Справа № 638/1308/19
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді Подус Г.С.

при секретарі Коваленко О.В.,

з участю прокурора Моісеєнко О.В.,

захисника Фоміна П.В.,

обвинуваченого ОСОБА_1 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0005043 від 21.12.2018 р. за обвинуваченням:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомир, українця, громадянина України, маючого вищу освіту, одруженого, має на утриманні неповнолітніх дітей 2016 та 2017 р.н., не працюючого, раніше судимого 22.11.2012 Коростенським районним судом Житомирської області за ст. 185 ч. 3 КК України до 3 років позбавлення волі ст. 76, 104 КК України з випробувальним терміном 1 рік. 6 міс., 11.03.2015 року Приморським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 185 КК України, до 1 року обмеження волі із застосуванням ст. 75, 76 КК України покарання з випробуванням строком 1 (один) рік, який зареєстрований: АДРЕСА_1 , проживає в АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення-злочину передбаченого ч.3 ст. 186, ч. 2 ст. 289 КК України, -

встановив:

21.12.2018 року близько 19 годин 40 хвилин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, за попередньою змовою і в групі з іншою особою, матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, з метою незаконного збагачення, діючи з корисливих мотивів, прибули за адресою: АДРЕСА_3 , де незаконно проникли до квартири НОМЕР_3 , яка тимчасово знаходиться в користуванні потерпілого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , де реалізуючи свій злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна, заздалегідь розподіливши свої ролі, відповідно до яких ОСОБА_1 із застосуванням насилля, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, повалив потерпілого ОСОБА_2 на підлогу та утримував його, а інша особою, матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження, діючи протиправно змотав ноги та руки ОСОБА_2 скотч-стрічкою, після чого відкрито заволоділи барсеткою останнього , в якій заходились грошові кошти в сумі 400 грн., мобільним телефоном марки «Apple» моделі «Iphone 7» вартістю відповідно до висновку судово-товарозначної експертизи №890 від 17.01.2019 - 13600 грн. та ключами від автомобілю марки «Nissan» моделі «Note» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, залишивши потерпілого ОСОБА_2 змотаним скотч-стрічкою в квартирі, розпорядились викраденим майном на свій розсуд, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду.

Крім того, ОСОБА_1 , 21.12.2018 року близько 19 годин 45 хвилин за попередньою змовою і в групі з іншою особою, матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, з метою незаконного збагачення, діючи з корисливих мотивів, прибули за адресою АДРЕСА_3 , де незаконно проникли до квартири НОМЕР_3 , яка тимчасово знаходиться в користуванні потерпілого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , де реалізуючи свій злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна, заздалегідь розподіливши свої ролі відкрито, відповідно до яких ОСОБА_1 із застосуванням насилля, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, повалив потерпілого ОСОБА_2 на підлогу та утримував, а інша особа матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження, діючи протиправно змотав ноги та руки ОСОБА_2 скотч-стрічкою, після чого відкрито заволоділи барсеткою останнього, в якій знаходились грошові кошти в сумі 400 гривень, мобільним телефоном марки «Apple» моделі «Iphone 7» та ключами від автомобілю марки «Nissan» моделі «Note» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Після чого, ОСОБА_1 за попередньою змовою і в групі з іншою особою, матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження, знаходячись біля буд. №38-а по вул. Тобольській в м. Харкові, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом заволоділи автомобілем марки «Nissan» моделі «Note» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю відповідно до висновку судової авто товарознавчої експертизи №891 від 17.01.2019 року - 158495, 33 грн., який належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, розпорядившись вищевказаним автомобілем на свій розсуд, спричинили потерпілому матеріальну шкоду.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_1 у скоєному кримінальному правопорушенні себе винним не визнав, надав суду свої пояснення, в яких вказав, що він в середині грудня 2018 року приїхав до Харкова, зустрівся з іншою особою, матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження, який допоміг йому в одній ситуації, орендував квартиру, та не було коштів розрахуватися, орендодавець забрав його речі, і вони вирішили його налякати. Приїхали вдвох на квартиру, інша особа, матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження, сказав йому щоб він схопив потерпілого, особисто ніяких пошкоджень потерпілому не наносив. В подальшому він з водієм приїхав до МакДональдса, де його чекав інша особа, матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження, та передав йому ключ від автомобіля потерпілого, та сказав дочекатися водія викликаного зі служби таксі. Дочекавшись водія, який був викликаний ОСОБА_1 передав йому ключі від автомобіля потерпілого.

Обвинувачений вказує, що схопив потерпілого, повалив на підлогу та зв`язав потерпілого. Інша особа матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження, забрав речі потерпілого та вийшов, після чого ОСОБА_1 взяв потерпілого та посадив на диван, і вийшов за іншою особою, запропонував йому все виправити. Приїхав з водієм, до МакДональдсу і там вже був його знайомий, в авто потерпілого, і попросив його ( ОСОБА_1 ) передати ключі водію, що зараз приїде, що він і зробив. Його знайомий, матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження, постійно погрожував йому, тому він виконував все, що він йому говорив, під впливом. Першим з потерпілим зустрівся саме він ( ОСОБА_1 ), повинен був забрати речі знайомого у потерпілого, потерпілий відкрив двері, та він йому повідомив, що зараз приїде знайомий, потерпілий сам пустив до квартири. Пояснив також, що потерпілого повалив на підлогу він, особисто ніяких пошкоджень потерпілому не наносив.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим вини, його винуватість у вчиненні злочину за встановлених судом обставин підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів.

По показанням потерпілого ОСОБА_2 21.12.2018 року близько 19 години він зустрівся з ОСОБА_1 для того, щоб здати йому квартиру на 2 доби. Домовлявся за нього інша особа, матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження, потерпілий з ОСОБА_1 піднялися до квартири, де вже чекав знайомий ОСОБА_1 , особа, матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження. Будучи вже в квартирі, ОСОБА_1 дав йому гроші, після чого від знайомого ОСОБА_1 , особи матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження, надійшла команда «Тримай його». Після чого, його повалили, зв`язали, забрали барсетку, телефон, гаманець де були гроші, ключі від машини, квартири, після чого посадили його на диван та пішли. Він добрався до кухні розрізав стотч-стрічку, якою був зв`язаний, викликав поліцію, після чого побачив, що немає його машини. Вказав, що в квартиру пустив їх добровільно, адже вони домовлялись про оренду квартири. Він знав знайомого ОСОБА_1 - особу, матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження, він знімав у нього житло. На диван посадив його ОСОБА_1 та погрожував йому також саме він. Знайомий ОСОБА_1 , особа матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження, усім командував.

Свідок ОСОБА_3 пояснив суду, що 21.12.2018 року він працював в службі таксі, отримав замовлення перевезти авто на інший адрес. Він передзвонив уточнити місце зустрічі та попросив трішки почекати. Через годину передзвонив і сказав, що може під`їжджати. Поїхав на обумовлене місце, йому віддали ключі від авто, це було біля «Антошка» на станції метро «Наукова», ключі від автомобіля передав ОСОБА_1 , та попросив відігнати авто за адресою АДРЕСА_5 , автомобіль був «Nissan» моделі «Note» червоного кольору. ОСОБА_1 передав ключі та авто, технічний паспорт шукали в бардачку. В початку пр. Тракторобудівників його зупинила патрульна поліція, пояснили що автомобіль в угоні, 2 працівника сіли до авто та попросили доставити авто в кінцеву точку, свідок продовжив спілкуватися з замовником. З ким саме він спілкувався він не знає, коли приїхав, винагороду віддав йому водій іншого таксі, а ключі замовник сказав залишити в кіоску біля будинку, там відмовились їх взяти, про що в телефонному режимі свідок повідомив замовника. В подальшому отримав вказівку віддати ключі іншому водію таксі. Таксі приїхало, в подальшому працівники поліції усім займались. Хто телефонував по телефону він не знає, номер телефону зберіг по скріншоту « НОМЕР_2 ».

Прокурором у якості доказів винуватості обвинуваченого ОСОБА_1 у скоєному кримінальному правопорушенні надані до суду письмові докази, а саме:

- протокол проведення слідчого експерименту від 22.01.2019 року, яким встановлено, що особа, матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження, добровільно пояснив, що з ОСОБА_1 вони познайомилися в м. Києві влітку 2018 року, також вказав, що саме ОСОБА_1 запропонував йому когось пограбувати, адже він був винен йому грошей. На що, особа, матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження, запропонував «бомбонуть» людину у якої він декілька разів знімав квартири.

Протоколом проведення слідчого експерименту та показаннями потерпілого спростовуються твердження ОСОБА_1 з приводу того, що його знайомий, особа , матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження, йому постійно погрожував, що він перебував під постійним тиском. Також дані докази спростовують твердження захисника та ОСОБА_1 з приводу того, що він не мав умислу на угон автомобіля, адже саме ОСОБА_1 передав ключі водію таксі, для подальшого його збуту.

- протокол огляду місця події від 21.12.2018 року;

- протокол огляду місця події від 22.12.2018 року;

- протокол пред`явлення особи для впізнання від 22.12.2018 року;

- протокол пред`явлення особи для впізнання від 22.12.2018 року;

- рапорт працівника патрульної поліції від 22.12.2018 року Гнуділова О.О. ;

- протокол затримання особи підозрюваної у вчиненні злочину від 22.12.2018 року;

- постанова про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 22.12.2018 року;

- висновок судової авто товарознавчої експертизи від 17.01.2019 року;

- висновок судової товарознавчої експертизи від 11.01.2019 року.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку та знаходить їх достатніми та допустимими, такими що узгоджуються між собою, що об`єктивно доказують вину обвинуваченого у вчиненні вищезазначених кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим приходить до висновку щодо можливості покласти їх в основу ухваленого вироку суду.

Відповідно до положень ст. 92 КПК у кримінальному провадженні обов`язок доказування покладено на прокурора.

Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка згідно змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами, як і Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, застосовується як джерело права, а саме у рішенні «Коробов проти України», вказано, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

За змістом ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Очевидно, що предмет доказування в конкретному кримінальному провадженні, тобто сукупність передбачених кримінальним процесуальним законом обставин, встановлення яких необхідно для вирішення кримінального провадження, залежить від того, у вчиненні якого саме кримінального правопорушення обвинувачується особа, оскільки кримінальні правопорушення різняться за об`єктом, об`єктивною та суб`єктивною сторонами, суб`єктом. Пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення з кваліфікацією її дій за статтею (частиною статті) Кримінального кодексу, сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона буде доводити перед судом.

Згідно з ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Обвинувачений визнає вчинення ним кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України однак заперечує свою участь у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Суд відхиляє аргументи сторони захисту з приводу того, що у обвинуваченого ОСОБА_1 був відсутній умисел на угон автомобіля, та про необхідність перекваліфікації кримінального правопорушення з ч. 2 ст. 289 КК України на ч. 1 ст. 246 КК України, з огляду на наступне.

Підтвердження правової кваліфікації дій ОСОБА_1 відбулося за показаннями потерпілого ОСОБА_2 , свідка ОСОБА_3 , та письмовими доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 КК України злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (два або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.

Вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб означає спільне вчинення цього злочину декількома (двома і більше) суб`єктами злочину, які заздалегідь домовились про спільне його вчинення. Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь - означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії готування до злочину, а також у процесі замаху на злочин. Як випливає із ч. 2 ст. 28 КК України, домовленість повинна стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо. Учасники вчинення злочину такою групою діють як співвиконавці. При цьому конклюдентними вважають мовчазні дії, з яких можна зробити висновок про дійсні наміри особи, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір. Це, наприклад, обмін жестами, мімікою, певними рухами, поведінки, що свідчить про намір діяти для досягнення спільної злочинної мети, з якої можна зробити висновок про такий намір внаслідок чого дії співучасників стають узгодженими.

Такі ж позиції викладені в Постановах ККС ВС 10.12.2020 справа №464/710/18 провадження № 51-3805 км 20, від 07.10.2020 справа № 589/2313/18 провадження № 51-841км19).

Саме показання потерпілого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в своїй сукупності дають підстави встановити, що ОСОБА_1 та інша особа, матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження, діяли в групі та мали розподілені ролі, з огляду на їх спільність дій, по перше, заздалегідь вони домовились про зустріч з потерпілим, кожен з них мав свою роль, ОСОБА_1 була надана команда, про початок виконання, що також підтверджує спільний намір. В подальшому кожен з учасників відповідав за конкретні діє ( ОСОБА_1 - зв`язав потерпілого, інша особа - забрав барсетку та інше майно, в подальшому саме ОСОБА_1 передав ключі та автомобіль водію таксі, та дав чіткі вказівки про місце прибуття, а інша особа в свою чергу забезпечила їх автомобілем на якому він зникл).

Твердження ОСОБА_1 з приводу того, що він не мав умислу та наміру в угоні автомобіля потерпілого спростовуються тим, що саме він передав автомобіль та ключі від нього ОСОБА_3 , в подальшому вказав йому адресу куди необхідно було доставити автомобіль, що свідчить про його обізнаність та чіткість дій кожного учасника. Твердження ОСОБА_1 , що йому погрожував його співучасник, особа, матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження, також не підтверджуються ані доказами, ані фактичними обставинами справи, а саме спростовуються протоколом проведення слідчого експерименту, згідно якого, особа, матеріали кримінального провадження відносно якого виділено в окреме провадження, прямо вказав, що коли ОСОБА_1 прибув до Харкова він запропонував йому пограбувати його знайомого, тобто корисливий умисел та група у них утворилися ще в жовтні 2018 року.

Відповідно до статті 289 КК та пункту 1 примітки до неї під незаконним заволодінням транспортним засобом слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

Аналізуючи вищенаведені докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вказані докази є допустимими, належними, достовірними і достатніми для встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні, узгодженими між собою, не викликають у суду сумнівів, та повністю викривають обвинуваченого ОСОБА_1 у вчиненні вказаного злочину за попередньою змовою групою осіб, а доводи сторони захисту про недоведеність його участі у вчиненні злочину суперечать дослідженим доказам та є неспроможними.

Враховуючи викладене, доводам обвинуваченого ОСОБА_1 про те, що він не причетний до вчинення інкримінованого злочину, суд надає критичну оцінку, розцінює їх як позицію захисту від пред`явленого обвинувачення та спробу уникнути кримінальної відповідальності.

Таким чином, наведені докази з огляду на послідовність і характер дій обвинуваченого об`єктивно доводять наявність спільного умислу на здійснення саме відкритого викрадення чужого майна (потерпілого), та незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, які були заздалегідь сплановані і підготовлені обвинуваченим та іншою особою. У їх розпорядженні була скотч-стрічка, яка заздалегідь була підготовлена для потерпілого, також вони заздалегідь спланували зникнення з місця злочину на іншому автомобілі.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 щодо його непричетності до вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом з огляду на відсутність у нього умислу не можна визнати обґрунтованими, оскільки вони суперечать безпосередньо дослідженим судом доказам та не ґрунтуються на законі.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та інша особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, попередньо домовились на вчинення злочину щодо потерпілого ОСОБА_2 з метою заволодіння його грошима, та іншим цінним майном, що може зберігатися у нього, про що свідчить наступне.

Щодо такої кваліфікуючої ознаки обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 186 КК України, як «вчинене з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище», суд спростовує посилання обвинуваченого з приводу того, що він не проникав у житло, а потерпілий сам його пустив, з огляду на те, що потерпілий вказав, що метою зустрічі був зйом квартири, тобто він зустрівся з ОСОБА_1 для того щоб показати йому квартиру та в подальшому здати в оренду. Тобто в квартиру ОСОБА_1 потрапив шляхом введення ОСОБА_2 в оману з приводу підстав їх зустрічі.

Дії ОСОБА_1 суд кваліфікує:

- за ч.3 ст. 186 КК України, як Відкрите викрадення чужого майна (грабіж) поєднаний з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище;

- за ч. 2 ст. 289 КК України, Незаконне заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання на переконання суду, повинно відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09 червня 2005 року; «Фрізен проти Росії» від 24 березня 2005 року; «Ісмайлова проти Росії» від 29 листопада 2007 року).

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим так і іншими особами. Для досягнення мети покарання суд керується принципами індивідуалізації та справедливості покарання. Цілі покарання - запобігання і попередження - вважаються характеристиками кримінально-правових санкцій (рішення ЄСПЛ "Езех і Коннорс проти Сполученого Королівства").

Вимога додержуватись справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно зі ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації таке покарання буде адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності, даними про особу, достатнім для перевиховання обвинуваченого та попередження скоєння нових злочинів.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_1 , суд бере до уваги ступінь суспільної небезпеки вчинених ним злочинів, обидва з яких віднесені до категорії тяжких та враховує відомості про особу обвинуваченого, стан його здоров`я, його ставлення до вчинених ним діянь, поведінку під час кримінального провадження.

ОСОБА_1 під час досудового розслідування і на початку судового розгляду частково визнавав себе винним.

ОСОБА_1 офіційно на час вчинення злочину не працевлаштований, має дружину, на утриманні двох малолітніх дітей.

ОСОБА_1 є особою, що раніше неодноразово судимий, зокрема, за вчинення злочинів у сфері проти власності, покарання за останнім вироком відбуте.

Обставинами, які пом`якшують покарання, згідно зі ст. 66 КК України, не встановлено.

Обставин, які обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.

З урахуванням викладеного вище, вчинення двох умисних тяжких злочинів, суд вважає, що для виправлення ОСОБА_1 та попередження нових злочинів необхідним є призначення йому основного покарання лише у виді позбавлення волі за кожен злочин, а з урахуванням пом`якшуючих покарання обставин і його поведінку під час судового розгляду - в мінімальних розмірах, передбачених санкціями ч. 3 ст.186, ч.2 ст. 289 КК України, без застосування додаткового покарання - конфіскації майна: за ч. 3 ст. 186 КК України- 4 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 289 КК України- 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

В силу ч. 1 ст. 70 КК України, призначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у вигляді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна.

Визначене покарання є необхідним і достатнім для досягнення його мети.

Потерпілий претензій до обвинуваченого не має, призначення покарання відносить на розсуд суду.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

На підставі ст.ст. 122, 124 КПК України, витрати, пов`язані із залученням експертів, підлягають частковому стягненню з ОСОБА_1 на користь держави.

Суд частково стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на проведення судових експертиз в сумі 715,00 грн., 715,00 грн.

Долю долучених до справи речових доказів необхідно вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.

Запобіжний захід ОСОБА_1 обраний у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили - залишити без змін.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_1 , строк попереднього ув`язнення з 21.12.2018 року по набрання даним вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.100, 122, 366-368, 371, 373-374, 376, 395 КПК України, суд, -

ухвалив:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 289 КК України та призначити покарання:

-за ч. 3 ст. 186 КК України призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки;

-за ч. 2 ст. 289 КК України призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років позбавлення волі без конфіскації майна;

В силу ч. 1 ст. 70 КК України, призначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років позбавлення волі без конфіскації майна;

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в дохід держави судові витрати на проведення судових експертиз у розмірі 715,00 грн та 715,00 грн., що в загальній сумі становить 1430 грн.

Запобіжний захід, застосований відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківська установа виконання покарань (№27)» до набрання вироком законної сили залишити без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 рахувати з 21.12.2018 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк попереднього ув`язнення з 21.12.2018 року по набрання даним вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Речові докази по даному кримінальному провадженню, вважати повернутими власникам.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду до або через Дзержинський районний суд міста Харкова 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя