Ухвала
Іменем України
18 серпня 2021 року

м. Київ
справа № 759/15714/19

провадження № 51-3984 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 травня 2021 року, якою вирок Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2021 року щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2021 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого останній раз вироком Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2021 року за частинами 1, 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі

на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого

від відбування призначеного покарання з випробуванням

з іспитовим строком 1 рік;
засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді арешту на строк 3 місяці.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 06 серпня

2019 року приблизно о 15 год. 50 хв., знаходячись у приміщенні торгівельного залу магазину «ProStor», який знаходиться по вул. Сім`ї Сосніних, 17 у м. Києві, скориставшись тим, що за його діями ніхто з оточуючих не спостерігає, повторно взяв

з торгових полиць електричний тример марки «Veet» з аксесуарами, в кількості 1 шт., вартістю 491 грн. 15 коп., заховавши вказаний товар та не розрахувавшись за нього, пройшовши лінію кас вийшов із магазину, тобто повторно вчинив крадіжку чужого майна.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 травня 2021 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд

у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог прокурор указує на те, що апеляційний суд,

всупереч вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора щодо незаконності вироку місцевого суду в частині призначення покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 185 КК, у мінімальній межі, та не оцінив конкретні фактичні обставини справи: зокрема прокурор зазначає, що призначаючи покарання, суд першої інстанції

не повною мірою взяв до уваги підвищений рівень суспільної небезпеки ОСОБА_5 , який раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційної скарги прокурора, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, за обставин, установлених

та перевірених місцевим судом, провівши судовий розгляд із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильність кваліфікації його дій за вказаною статтею

у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.

Прокурор у касаційній скарзі порушує питання про недотримання судом першої інстанції, засилених ухвалою суду апеляційної інстанції, визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч

і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність

в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з вимогами ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності

й індивідуалізації.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, згідно з указаними нормами закону врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно з нормами ст. 12 КК є злочином середньої тяжкості, наявність пом`якшуючої обставини щире каяття, та наявність обтяжуючих покарання обставин рецидив злочину, дані про особу винного, який неодружений, має середню спеціальну освіту, на обліку у лікарів нарколога та психіатра

не перебуває, та призначив ОСОБА_5 покарання у виді арешту у межах санкції

ч. 2 ст. 185 КК.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, оскаржив його в апеляційному порядку, звернувшись до суду апеляційної інстанції зі скаргою,

в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через м`якість,

які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Зокрема апеляційний суд у своїй ухвалі зазначив, що при визначенні виду та розміру покарання, суд першої інстанції врахував позицію прокурора, який в судових дебатах просив суд призначити обвинуваченому покарання у виді арешту.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_5 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення засудженого

та попередження вчинення нимнових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети заходу примусу.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були

би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.
Беручи до уваги наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 травня 2021 року, якою вирок Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2021 року щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3