ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/613/21 Справа № 191/1654/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_5 на ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року про застосування примусових заходів медичного характеру щодо
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Синельникове, Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,
який вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України,
за участю:
секретаря ОСОБА_7 ,
прокурора ОСОБА_8 ,
особи, щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_9 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року застосовано щодо ОСОБА_6 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом.
Мотивуючи прийняте рішення, суд послався на те, що в діях ОСОБА_6 наявні ознаки суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, та яке вчинено ним у стані неосудності, тому суд дійшов висновку про необхідність застосування до нього примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.
В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу змінити та виключити із мотивувальної частини ухвали посилання на спрямованість умислу, мету і мотив дій ОСОБА_6 при вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги прокурор посилається на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність. Так, прокурор вказує, що суд дійшов помилкового висновку щодо наявності у свідомості ОСОБА_6 чітко сформованого умислу, у розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, а тому висновки суду про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону України про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який апеляційну скаргу підтримав, ОСОБА_6 та його захисника, який не заперечував проти задоволення скарги прокурора, перевіривши матеріали провадження й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає їх обгрунтованими з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 503 КПК України, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності.
В силу вимог ч. 1 ст. 505 КПК України, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру підлягають встановленню, зокрема, час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення.
Під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру, відповідно до ч. 1 ст. 513 КПК України, суд, окрім іншого, з`ясовує: чи мало місце суспільно небезпечне діяння; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння особою.
Виходячи із передбачених ст. 19 КК України критеріїв, осудною є особа, яка під час вчинення злочину могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, тоді як неосудна особа позбавлена такої здатності внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.
Згідно з положеннями статей 23, 24 КК України умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки. Умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.
Мотив злочину це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином.
Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб. Мотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини.
Враховуючи зазначене, особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.
Цих вимог закону судом не було дотримано в повному обсязі.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, зокрема, з висновку судово-психіатричної експертизи № 187 від 29.10.2020, ОСОБА_6 не міг на час вчинення суспільно небезпечного діяння, і на цей час не може, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, внаслідок хронічного психічного захворювання. За своїм психічним станом ОСОБА_6 потребує застосування до нього примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з налання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом.
Разом з цим, суд не врахував того факту, що здатність особи усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними, про що йдеться в апеляційній скарзі прокурора, є невід`ємною ознакою, що характеризує суб`єкт злочину лише за критерієм осудності.
У випадку вчинення суспільно-небезпечного діяння у стані неосудності можливо вести мову лише про те, чи мало воно місце. В такому разі, умисел, мотив та мета, як вольові ознаки суб"єктивної сторони складу злочину, виключаються, й мають місце лише тоді, коли особа здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Отже, вважати обґрунтованими висновки суду щодо наявності умислу та його спрямованості, мети і мотиву в діях ОСОБА_6 при вчиненні суспільно-небезпечного діяння, колегія суддів не може та вважає слушними доводи прокурора щодо порушення судом першої інстанції при постановленні ухвали вимог закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст.409 КПК України, підставою для зміни судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з вимогами ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, зокрема, неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу щодо ОСОБА_6 , допустив неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність через неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, тому доводи апеляційної скарги прокурора підлягають задоволенню, а вирок в цій частині - зміні на підставі ст. 409 КПК України.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розгляді кримінального провадження істотних вимог норм кримінального процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування судового рішення у провадженні, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_5 задовольнити.
Ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_6 змінити.
Виключити з мотивувальної частини ухвали посилання на спрямованість умислу, мету і мотив дій ОСОБА_6 при вчиненні суспільно-небезпеченого діяння, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.
В іншій частині ухвалу залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4