Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/2335/16-к
Провадження № 1-кп/945/15/21
ВИРОК
Іменем України

24 травня 2021 року м. Миколаїв
Миколаївський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 (приймає участь дистанційно з Ленінського
районного суду м.Кіровограда),
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 (приймає участь дистанційно з Ленінського
районного суду м.Кіровограда),

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Кіровоградстким районним судом Кіровоградської області у приміщенні Миколаївського районного суду Миколаївської області кримінальне провадження № 0002310, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.10.2015 року, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Лугове Сакського району АР Крим, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2

у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.408 КК України,

встановив:
Формулювання обвинувачення ОСОБА_4 , визнаного судом доведеним.
Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 15/2015 від 14.01.2015 року громадянина ОСОБА_4 призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період, 17.03.2015 року ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.03.2015 року №55 з того ж дня солдата ОСОБА_4 до списків особового складу зазначеної військової частини, зараховано на всі види забезпечення, а також призначено на посаду курсанта навчального батальйону зазначеної військової частини.
Будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, солдат ОСОБА_4 , відповідно до ст.ст.9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року №548-ХІV, ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (далі Статутів), ст.ст.1, ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів і начальників), постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, дорожити честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; додержуватись правил військової поведінки; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини, вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки; завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять не лише про нього, а й про Збройні Сили в цілому; не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців.
Разом з тим, солдат ОСОБА_4 , діючи всупереч інтересам служби та наведеним вище вимогам Статутів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання у вигляді самовільного залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби в умовах особливого періоду, будучи придатним для проходження військової служби, вирішив самовільно залишити військову частину з метою ухилитися від військової служби в умовах особливого періоду, тобто вчинити дезертирство. Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на вчинення дезертирства в умовах особливого періоду, солдат ОСОБА_4 18.05.2015 року самовільно залишив військову частину, що дислокується за адресою: Миколаївська область, Миколаївський район, с. Улянівка, з метою зовсім ухилитися від військової служби в умовах особливого періоду та продовжував ухилятися від військової служби в умовах особливого періоду до 21.09.2016 року, тобто до дня добровільного прибуття до військової прокуратури Кіровоградського гарнізону Південного регіону України. Упродовж зазначеного періоду дезертирства в умовах особливого періоду солдат ОСОБА_4 з приводу будь-яких захворювань до медичних закладів не звертався, командування військової частини чи органи військового управління про своє місцезнаходження не повідомляв, органами влади не затримувався, жодних перешкод для прибуття до військової частини не мав, проводячи службовий час на власний розсуд.

Позиція обвинуваченого ОСОБА_4 .
Обвинувачений ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні визнав у повному обсязі, щиро каявся і дав показання, які за своїм змістом відповідають викладеним вище обставинам вчинення кримінального правопорушення.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_4 .
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує в межах пред`явленого йому обвинувачення за ч.3 ст.408 КК України дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини з метою ухилитись від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

У даному кримінальному провадженні 21.09.2016 року між прокурором ОСОБА_7 та підозрюваним ОСОБА_4 у присутності захисника ОСОБА_5 укладено угоду про визнання винуватості згідно з вимогами ст.ст.468, 469, 472 КПК України.

Відповідно до змісту угоди про визнання винуватості прокурор ОСОБА_7 та підозрюваний ОСОБА_4 дійшли згоди щодо формулювання підозри і кваліфікації дій за ч.3 ст.408 КК України.

Згідно з угодою про визнання винуватості підозрюваний ОСОБА_4 повністю визнав свою винуватість у зазначеному діянні і зобов`язується беззастережено визнати вину в обсязі обвинувачення у судовому провадженні.

Сторони угоди про визнання винуватості також погодились на призначення покарання підозрюваному ОСОБА_4 за ч.3 ст.408 КК України - у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання з іспитовим строком 2 (два) роки із покладенням виконання обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань апробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Крім того, прокурор ОСОБА_7 та підозрюваний ОСОБА_4 визначили наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ст.473 КПК України, а також наслідки невиконання угоди про визнання винуватості і окремо умисного невиконання угоди про визнання винуватості, передбачені ст.476 КПК України.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні вважав, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги та правила КПК України і КК України, просив угоду про визнання винуватості затвердити і призначити ОСОБА_4 узгоджене в угоді про визнання винуватості покарання.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 КК України, в обсязі обвинувачення, дав згоду на призначення узгодженого виду та міри покарання у разі затвердження угоди про визнання винуватості та заявив, що здатний реально виконати взяті на себе відповідно до угоди про визнання винуватості зобов`язання. Просив угоду про визнання винуватості затвердити та призначити узгоджене покарання.

Захисник ОСОБА_5 також просила затвердити угоду про визнання винуватості.

Суд, заслухавши доводи сторін кримінального провадження, переконався, що укладення угоди про визнання винуватості сторонами є добровільним та не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді про визнання винуватості. Судом з`ясовано, що будь-яких скарг обвинувачений ОСОБА_4 під час кримінального провадження не подавав.

Перевіривши угоду про визнання винуватості на відповідність вимогам КПК України та КК України, суд встановив, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.3 ст.408 КК України є правильною. Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачений ОСОБА_4 визнав себе винуватим, відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, що в силу вимог ч.4 ст.469 КПК України передбачає можливість укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні.

Умови угоди про визнання винуватості відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободи та інтереси сторін і інших осіб.

Судом встановлені обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди про визнання винуватості є добровільним. Взяті обвинуваченим ОСОБА_4 на себе за угодою про визнання винуватості зобов`язання очевидно можливі для виконання.

З огляду на викладене, враховуючи пом`якшуючу обставину, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обтяжуючих обставин, особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який раніше не судимий, злочин не набув значного суспільного резонансу, що суспільний інтерес виражається в зменшенні рівня злочинності, запобіганні, виявленні та припиненні кримінального правопорушення і забезпеченні швидкого досудового розслідування та судового розгляду, суд вбачає наявність фактичних підстав для доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.3 ст.408 КК України та затвердження угоди про визнання винуватості.

За вчинене кримінальне правопорушення (злочин) обвинувачений ОСОБА_4 підлягає покаранню, яке узгоджене сторонами в угоді про визнання винуватості: за ч.3 ст.408 КК України - у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання з іспитовим строком 2 (два) роки та із покладенням виконання обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Речові докази у даному кримінальному провадженні відсутні.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_4 не застосовувався.

Керуючись ст.ст.314, 369-371, 373, 374, 375 КПК України, суд, -

ухвалив:
Затвердити угоду про визнання винуватості від 21.09.2016 року, укладену у кримінальному провадженні № 0002310 між прокурором ОСОБА_7 та підозрюваним ОСОБА_4 .

ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.408 КК України та призначити йому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням та призначенням іспитового строку терміном на 2 (два) роки.

Покласти на ОСОБА_4 обов`язки, передбачені п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_4 не обирати.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо він не скасований, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду через Миколаївський районний суд Миколаївської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції на підставі угоди про визнання винуватості може бути оскаржений в апеляційному порядку:
1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу,в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_9

24.05.2021