Республіки Білорусь, та документи про обрання щодо нього запобіжного заходу, санкціонованого заступником прокурора Брестської області, що свідчить про наявність підстав для тимчасового арешту, однак безпідставно відмовлено у застосуванні до ОСОБА_6 тимчасового арешту.

Умисні злочинні дії, пов`язані з постановленням завідомо неправосудної ухвали суддею Луцького міськрайонного суду ОСОБА_4 , призвели до прогнозованого подальшого переховування ОСОБА_6 від правоохоронних органів Республіки Білорусь і підриву авторитету правоохоронних та судових органів України в галузі міжнародного співробітництва у кримінальних справах.

Таким чином, своїми умисними діями, що виразились у постановленні суддею завідомо неправосудної ухвали, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 375 КК України (в редакції затвердженої Законом України №2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року, із змінами, внесеними згідно із Законом № 421-VIII від 14 травня 2015 року).

Ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області від 05 січня 2021 року по обвинувальному акту у кримінальному провадженні №0000001, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 січня 2014 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 375 КК України (в редакції затвердженої Законом України №2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року, із змінами, внесеними згідно із Законом № 421-VIII від 14 травня 2015 року) призначено підготовче судове засідання.

02 березня 2021 року, під час підготовчого судового засідання, прокурор звернувся до суду з клопотанням про закриття кримінального провадження №0000001, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 січня 2014 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 375 КК України на підставі п.4 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із тим, що рішенням Конституційного Суду України у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) статті 375 Кримінального кодексу України від 11 червня 2020 року №7-р/2020 (Справа №1-305/2019(7162/19) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), статтю 375 Кримінального кодексу України. Відповідно до зазначеного рішення стаття 375 Кримінального кодексу України, втрачає чинність через 6 місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, тобто 11 грудня 2020 року, а від так стаття 375 КК України, затверджена Законом України №2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року є неконституційною, втратила свою чинність, відповідно скасована кримінальна відповідальність за діяння, передбачене нею.

Обвинувачений ОСОБА_4 , в підготовчому судовому засіданні, пояснив, що свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 375 КК України не визнає.

Що ж стосується прийняття рішення про закриття кримінального провадження № 0000001, то він покладається на розсуд суду.

Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Відповідно до ст. 5КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

В силу п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається у разі, якщо набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою.

Статтею 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішення, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до ст. 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Аналізуючи наведені положення законодавства суд бере до уваги, що чинний кримінальний процесуальний закон не містить такої підстави для закриття кримінального провадження як визнання норми закону, якою встановлюється кримінальна відповідальність, такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною).

У той же час визнання норми КК України неконституційною свідчить про відсутність кримінальної протиправності і караності діяння, описаного у ній. Відповідно, у разі втрати нормою закону про кримінальну відповідальність чинності через її невідповідність Конституції України, кримінально-правові наслідки для особи не настають.

Отже, порівнюючи такі правові явища як втрата чинності норми закону у зв`язку з визнанням її неконституційною та набрання чинності закону, яким скасовується кримінальна відповідальність, суд вважає, що за своїми наслідками вони є тотожними.

Таким чином, ОСОБА_4 , обвинувачується у постановленні суддею завідомо неправосудної ухвали, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.375 КК України.

11 червня 2020 року рішенням Конституційного Суду України №1-305/2019(7162/19) статтю 375 КК України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) і визначено, що вона втрачає чинність через шість місяців з дня ухвалення Конституційним судом України цього Рішення, тобто 11 грудня 2020 року.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 02 вересня 2020 року у справі №0306/7567/12 при розгляді у касаційному провадженні кримінальної справи за ст.375 КК зазначила наступне. Рішенням Конституційного Суду України від 11 червня 2020 року ст.375 КК визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), і передбачено втрату нею чинності через шість місяців з дня ухвалення цього рішення. Встановленою Конституційним Судом України метою відтермінування втрати чинності наведеної кримінально-правової норми є надання законодавцю часу для приведення її змісту у відповідність із Конституцією України. Визнання правової норми неконституційною анулює підстави для формування висновків щодо її застосування, оскільки в такому випадку кримінально-правова норма втрачає законну силу, що є безумовною підставою для закриття кримінальної справи за відповідним обвинуваченням.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі №0306/7567/12 зазначено, що офіційна констатація невідповідності правової норми Конституції України анулює її юридичну силу, що за змістом є рівнозначним виключенню такої норми на законодавчому рівні ( п.26 Постанови).

Кримінальним процесуальним законодавством України, зокрема п.2 ч.3 ст.314 КПК України передбачено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

Таким чином, оскільки інкриміноване ОСОБА_4 діяння за ч.1 ст. 375 КК України на даний час не є протиправним і кримінально караним, то суд вважає за можливе закрити дане кримінальне провадження на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України.

На підставі наведенного,
керуючись ст. ст. 284, 314-316, 369, 372 КПК України,
суд ,-

УХВАЛИВ :
Клопотання прокурора у кримінальному провадженні № 0000001 від 10 січня 2014 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 375 КК України (в редакції затвердженої Законом України №2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року, із змінами, внесеними згідно із Законом № 421-VIII від 14 травня 2015 року) про закриття кримінального провадження на підставі п.4 ч. 1 ст. 284 КПК України задовольнити.

Кримінальне провадження № 0000001 від 10 січня 2014 року в частині обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 375 КК України(в редакції затвердженої Законом України №2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року, із змінами, внесеними згідно із Законом № 421-VIII від 14 травня 2015 року), відомості про яке внесено до ЄРДР 27 жовтня 2015 року за №0000242 закрити на підставі п.4 ч.1 ст. 284 КПК України.

Апеляційна скарга може бути подана до Рівненського апеляційного суду через Млинівський районний суд Рівненської області на ухвалу суду першої інстанції протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя Млинівського райсуду ОСОБА_1