Справа № 404/6264/21
Номер провадження 1-кс/404/2182/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 року місто Кропивницький

Слідчий суддя Кіровського районного суду міста Кіровограда ОСОБА_1 , з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , дізнавача ОСОБА_3 , володільця майна ОСОБА_4 , представника володільця майна ОСОБА_5 , власника майна ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Кіровського районного суду міста Кіровограда клопотання дізнавача СД Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_3 погодженого з прокурором Кіровоградської місцевої прокуратури ОСОБА_7 про накладення арешту на майно по матеріалам кримінального провадження 01042, за ст. 356 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Дізнавач за погодженням з прокурором звернувся до Кіровського районного суду міста Кіровограда з клопотанням, про накладення арешту на тимчасово вилучений під час огляду місця події від 17.08.2021 року автомобіль «Вольво» реєстраційний номер НОМЕР_1 , винкод XLBKX033EKC021247, власником якого зареєстрована ОСОБА_6 . В обґрунтування зазначив, що покійний чоловік ОСОБА_6 продав ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 спірний транспортний засіб. Перелік потерпілих осіб не є остаточним. Всі вони обґрунтовано вважають себе законними власниками та володільцями спірного транспортного засобу, оскільки розрахувались за придбаний ними автомобіль.

Разом з цим спірний транспортний засіб зареєстрований за ОСОБА_6 , яка вимагає повернути належне їй авто. Оскільки ОСОБА_6 скаржиться на постійні самоправні перепродажі авто, дізнавач вилучив спірний транспортний засіб визнав його речовим доказом (ст. 98 КПК України) і передав на зберігання в порядку ст.100 КПК України. Звернувся з клопотанням з метою забезпечення належних умов зберігання можливого предмету посягання. А також забезпечити ризик розукомплектування та заміни вузлів та агрегатів і припинити постійні перепродажі авто. Вилучення авто зупинить появу нових потерпілих у цьому провадженні, тобто попередить вчинення нових самоправних дій.

З цих же підстав просить накласти арешт на свідоцтво і ключ від транспортного засобу.

Прокурор не зявився, його неявка не перешкоджає у вирішенні заявленого клопотання.

ОСОБА_4 , як володілець тимчасово вилученого майна та його представник вважають себе законним набувачем та користувачем, оскільки добросовісно оплатно придбав спірний авто та відкрито експлуатував його.

ОСОБА_6 , просить повернути належний їй автомобіль, оскільки за нею зареєстровано право власності на Вольво.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Частиною 3 ст. 170 КПК України визначено, що у випадку передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, дізнавач правильно звернувся з клопотанням про накладення арешту на автомобіль з тих підстав, що він є речовим доказом у даному кримінальному провадженні. Майно, яке є речовим доказом та відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання), тобто перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт на автомобіль з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна. Завдання полягає в тому, щоб дослідити ті обставини кримінального провадження, про які органу досудового розслідування стало відомо на початковій стадії досудового розслідування та які дають достатньо обґрунтовані підстави для звернення до суду з відповідним клопотанням про арешт майна.

Такий правовий висновок узгоджується з практикою застосування ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону. Досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи». На початковій стадії досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні виправдана потреба у тимчасовому втручанні в права та інтереси власників та володільців майна, шляхом накладення арешту.

В обґрунтування дізнавач зазначив, що колишній покійний чоловік ОСОБА_6 продав ОСОБА_8 , а останній ОСОБА_9 , а останній ОСОБА_10 , а останній ОСОБА_11 , а останній ОСОБА_4 та іншим невстановленим особам спірний транспортний засіб. Таким чином дізнавач надав достатні та переконливі факти, що транспортний засіб міг бути предметом можливого самоправного посягання на право законного володіння та розпорядження майном, на підставі яких доводиться обґрунтована підозра щодо ознак кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування арешту майна. (п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України).

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна. (ч.11 ст. 170 КПК України)

Дізнавач довів наявність розумної підозри про існування ризику нового перепродажу, розборки, продажу цілого по частинам, заміни номерних вузлів та агрегатів, тобто ризику втрати значення речового доказу, як такого. За таких умов, тимчасово вилучене майно відповідає вказаним критеріям і підлягає арешту. Також для проведення ефективного досудового розслідування, призначення та проведення спеціальних досліджень є потреба у збереженні цього майна у такому незмінному стані до встановлення фактичних обставин вчинення злочину.

У випадку повернення автомобіля його володільцю, - ОСОБА_4 , знову виникне ризик подальшого перепродажу транспортного засобу, тобто не будуть досягнуті завдання цього кримінального провадження (ст. 2 КПК України).

Зважаючи на перераховані обставини, підлягає задоволенню вимога слідчого, про необхідність накладення арешту на: тимчасово вилучений транспортний засіб, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та ключа від нього з встановленням заборони : користування, володіння, розпорядження ним.

Окремої уваги заслуговують наступні факти : власник майна дозволив особі користуватись майном. Згодом користувач продав спірне авто а нові володільці добросовісно або недобросовісно перепродали автомобіль.

Існує велика кількість можливих власників/володільців. Також наявні сумнівні та неперевірені обставини переходу права користування на транспортний засіб. Фактично існують претензії щодо відшкодування збитків, а також стягнення витрат на : ремонт, поліпшення, зберігання автомобіля, амортизаційні втрати, необхідність застосування реституції та можливе оспорювання правомірності переходу права користування та власності на засіб пересування. Всі ці фактори остаточно переконують про деліктні правовідносини та наявний майновий спір щодо користування та володіння рухомим майном.

Відповідно до ч. 12 ст. 100 КПК України, спір про належність речей які підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства.

У такому випадку річ зберігається до набрання рішенням суду законної сили. Згідно п. 1 Постанови Пленуму № 5 Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Таким чином по кримінальному провадженню власники/володільці можуть ініціювати перед судом чи слідчим суддею розгляд клопотання про зняття арешту, після пред`явлення ними копії судового рішення, що набрало законної сили, про визнання за певною особою права власності чи користування тимчасово вилученим та арештованим автомобілем. Застосований правовий механізм гарантує забезпечення майнових прав власника/володільця та законність переходу права володіння, розпорядження і користування.

Цивільний та Цивільний процесуальний Кодекс України регулюють порядок повернення майна, що було набуто особою без достатніх правових підстав. На відміну від вирішення майнових спорів, слідчий суддя за правилами п. 2 ч. 1 ст. 169 КПК України може повернути тимчасово вилучене майно особі, у якої воно було вилучено тільки у разі відмови в задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна.

У цьому провадженні ОСОБА_6 є власником арештованого майна, а не його володільцем. ОСОБА_6 особисто наполягала про накладення арешту. Клопотання задоволено, майно арештовано, тобто слідчий суддя у кримінальному судочинстві не має законних підстав повернути авто безпосередньо ОСОБА_6 .

Керуючись ст. ст. 170-175, 309, 392, 532 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити.

Накласти арешт на автомобіль «Вольво», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вин-код НОМЕР_2 , власником якого зареєстрована ОСОБА_6 , користувачем якого є ОСОБА_4 , а також на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та ключ від автомобіля, встановивши заборону на користування, розпорядження та відчуження зазначеним транспортним засобом, свідоцтвом та ключем.

Ухвала підлягає негайному виконанню дізнавачем СД Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_3 з вчиненням ним у визначеному законом порядку дій по реєстрації арешту майна та забезпечення умов його зберігання.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення. Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги, а при оскарженні ухвали - після постановлення ухвали апеляційним судом при відхиленні апеляції.

Суддя Кіровського

районного суду

м.Кіровограда ОСОБА_1