Справа № 461/2728/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/782/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000383 від 21.01.2020 р. про обвинувачення
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Львова, раніше не судимої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,
за ч.1 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченої ОСОБА_6

за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_9 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2020 року відносно ОСОБА_6 , -

встановила:

вироком Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2020 року ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України та на підставі ч. 1 ст. 105 КК України звільнено її від покарання без визначення його виду і розміру.
На підставі п. 1 ч. 2 ст.105 КК України застосовано до ОСОБА_6 примусовий захід виховного характеру у виді застереження.
Речові докази по справі: два диски з відеозаписами залишено при матеріалах кримінального провадження.
Згідно вироку, ОСОБА_6 20 січня 2020 року близько 15 години 30 хвилин, перебуваючи в приміщенні магазину «Pull and Bear», який розташований на першому поверсі ТЦ «Форум Львів» по вул. Під Дубом, 76 у м. Львові, маючи прямий умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів та з метою протиправного збагачення, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, таємно, шляхом вільного доступу, викрала кросівки білого кольору бренду «Pull and Bear» артикул 5323/011/001/38 закупівельною вартістю 526 гривень 35 копійок, чим заподіяла ТОВ «Пул Енд Беа Україна» матеріальну шкоду на вказану суму.
На вирок суду прокурор ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу в якій просить оскаржуваний вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, призначити покарання у виді 15 діб арешту, на підставі ст. ст. 104, 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік із покладенням обов`язків, передбачених п. 1 ч.1, п. 4 ч. 3 ст. 76 КК України - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою. В решті вирок залишити без змін.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що ОСОБА_6 вчинила злочин будучи неповнолітньою, проте на час розгляду справи у суді досягла повноліття, а тому до неї не можна застосувати примусовий захід виховного характеру.
Крім цього, під час розгляду справи не було досліджено будь - яких доказів на підтвердження подальшої бездоганної поведінки ОСОБА_6 .
Звертає увагу, що згідно з досудовою доповіддю органу пробації щодо обвинуваченої ОСОБА_6 , яка взята судом першої інстанції до уваги, існує низький рівень ризику вчинення обвинуваченою повторного кримінального правопорушення, виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції при ухваленні 20.05.2020 вироку щодо ОСОБА_6 необгрунтовано та безпідставно звільнив її від покарання без визначення його виду і розміру та застосував примусовий захід виховного характеру у виді застереження на підставі ч. ч. 1, 2 ст.105 КК України, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону який не підлягає застосуванню, та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Разом з цим, наголошує, що ОСОБА_6 раніше не судима, вперше вчинила злочин середньої тяжкості будучи неповнолітньою, активно сприяла розкриттю злочину, збитки по кримінальному провадженні повністю відшкодовані, проте не має самостійного доходу чи власних коштів, а тому, є всі підстави для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.ст. 104, 75 КК України.
На вказану апеляційну скаргу адвокат ОСОБА_8 подала заперечення.
Заслухавши доповідача, виступ прокурора про задоволення апеляційної скарги, думку обвинуваченої та її захисника, які не заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи наведені в апеляційній скарзі, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У суді апеляційної інстанції встановлено, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися під час судового засідання і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України.
За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_6 , за ч.1 ст. 185 КК України є вірною.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.
Так, доводи прокурора, що ОСОБА_6 вчинила злочин будучи неповнолітньою, проте на час розгляду справи у суді досягла повноліття, а тому до неї не можна застосувати примусовий захід виховного характеру, є обґрунтованими.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 105 КК України неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання. У цьому разі суд застосовує до неповнолітнього примусові заходи виховного характеру.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до п. 10 Зауважень загального порядку № 10 (2007) Комітету ООН з прав дитини «Права дітей у системі юстиції щодо дітей», прикладом якнайкращого забезпечення інтересів дитини є практика, коли традиційні цілі кримінального правосуддя, такі як покарання, поступаються місцем реабілітаційним та відновним цілям правосуддя у справах дітей - правопорушників.
В п. 23.2 Рекомендацій СМ/Rec (2008) 11 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Про європейські правила стосовно неповнолітніх правопорушників, щодо яких застосовуються санкції або заходи» зокрема наголошується, що перевагу слід надавати таким санкціям та заходам, які можуть мати виховний вплив, а також сприяти відшкодуванню збитків, завданих правопорушенням, яке вчинила неповнолітня особа.
Згідно, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №5 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх» Неповнолітній вік особи, яка вчинила злочин, згідно з п.3 ч.1 ст. 66 КК ( 2341-14 ) є обставиною, яка пом`якшує покарання. Вона обов`язково має враховуватись при призначенні покарання - незалежно від того, чи досяг підсудний на час розгляду справи повноліття. Залежно від конкретних обставин справи суди повинні враховувати як такі, що пом`якшують покарання, й інші обставини, перелічені в ч.1 вказаної статті, а також обставини, хоча й не зазначені у законі, але які знижують ступінь суспільної небезпечності злочину чи особи (наприклад, втягнення неповнолітнього у злочинну діяльність іншою особою, примирення з потерпілим тощо).
Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №2 «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» передбачено, що відповідно до чинного законодавства примусові заходи виховного характеру можна застосовувати до особи, яка у віці від 14 до 18 років учинила злочин невеликої або середньої тяжкості, а також до особи, котра у період від 11 років до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, учинила суспільно небезпечне діяння, що має ознаки дії чи бездіяльності, передбачених Особливою частиною Кримінального кодексу України.
Відтак, має юридичне значення вік особи від 14 до 18 років - в момент вчинення злочину, а не її вік на момент винесення вироку.
Висновки суду, який врахував сукупність всіх обставин кримінального правопорушення, ступінь тяжкості вчиненого неповнолітньою ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке є злочином середньої тяжкості, і який вчинено вперше, обставини його вчинення, позитивні дані про особу неповнолітньої обвинуваченої, яка характеризуються позитивно за місцем проживання та навчання, обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання, досудову доповідь органу пробації, згідно якої виправлення обвинуваченої без позбавлення чи обмеження волі на певний строк можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, суд прийшов до висновку, що обвинувачена на час ухвалення вироку не потребує застосування покарання та її можливо звільнити від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру, з таким висновком погоджується і колегія суддів.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про можливість звільнення від покарання та застосування до неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_6 , яка вперше вчинила злочин, на момент його вчинення являлась неповнолітньою особою, щиро розкаялась у вчиненому, шкоду відшкодовано, висловила запевнення не вчиняти у майбутньому злочинів, примусових заходів виховного характеру у виді застереження, відтак апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 слід залишити без задоволення, оскаржуваний вирок без змін.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2020 року відносно ОСОБА_6 без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4