ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2021 року

м. Київ
справа №132/641/16-к
провадження № 51-9901км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засуджених ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
захисників ОСОБА_9 (у режимі відеоконференції),
ОСОБА_10 (у режимі відеоконференції),
ОСОБА_11 (у режимі відеоконференції),
ОСОБА_12 (у режимі відеоконференції),
ОСОБА_13 (у режимі відеоконференції),
потерпілого ОСОБА_14 ,
представника потерпілого ОСОБА_15 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за № 0004714, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Оратівського районного суду Вінницької області від 9 червня 2015 року за ч. 2 ст. 213 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 185, ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, п. 6, п.12 ч. 2 ст. 115, ч. 2, ч.3 ст. 27 і ч. 3 ст. 146, ч. 2, ч. 3 ст. 27 і ч. 4 ст. 187, ч. 2, ч. 3 ст. 27 і ч. 3 ст. 289 КК;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Первомайська Миколаївської області, жителя АДРЕСА_2 , раніше судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 28, п.6, п.12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Чистопілля Кокчетавської області Республіки Казахстан, жителя АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 28, п. 6, п.12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК,

за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_10 і ОСОБА_9 , що діють в їхніх інтересах, та захисників ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які діють в інтересах засудженого ОСОБА_8 , на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 10 травня 2018 року та вирок Вінницького апеляційного суду від 5 червня 2020 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 10 травня 2018 року засуджено до покарання у виді позбавлення волі:

ОСОБА_8 за ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 185 КК на строк 9 років з конфіскацією майна, за ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, п. 6, п.12 ч. 2 ст. 115 КК на строк 14 років 6 місяців з конфіскацією майна, за ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 187 КК на строк 13 років з конфіскацією майна, за ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 289 КК на строк 11 років з конфіскацією майна, за ч. 2, ч.3 ст. 27, ч. 3 ст. 146 КК на строк 10 років.
На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_8 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років 6 місяців з конфіскацією майна.

На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком і остаточно ОСОБА_8 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі Закон № 838-VIII) ОСОБА_8 зараховано у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 9 жовтня 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі;

ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 185 КК на строк 8 років з конфіскацією майна; за ч. 3 ст. 28, п. 6, п.2 ч. 2 ст. 115 КК на строк 14 років з конфіскацією майна, за ч. 4 ст. 187 КК на строк 12 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 289 КК на строк 10 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 146 КК на строк 9 років.

На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією майна.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону № 838-VIII) ОСОБА_6 зараховано у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 9 жовтня 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі;

ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 185 КК на строк 8 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 28, п. 6, п.12 ч. 2 ст. 115 КК на строк 13 років з конфіскацією майна, за ч. 4 ст. 187 КК на строк 11 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 289 КК на строк 10 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 146 КК на строк 9 років.

На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_7 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією майна.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону № 838-VIII) ОСОБА_7 зараховано у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 9 жовтня 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно з вироком ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 визнано винуватими і засуджено за те, що вони за встановлених судом першої інстанції обставин, що детально наведені у вироку, у складі організованої групи вчинили ряд особливо тяжких злочинів на території м. Вінниці та Вінницької області.

Так, у період з 1 по 15 липня 2015 року ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем свого проживання на АДРЕСА_1 з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , знаючи, що останні вчиняли корисливі злочини, за що неодноразово притягувалися до кримінальної відповідальності, запропонував їм спільно у складі організованої групи вчиняти злочини, спрямовані на заволодіння майном громадян, на що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 погодились.

Зорганізувавшись у стійке об`єднання, ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розробили та погодили між собою єдиний план із заволодіння чужим майном на території Вінницької області. Згідно з цим планом населений пункт, в якому вчинятимуть злочини, ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визначатимуть заздалегідь, а майно, яким планують заволодіти, безпосередньо перед вчиненням злочину з урахуванням навколишньої обстановки, яка б унеможливлювала їх викриття. Також ОСОБА_8 заздалегідь заготовив викрутку, за допомогою якої під час злочинів відкривали замок у машині; плоскогубці, за допомогою яких знімали клеми на акумуляторах, демонтували автомагнітоли; гайковий ключ, за допомогою якого відкручували клеми на акумуляторі; зв`язку ключів від автомобілів марки ВАЗ, підбором яких відкривали двері автомобілів з боку водійського сидіння.

Виконуючи свої функції як організатора та керівника групи, ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про свої наміри вчиняти злочини вночі, а пересуватись під час вчинення злочинів на автомобілі ВАЗ - 2105, на що останні погодились. Об`єднані єдиним планом, ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розподілили між собою функції учасників групи.

ОСОБА_8 як організатор та керівник злочинної групи виконував організаційно-розпорядчі функції: надавав іншим учасникам групи своє житло для проживання, яке також використовував для планування злочинної діяльності, підшукував та готував знаряддя злочинів, особисто визначав час та місце вчинення злочинів, яке погоджував із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , здійснював керівництво підготовкою та вчиненням кожного злочину, розподіляв функції кожного з учасників злочину, брав безпосередню участь у скоєнні кожного злочину, збував частину злочинно набутого майна власнику станції технічного обслуговування ОСОБА_16 , розподіляв кошти та цінності, отримані в результаті злочинної діяльності між членами організованої групи, а також керував транспортним засобом під час вчинення злочинів і збуту викраденого майна та постійно проводив його технічне обслуговування.

Учасники злочинної групи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 діяли згідно з вказівками ОСОБА_8 , виконуючи визначені останнім функції у складі організованої групи, брали безпосередню участь у вчиненні кожного злочину. При цьому ОСОБА_7 відкривав замок дверей з боку водійського сидіння викруткою або шляхом підбору ключа, у разі неможливості цих дій ОСОБА_6 шляхом віджиму вікна дверей автомобілів з боку пасажирського проникав до їх салону. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 допомагали ОСОБА_8 демонтувати автомагнітоли, акумулятори та переносити їх до автомобіля останнього, спостерігали за навколишньою обстановкою для запобігання викриття інших учасників групи. Крім того, ОСОБА_7 збував частину злочинно набутого майна ОСОБА_17 , а також надавав допомогу ОСОБА_8 в орієнтуванні на місцевості.

Реалізовуючи план із заволодіння чужим майном, ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з липня по жовтень 2015 року за обставин, зазначених у вироку на території м. Вінниці та Вінницької області вчинили крадіжки майна з автомобілів потерпілих ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 .
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_8 запропонував ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заволодіти автомобілем у м. Вінниці та продати його ОСОБА_16 , який не був членом організованої групи і не знав про їхні злочинні наміри.
4 жовтня 2015 року ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вечірній час на автомобілі марки ВАЗ - 2101 (державний номерний знак НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_8 приїхали в м. Вінницю, де 5 жовтня 2015 року близько 03:00 на АДРЕСА_3 на узбіччі автодороги помітили автомобіль «Ауді 100» (державний номерний знак НОМЕР_2 ), яким вирішили заволодіти, та розробили план розбійного нападу і вбивства водія цього автомобіля ОСОБА_31
5 жовтня 2015 року близько 4:00 ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 замовили в потерпілого ОСОБА_31 поїздку в с. Мізяківські Хутори Вінницького району Вінницької області, під час якої близько 5:00, заїхавши на польову дорогу неподалік військової частини НОМЕР_3 на АДРЕСА_4 , діючи згідно з погодженим планом та попередньо розподіленими функціями, ОСОБА_6 , використовуючи попередньо заготовлений металевий трос, накинув його на шию ОСОБА_31 і, впираючись ногами в сидіння водія, почав затягувати зашморг. У свою чергу ОСОБА_8 та ОСОБА_7 відповідно до розподілених функцій намагалися утримувати руки та ноги ОСОБА_31 , однак зробити цього не змогли, оскільки зашморг на шиї потерпілого обірвався і він, рятуючи своє життя, відчинив двері, вискочив з автомобіля та почав тікати в напрямку військової частини.
ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 наздогнали потерпілого, кинули його на землю і для придушення його опору завдали останньому ударів руками та ногами по різних частинах тіла. Ці дії були помічені військовослужбовцем військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_32 , який попередив про можливість застосування вогнепальної зброї, а тому вони вирішили заподіяти смерть ОСОБА_33 в іншому місці.
Продовжуючи злочинні дії, ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 накинули зашморг на шию ОСОБА_31 , чим незаконно позбавили його волі, та перенесли його до автомобіля.

Того ж дня близько 6:00 неподалік житлового будинку АДРЕСА_5 ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ременем від штанів ОСОБА_31 зв`язали йому руки за спиною, витягнули його з автомобіля та кинули обличчям на землю. Далі накинули на нього ще один зашморг, який стали одночасно затягувати, при цьому ОСОБА_8 та ОСОБА_7 тягнули мотузку в один бік, а ОСОБА_6 у протилежний. Внаслідок таких дій настала смерть потерпілого від механічної асфіксії.

Під час вбивства ОСОБА_31 ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заволоділи автомобілем потерпілого, вартість якого становила 108 700 грн, що на час вчинення злочину в сто сімдесят вісім разів перевищувало неоподатковуваний мінімум доходів громадян. Після вбивства потерпілого вони незаконно заволоділи його грошима та майном, якими розпорядилися на власний розсуд. Після чого збули ОСОБА_16 автомобіль потерпілого ОСОБА_31 за 20 000 грн.

Апеляційний суд Вінницької області вироком від 5 червня 2020 року вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 10 травня 2018 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасував та призначив покарання:

ОСОБА_8 за ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна, за ч. 2, ч. 3 ст.27, ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією майна, за ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст.289 КК у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією майна, за ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 146 КК у виді позбавлення волі на строк 10 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_8 визначено у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом поглинення менш суворого покарання, невідбутого за попереднім вироком, більш суворим остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII та від 18 травня 2017 року № 2046-VIII) зараховано ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 9 жовтня 2015 року по 30 серпня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з 31 серпня 2018 року по 21 січня 2020 року з розрахунку день за день, з 22 січня 2020 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 28, п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч. 5 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна, за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 289 КК у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 146 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_6 призначено у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Відповідно до вимог ч. 5 ст.72 КК (у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII та від 18 травня 2017 року№ 2046-VIII) зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення: з 9 жовтня 2015 року по 30 серпня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з 31 серпня 2018 року по 21 січня 2020 року з розрахунку день за день, з 22 січня 2020 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 28, п. 6 п. 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч. 5 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна, за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією майна; за ч. 3 ст. 289 КК у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 146 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_7 призначено у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII та від 18 травня 2017 року№ 2046-VIII) зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 9 жовтня 2015 року по 30 серпня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з 31 серпня 2018 року по 21 січня 2020 року з розрахунку день за день, з 22 січня 2020 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Короткий зміст вимог, наведених у касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційних скаргах засуджені ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , захисники ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , що діють в їхніх інтересах, а також захисники ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які діють в інтересах засудженого ОСОБА_8 , просять судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам засуджених через суворість.

Свої вимоги засуджений ОСОБА_7 мотивує тим, що суд першої інстанції:
не роз`яснив йому право на розгляд кримінального провадження щодо нього судом присяжних;
не врахував, що він безпосередньо не вбивав потерпілого і не знав, що його спільники мають намір вбити ОСОБА_31 , а брав участь у розбійному нападі під примусом ОСОБА_8 , який разом з ОСОБА_6 напередодні побили його за те, що він хотів припинити свою злочинну діяльність, при цьому погрожували розправою з ним та з його сестрою, змусили його за це «відробляти».
Крім того, засуджений вважає, що судом апеляційної інстанції при призначенні йому покарання не враховано щирого каяття та того, що він не мав змоги відшкодувати потерпілому ОСОБА_14 заподіяну шкоду, оскільки не мав паспорта для працевлаштування, а від відшкодування шкоди його дружиною потерпілий відмовився.

Просить також врахувати його поведінку в місцях позбавлення волі, де він закінчив ПТУ, здобув професію токаря.

Свої вимоги засуджений ОСОБА_6 мотивує тим, що не знав про домовленість між ОСОБА_8 та свідком ОСОБА_34 про придбання останнім автомобіля, який був у вжитку; на пропозицію ОСОБА_8 вбити власника автомобіля він та ОСОБА_7 своєї згоди не давали, і наміру вбивати потерпілого не було, зашморг він накинув на шию потерпілого з метою придушити волю останнього до опору та щоб ОСОБА_8 міг без перешкоди зв`язати руки потерпілому, саме у ОСОБА_8 були борги, за які той хотів розрахуватися, заволодівши автомобілем потерпілого, і саме ОСОБА_8 розпорядився майном, яким вони заволоділи.

Вважає, що всі ці обставини повинні були враховуватись судом при призначенні йому покарання, а також суди мали взяти до уваги його щире каяття. Відшкодувати шкоду потерпілому не мав змоги, оскільки не мав паспорта для працевлаштування. Одночасно просить притягнути свідка ОСОБА_35 до кримінальної відповідальності.

Крім того, засуджений просить направити кримінальне провадження до суду першої інстанції з метою допитати свідків та встановити інші фактичні обставини, ніж встановлені судом першої інстанції. Зокрема, встановити можливість настання смерті потерпілого до того, як ОСОБА_7 взяв у руки мотузку та приєднався до нього і ОСОБА_8 , коли вони затягували зашморг на шиї потерпілого.

Просить також дослідити дані слідчого експерименту від 4 лютого 2016 року для встановлення обставин, що свідчать про відсутність у нього умислу на вбивство потерпілого.

Захисник ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_7 посилається на те, що суд першої інстанції:
на порушення вимог ст. 352, ст.353 Кримінального поцесуального кодексу України (далі КПК) перед допитом потерпілих не привів їх до присяги, а саме: 26 липня 2016 року ОСОБА_14 , ОСОБА_28 , ОСОБА_23 , ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , 25 серпня 2016 року ОСОБА_24 , ОСОБА_36 , 26 жовтня 2016 року ОСОБА_37 , 7 грудня 2016 року ОСОБА_19 , 27 грудня 2016 року ОСОБА_38 , 24 лютого 2017 року ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , ОСОБА_25 , 8 червня 2017 року ОСОБА_27 , 29 листопада 2017 року ОСОБА_29 , а тому показання цих потерпілих не повинні були враховуватись при ухваленні судами вироків;
під час підготовчого судового засідання не роз`яснив обвинуваченим право на суд присяжних, що призвело до неможливості своєчасно скористатись таким правом.

Крім того, захисник вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій при призначенні ОСОБА_7 покарання:
не врахували, що з моменту затримання ОСОБА_7 повністю визнавав свою вину та щиро розкаявся, як на досудовому слідстві, так і в суді надавав правдиві покази, погодився на проведення слідчого експерименту, завдяки чому і вдалося встановити істину та з`ясувати всі обставини у провадженні;
вчинив злочини щодо потерпілого ОСОБА_31 під впливом погроз і примусу з боку ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , які за два тижні до вбивства ОСОБА_31 побили ОСОБА_7 , закрили його в погребі та утримували там деякий час, що підтвердила свідок ОСОБА_39 ;
- не взяв до уваги обставин, які відповідно до ст.66 КК пом`якшують покарання ОСОБА_7 , а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також вчинення злочинів під впливом погрози і примусу.

Захисник також просить взяти до уваги те, що за період відбування покарання в Ладижинській виправній колонії № 39 з 8 жовтня 2018 року по 16 лютого 2020 року ОСОБА_7 мав 4 заохочення за своє сумлінне ставлення до праці та гарну поведінку, за цей період жодних порушень ним не допущено, у колонії він закінчив професійно-технічне училище за спеціальністю токаря та подав заяву на навчання для здобуття освіти за спеціальністю зварювальника.

Захисник ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_6 посилається на те, що суд першої інстанції в підготовчому судовому засіданні 29 квітня 2016 року усупереч вимогам ст. 384 КПК не роз`яснив обвинуваченим право на розгляд справи судом присяжних.

Крім того, суд апеляційної інстанції, на думку захисника, допустив явну невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, не врахував обставин, які мають істотне значення для визначення остаточної міри покарання згідно з вимогами ст. 50, ст. 65 КК, а саме, що ОСОБА_6 повністю визнав свою вину у вчиненому, просив неодноразово пробачення в потерпілих, висловлював жаль з приводу вчиненого та після призначення покарання майже в максимальному розмірі не оспорював вироку, не подавав апеляційної скарги. Вважає, що судом першої інстанції ОСОБА_6 було призначено покарання, яке відповідає вимогам ст. 50, ст. 65 КК з урахуванням його щирого каяття, задовільних характеристик за місцем проживання та відсутності обставин, які би обтяжували покарання, передбачених ст. 67 КК. Проте суд апеляційної інстанції не навів належних і достатніх мотивів, у зв`язку з чим дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги представника потерпілого щодо невідповідності призначеного судом першої інстанції покарання, що є істотним порушенням вимог ч. 2 ст. 420, ч.4 ст. 370 КПК.

Захисник також посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у незастосуванні закону, який підлягав застосуванню, що відповідно до п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 413, п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК, як він вважає, тягне за собою скасування вироку апеляційного суду, оскільки суд апеляційної інстанції на порушення ст. 420 КПК, задовольняючи апеляційну скаргу представника потерпілого, на думку захисника, саме на підставі неправильного застосування закону України, скасував вирок суду першої інстанції.

Захисник ОСОБА_13 посилається на допущені у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 порушення кримінального процесуального закону, а саме:

- нероз`яснення прокурором у письмовій формі ОСОБА_8 про можливості, особливості та правові наслідки розгляду кримінального провадження у складі суду присяжних. Таке письмове роз`яснення не було додано до обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування;
- суд першої інстанції не виконав вимог ч. 1 ст. 384 КПК та не роз`яснив у підготовчому судовому засіданні обвинуваченому ОСОБА_8 його права на розгляд провадження у складі суду присяжних, що є безумовною підставою для скасування судових рішень судом вищої інстанції. Така позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 25 червня 2015 року у справі № 5-111кс15, та позицією Верховного Суду, викладеною в постанові № 51-1253зпв18 від 7 листопада 2018 року у справі № 751/4876/15-к та у постанові № 51-3170км19 від 15 січня 2020 року у справі № 182/166/15-к;
- розписка, яка міститься в матеріалах провадження (т. 1, а.с. 175 (а)), про те, що ОСОБА_8 повідомлений про право на розгляд справи у складі суду присяжних та відмовляється від такого права, не відповідає вимогам закону, у ній не зазначено дати її підпису, а сам підпис ОСОБА_8 суттєво відрізняється від його підписів в інших розписках, наявних у кримінальному провадженні. Міститься ця розписка на а.с. 175(а), а не на а.с. 176, що свідчить про долучення її до матеріалів кримінального провадження пізніше 29 квітня 2016 року (день проведення підготовчого судового засідання), що не передбачено нормами КПК. Крім того, ОСОБА_8 є особою без належної освіти, а тому таке право як право на суд присяжних повинно було йому належним чином роз`яснюватися судом під час підготовчого судового засідання, як того вимагає законодавство;
- суд всупереч вимогам ст. 352 КПК перед допитом свідка ОСОБА_40 , співмешканки ОСОБА_8 , яка проживала разом з ним однією сім`єю, не роз`яснив їй положення ст. 63 Конституції України та не з`ясував стосунків свідка з обвинуваченим.

На думку захисника, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою порушення, допущені судом першої інстанції, що є істотними порушеннями КПК, а також призначив ОСОБА_8 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, не врахувавши, що ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях визнав повністю, щиро розкаявся, раніше за злочини проти власності, здоров`я та життя людини до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебував, за місцем проживання характеризувався позитивно, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, крім того, відсутні обставини, що обтяжують покарання.

Захисник вважає також, що суд апеляційної інстанції, мотивуючи своє рішення про обрання ОСОБА_8 покарання за ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі, належним чином не обґрунтував неможливості виправлення останнього з призначенням покарання у виді позбавлення волі на певний строк, а зазначив тільки про тяжкість та спосіб вчинення кримінального правопорушення, залишивши поза увагою особу обвинуваченого та наявність пом`якшуючих покарання обставин.Посилання суду апеляційної інстанції на те, що ОСОБА_8 не відшкодував потерпілим ОСОБА_41 та ОСОБА_14 завданої шкоди, безпідставні, оскільки потерпілі неодноразово в судових засіданнях та у своїй апеляційній скарзі вказували, що не бажають нічого отримувати від обвинувачених, а тільки заявляють цивільний позов, проти задоволення якого ОСОБА_8 не заперечував.

Свої вимоги захисник ОСОБА_12 в інтересах засудженого ОСОБА_8 мотивує тим, що суд першої інстанції:

порушив вимоги ч. 3 ст. 31, ст. 384 КПК та під час підготовчого судового засідання 3 березня 2016 року жодному з обвинувачених не роз`яснив право заявити клопотання про розгляд кримінального провадження судом присяжних. Таке право було роз`яснене їм лише 7 грудня 2016 року, тобто через 9 місяців після початку розгляду справи судом першої інстанції, що позбавило обвинувачених можливості реалізувати право на суд присяжних;
порушив вимоги ч. 2 ст. 349 КПК, оскільки, з`ясувавши думку всіх учасників кримінального провадження в судовому засіданні 26 липня 2016 року, ухвалив певний порядок дослідження доказів, проте в судовому засіданні 7 грудня 2016 року без з`ясування думки учасників кримінального провадження та без винесення відповідної ухвали змінив цей порядок;
всупереч ч. 2 ст. 353 КПК допитав без приведення до присяги в судовому засіданні 26 липня 2016 року потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_28 , ОСОБА_23 , ОСОБА_20 , ОСОБА_18 ; в судовому засіданні 25 серпня 2016 року потерпілих ОСОБА_24 та ОСОБА_36 , в судовому засіданні 26 жовтня 2016 року потерпілу ОСОБА_41 та свідка ОСОБА_16 ;
на порушення вимог ч. 1 ст. 352 КПК у судовому засіданні 21 грудня 2016 року не з`ясував стосунків свідка ОСОБА_40 з обвинуваченими, не роз`яснив їй право на відмову від дачі показань у порядку ст. 63 Конституції України, оскільки свідок перебувала в близьких стосунках з обвинуваченим ОСОБА_8 ;
порушуючи вимоги ч. 1 ст. 199, ч. 2 ст. 184, ч. З ст. 315 КПК, продовжив строки тримання під вартою обвинувачених у судових засіданнях 3 березня 2016 року та 29 червня 2016 року без подання письмового клопотання, а 25 серпня 2016 року з порушенням установлених строків для вручення такого клопотання;

всупереч вимогам ч.2 ст. 347 КПК у судовому засіданні 26 липня 2016 року при оголошенні обвинувального акта прокурор не оголосив обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст.187 КК.

Крім того, захисник посилається на те, що, призначаючи ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі, суд апеляційної інстанції не врахував, що такий винятковий вид покарання може бути застосований за відсутності обставин, що пом`якшують покарання, та за вкрай негативної характеристики особи. Однак доказами у кримінальному провадженні, які ніким не оспорювались, встановлено відсутність обтяжуючих покарання обставин та наявність ряду обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , а саме щире каяття, позитивна характеристика за місцем проживання, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, часткове відшкодування потерпілому ОСОБА_14 завданої шкоди (повернуто майно: автомобіль «Ауді», мобільний телефон, годинник), бажання і намагання відшкодувати останньому решту завданої шкоди. Так, у судовому засіданні апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_14 підтвердив, що зі сторони родичів ОСОБА_8 були намагання та були зроблені реальні кроки з відшкодування завданої шкоди, однак потерпілий ОСОБА_14 категорично відмовився отримувати від ОСОБА_8 чи його родичів будь-які кошти (судове засідання 28 травня 2020 року). Не було враховано думки потерпілих ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , ОСОБА_25 , які в судовому засіданні 24 лютого 2017 року заявили, що жодних претензій до обвинувачених не мають, вибачили їх і просили суд призначити їм мінімальну міру покарання.

Водночас захисник стверджує, що суд апеляційної інстанції не врахував положень п. 5 ст. 9 КПК про те, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), а згідно з рішенням цього суду у справі «Петухов проти України» від 12 березня 2019 року «українське довічне позбавлення волі порушує права людини».

Свої вимоги захисник ОСОБА_11 в інтересах засудженого ОСОБА_8 мотивує тим, що суд першої інстанції всупереч вимогам ч. 1 ст. 384 КПК під час підготовчого засідання 29 квітня 2016 року не роз`яснив обвинуваченому його право на розгляд провадження судом присяжних. У подальшому тривалий час допитував потерпілих, свідків та лише потім усунув цей недолік і роз`яснив право на суд присяжних поза межами підготовчого судового засідання. На час роз`яснення цього права захист ОСОБА_8 здійснювався захисником за призначенням, від якого обвинувачений згодом відмовився через неузгодженість позицій захисту, а після заміни захисника обвинувачений уже не міг скористатись правом на суд присяжних. Вирок суду першої інстанції за участю присяжних, на думку захисника, мав би більш детальну мотивацію призначеного строкового покарання, а отже, невчасне роз`яснення такого права привело до призначення надмірно суворого покарання.

Крім того, захисник вважає, що вирок суду апеляційної інстанції де-факто призвів до порушення права на апеляційне оскарження та доступ до правосуддя, оскільки апеляційною інстанцією розглядалась виключно апеляційна скарга представника потерпілого.Фактичні обставини справи та міра покарання не оскаржувалися стороною захисту виключно з мотивів погодженості з призначеним покаранням, готовністю відбути строкову міру покарання та через відсутність скарги сторони обвинувачення.

Захисник також стверджує, що суд касаційної інстанції, переглядаючи ухвалу суду апеляційної інстанції, не висловлювався та не міг висловлюватись щодо призначення покарання у виді довічного позбавлення волі, однак суд апеляційної інстанції, призначаючи таку міру покарання, основним доводом навів позицію суду вищої інстанції за відсутності розгляду скарг обвинувачених.

Крім того, захисник висуває доводи про те, щочерез етнічну належність ОСОБА_8 суд першої інстанції призначав йому найбільшу міру покарання, мотивуючи це позицією потерпілих. Суд апеляційної інстанції, призначаючи довічне позбавлення волі ОСОБА_8 на підставі позиції потерпілих, побудованій також на міжетнічній ненависті, припустився дискримінації, порушень вимог розумності призначення покарання та справедливості судового розгляду.

Водночас захисник стверджує, що суд апеляційної інстанції фактично мотивував довічне позбавлення волі позицією потерпілих та суду вищої інстанції, при цьому не зазначивши, яким чином дійшов переконання, що ОСОБА_8 не підлягає виправленню під час строкової міри покарання, з урахуванням того, що він раніше не засуджувався до позбавлення волі. Призначене апеляційним судом покарання є надмірно суворим, ураховуючи вік ОСОБА_8 , відсутність фактів притягнення до кримінальної відповідальності за насильницькі злочини та фактів відбування покарання у виді позбавлення волі, позитивні характеристики, щире каяття, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей.

У доповненнях до касаційної скарги захисник посилається на порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати, зокрема посилається на те, що судді Немирівського районного суду ОСОБА_42 та ОСОБА_43 після видалення в нарадчу кімнату слухали інші справи та приймали по ним процесуальні рішення.

Захисник вважає, що розгляд справи не був справедливим з урахуванням позиції ЄСПЛ у справі «Даллос проти Угорщини», а саме п. 47: «Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому».

Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні:
засуджений ОСОБА_6 , та в його інтересах захисник ОСОБА_9 , засуджений ОСОБА_7 та в його інтересах захисник ОСОБА_10 а також захисники ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 підтримали всі касаційні скарги, а засуджений ОСОБА_8 підтримав касаційні скарги своїх захисників і просили постановлені у кримінальному провадженні судові рішення скасувати з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції;
прокурор, представник потерпілого ОСОБА_15 , потерпілий ОСОБА_14 , просили залишити касаційні скарги без задоволення, а постановлені у кримінальному провадженні судові рішення без зміни.

Мотиви Суду

За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту і при перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

З урахуванням наведеного доводи засудженого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_10 про вчинення ОСОБА_7 розбійного нападу, незаконного позбавлення волі та вбивства ОСОБА_31 під примусом не є предметом дослідження суду касаційної інстанції, оскільки такі обставини не було встановлено судами.

Також не є предметом перевірки суду касаційної інстанції, з урахуванням вищезазначених норм КПК, доводи засудженого ОСОБА_6 про необхідність дослідити дані слідчого експерименту.

Так само не є предметом дослідження касаційної інстанції і посилання засудженого ОСОБА_6 на наявність у діях свідка ОСОБА_16 складу злочину, оскільки згідно зі ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Водночас питання щодо наявності в діях ОСОБА_16 складу злочину може вирішуватися лише в порядку, передбаченому КПК.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні у складі організованої групи протягом тривалого часу крадіжок майна з автомобілів у містах Липовці, Вінниці та Немировіі правильність кваліфікації їх дій за цими епізодами в касаційних скаргах не оскаржуються.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні у складі організованої групи розбійного нападу, умисного позбавлення волі, вбивства ОСОБА_31 та заволодіння автомобілем потерпілого ґрунтується на зібраних і досліджених судом доказах, оцінених судом у їх сукупності.

Так, судом першої інстанції при постановлені вироку серед іншого було враховано:
показання ОСОБА_8 , який у судовому засіданні свою вину в скоєнні інкримінованих йому злочинів визнав повністю та показав, що мав борг близько 9000 грн, який потрібно було віддавати, а грошей не було, тому він вирішив викрасти автомобіль і продати його ОСОБА_16 , якому раніше продавав викрадені акумулятори та магнітоли. Попередньо домовившись із ОСОБА_16 , він разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 4 жовтня 2015 року поїхали в м. Вінницю, щоб викрасти автомобіль. Спочатку вирішили викрасти автомобіль «Таврія», однак не змогли його завести. Тоді він запропонував викрасти автомобіль таксі, з чим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 погодилися. Він жартома сказав, що «завалить» таксиста. Біля лікарні № 2 вони побачили автомобіль таксі марки «Ауді» білого кольору та запропонували таксисту завезти їх на Мізяківські Хутори. Він ( ОСОБА_8 ) сів на переднє пасажирське сидіння, ОСОБА_6 сів ззаду за водієм, а ОСОБА_7 біля нього. По дорозі він під приводом подзвонити і запитати дорогу попросив зупинитися, а коли сіли в машину, дав знак ОСОБА_6 , щоб той душив водія. Останній почав душити водія металевим тросом, однак трос обірвався, і водій почав тікати. Вони втрьох його наздогнали, побили і завели назад у машину. Посадили водія на заднє сидіння між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і поїхали в сторону с. Сальника. Там у лісі задушили водія. Як душили потерпілого погано пам`ятає. Труп залишили в лісі, забрали близько 2000 грн, годинник, мобільний телефон, золоту обручку, яку потім здали в ломбард у м. Іллінці. Машину наступного дня продали ОСОБА_16 за 20 000 грн, однак він не встиг з ними розрахуватися, оскільки їх затримали працівники поліції.

показання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які у суді першої інстанції вину у вчиненому визнали повністю та дали детальні показання про обставини скоєння ними розбійного нападу, позбавлення волі і вбивства таксиста з наступним заволодінням його автомобілем, які в цілому аналогічні показанням ОСОБА_8
показання свідка ОСОБА_40 про те, що 5 жовтня 2015 року вона їздила з обвинуваченими у Вінницю і чула, як вони втрьох говорили про те, що хочуть заволодіти автомобілем таксі, при цьому водія таксі треба вбити і забрати машину, бачила, як з багажника витягували тросик і шнурівку. Зранку вони на автомобілі «Ауді» поїхали додому, по дорозі ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , зупинившись на узбіччі дороги, спалили фішку таксі, страховку, автомобільну рацію, викинули в поле автомобільну антену та розбили мобільний телефон чорного кольору. По приїзду в м. Іллінці хлопці повідомили, що їдуть до чоловіка на прізвище ОСОБА_44 з метою продати йому цей автомобіль. При цьому ОСОБА_7 їй сказав, щоб вона нікому не розповідала про цей автомобіль. Також вона того ж дня бачила в ОСОБА_8 золоту печатку з камінням, якої у нього раніше не було; показаннями свідка ОСОБА_16 про те, що на початку жовтня 2015 року всі троє обвинувачених пригнали йому на продаж автомобіль «Ауді-100» білого кольору за 20 000 грн, а наступного дня машину забрали працівники поліції;
дані протоколів огляду від 7 та 8 жовтня 2015 року автомобіля марки «Ауді-100» ; протоколу огляду місця події від 9 жовтня 2015 року, відповідно до якого в лісі біля с. Сальник Калинівського району виявлено труп ОСОБА_31 ;

дані висновку судово-медичної експертизи № 815 від 6 листопада 2015 року, відповідно до якого смерть ОСОБА_31 наступила в результаті механічної асфіксії в результаті здавлювання органів ший зашморгом; та іншими зібраними і дослідженими судом доказами, які були оцінені судом у сукупності.

За таких обставин висновки суду першої та апеляційної інстанцій щодо доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_8 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у Суду не викликають сумнівів, є належним чином вмотивованими та обґрунтованими.

У касаційних скаргах висуваються доводи про порушення судом першої інстанції вимог ч. 3 ст. 31, ч. 1 ст. 384 КПК та нероз`яснення в підготовчому судовому засіданні обвинуваченим їхнього права на розгляд провадження у складі суду присяжних.

Як убачається з матеріалів провадження, 3 березня 2016 року в Калинівському районному суді відбулося підготовче судове засідання, під час якого провадження щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було призначено до судового розгляду. Проте Апеляційний суд Вінницької області ухвалою від 4 квітня 2016 року визначив підсудність цього провадження та направив його для розгляду в Липовецький районний суд Вінницької області, а 21 квітня 2016 року Апеляційний суд Вінницької області направив кримінальне провадження щодо обвинувачених на розгляд до Немирівського районного суду Вінницької області. Підготовче судове засідання в Немирівському районному суді Вінницької області відбулось 29 квітня 2016 року. У матеріалах провадження містяться розписки про роз`яснення обвинуваченим їхніх прав та обов`язків, датовані 29 квітня 2016 року (т. 1, а.с. 173), а також розписка про роз`яснення обвинуваченим права на розгляд справи у складі суду присяжних (т.1, а.с. 175(а)).

Доводи захисника ОСОБА_13 про те, що підпис ОСОБА_8 у цій розписці суттєво відрізняється від його підписів в інших розписках, не є предметом дослідження суду касаційної інстанції. Посилаючись на те, що зазначена розписка не відповідає вимогам закону, захисник не вказує, вимоги якого саме кримінального процесуального закону порушені. Крім того, сторона захисту ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій не ставила під сумнів достовірність цієї розписки, не заявляла клопотань про проведення почеркознавчої експертизи тощо.

Поряд із цим, як убачається із звукозапису судового засідання від 7 грудня 2016 року, на запитання головуючого, чи роз`яснювалось їм на досудовому слідстві право на розгляд провадження судом присяжних і чи бажають вони, щоб провадження щодо них розглядалось судом присяжних, обвинувачені підтвердили, що таке право їм роз`яснювалось і вони не бажають його реалізувати. За таких обставин доводи касаційної скарги стосовно невідповідності розписки ОСОБА_8 у цілому не спростовують правильності висновків суду щодо роз`яснень прав та обов`язків обвинуваченого.

Доводи захисника ОСОБА_13 про те, що ОСОБА_8 є особою без належної освіти, неграмотним, а тому роз`яснення такого права поза межами підготовчого судового засідання позбавило його можливості скористатися ним, є безпідставними. Таке право обвинуваченим роз`яснювалося в судовому засіданні у присутності захисників, проте жодних клопотань з цього приводу сторона захисту не заявляла.

Необґрунтованими є і доводи захисника ОСОБА_11 про те, що на час роз`яснення права на розгляд справи судом присяжних захист ОСОБА_8 здійснювався захисником за призначенням, від якого обвинувачений згодом відмовився через неузгодженість позицій захисту, а пізніше ОСОБА_8 вже був позбавлений можливості скористатися цим правом. Так, відмова обвинуваченого від захисника не тягне за собою автоматичного визнання процесуальних дій за участю цього захисника такими, що проведені з порушенням норм закону. Крім того, як убачається з матеріалів провадження, захист ОСОБА_8 здійснювала захисник ОСОБА_12 , від послуг якої обвинувачений відмовився 24 лютого 2017 року, проте в подальшому ОСОБА_12 продовжила представляти інтереси ОСОБА_8 разом із іншими захисниками, про що свідчить і подання нею касаційної скарги в інтересах цього обвинуваченого.

З огляду на наведене в обвинувачених не було перешкод для того, щоб скористатись своїм правом на особливий порядок розгляду кримінального провадження щодо них, і їхні права порушено не було.

Така позиція узгоджується з позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року(справа № 523/6472/14-к,провадження № 13-32кс18), згідно з якою роз`яснення судом обвинуваченому права на суд присяжних поза часовими межами підготовчого провадження, але до завершення судового розгляду, не завжди є безумовною підставою для скасування вироку. За наявності обґрунтованих підстав для висновку, що в результаті роз`яснення права на суд присяжних на стадії судового розгляду обвинувачений мав реальну можливість ефективно скористатися ним, суд касаційної інстанції вправі не визнати відсутність роз`яснення такого права прокурором при направленні обвинувального акта до суду і судом у підготовчому судовому засіданні безумовною підставою для скасування вироку.

З урахуванням зазначеного посилання захисника на практику Верховного Суду України та Верховного Суду з цих питань також не спростовують висновків суду в цій частині. Зокрема, у постанові Верховного Суду України у справі № 5-111кс15 констатовано, що на порушення вимог статті 384 КПК право на суд присяжних не було роз`яснено обвинуваченому аж до завершення судового розгляду та постановлення обвинувального вироку. Отже, обвинувачений взагалі не був поінформований про існування в нього права на суд присяжних, а відтак позбавлений можливості реалізувати його до постановлення остаточного судового рішення. Аналогічне порушення було констатоване в постанові Верховного Суду № 51-3170км19 від 15 січня 2020 року у справі № 182/166/15-к.

У постанові № 51-1253зпв18 від 7 листопада 2018 року у справі № 751/4876/15-к констатовано, що в матеріалах провадження відсутні будь-які відомості про ознайомлення обвинуваченого з його правами й обов`язками з посиланням на ст. 384 КПК, а одержання пам`ятки про права та обов`язки й належне розуміння її змісту, не давало підстав для висновку про належну обізнаність обвинуваченого з таким правом.

Тобто, висновки у цих провадженнях були зроблені за інших процесуальних обставин, які є відмінними від обставин у даному кримінальному провадженні.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_45 про те, що судом було порушено вимоги ч. 1 ст. 199, ч. 2 ст. 184, ч. З ст. 315 КПК при продовженні строків тримання під вартою обвинувачених у судових засіданнях 3 березня 2016 року, 29 червня 2016 року та 25 серпня 2016 року, то Суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 392 КПК (у редакції, чинній у 2016 році) ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягали, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал могли бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою (у даному випадку на вирок). Як убачається з матеріалів провадження, обвинувачені та їх захисники своїм правом на апеляційне оскарження вироку на цих підставах не скористалися. За таких обставин доводи в цій частині не є предметом дослідження суду касаційної інстанції. Крім того, захисником не зазначено, як ці порушення вплинули чи могли вплинути на законність постановлених у цьому кримінальному провадженні судових рішень.

Захисники ОСОБА_12 і ОСОБА_13 у касаційних скаргах висувають доводи про те, що суд, порушуючи вимоги ч. 1 ст. 352 КПК, в судовому засіданні 21 грудня 2016 року не з`ясував стосунків свідка ОСОБА_40 з обвинуваченими, не роз`яснив їй право на відмову від надання показань у порядку ст. 63 Конституції України, оскільки свідок перебувала в близьких стосунках з обвинуваченим ОСОБА_8 .

Статтею 63 Конституції України закріплено, що особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК близькі родичі та члени сім`ї чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Як убачається із звукозапису судового засідання від 21 грудня 2016 року, свідок ОСОБА_46 була допитана з дотриманням вимог закону, їй були роз`яснені права та обов`язки, а також вона була приведена до присяги. Під час надання показань свідок зазначила, що вона деякий час «зустрічалася» з ОСОБА_8 . Вважати, що свідок спільно проживала з обвинуваченим, була пов`язана з ним спільним побутом, вони мали взаємні права та обов`язки, підстав у суду не було.

Захисник ОСОБА_12 посилається також на порушення судом вимоги ч. 2 ст. 349 КПК, зокрема на те, що суд, з`ясувавши думку всіх учасників кримінального провадження в судовому засіданні 26 липня 2016 року та ухваливши певний порядок дослідження доказів, у судовому засіданні 7 грудня 2016 року без з`ясування думки учасників кримінального провадження та без винесення відповідної ухвали змінив порядок дослідження доказів у кримінальному провадженні. Однак таке порушення не є тим істотним порушенням норм кримінального процесуального закону в розумінні ст. 412 КПК, оскільки у скарзі не зазначено, яким чином це перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Доводи касаційних скарг захисників ОСОБА_12 та ОСОБА_10 про те, що суд першої інстанції всупереч ч. 2 ст. 353 КПК допитав без приведення до присяги потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_28 , ОСОБА_23 , ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_24 та ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_19 , ОСОБА_47 , ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , ОСОБА_25 , ОСОБА_27 , ОСОБА_29 , а тому, на думку захисника ОСОБА_10 , їх показання не повинні були враховуватись при ухваленні вироку судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції, також не є істотним порушенням КПК, оскільки захисниками не зазначено, яким чином неприведення до присяги потерпілих, притому що вони були повідомлені про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань, вплинуло на законність постановлених судових рішень у даному кримінальному провадженні. Водночас більшість потерпілих (окрім Ковалів) є потерпілими від крадіжок, висновок суду про доведеність винності за вчинення цього злочину ґрунтується насамперед на визнавальних показаннях самих засуджених, а судові рішення в цій частині ні засудженими, ні їхніми захисниками не оскаржуються. Що стосується показань потерпілих ОСОБА_37 та ОСОБА_14 , то у касаційних скаргах не зазначено, яким чином їхні показання суттєво могли вплинути на доведеність винуватості засуджених в інкримінованих їм злочинах, при тому що самі обвинувачені не заперечували своєї причетності до їх вчинення.

Доводи захисника ОСОБА_10 про те, що свідок ОСОБА_16 не був приведений до присяги, не відповідають матеріалам провадження. У судовому засіданні 26 жовтня 2016 року цей свідок давав свідчення під присягою, що вбачається із звукозапису судового засідання, а також підписаної ним присяги (т. 1, а.с. 227).

Не відповідають матеріалам провадження і доводи захисника ОСОБА_12 про те, що на порушення вимог ч. 2 ст. 347 КПК у судовому засіданні 26 липня 2016 року при оголошенні обвинувального акта прокурор не оголосив обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст.187 КК.

Щодо доводів захисника ОСОБА_11 про порушення суддями Немирівського районного суду Вінницької області таємниці нарадчої кімнати, оскільки, згідно журналу судового засідання суд видалився у нарадчу кімнату 4 травня 2018 року, вирок суду було проголошено 10 травня 2018 року, а згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень (далі ЄРДСР) суддя ОСОБА_42 у цей час слухав інші справи та приймав рішення, зокрема 5 травня 2018 року у справі № 140/1124/18, 7 травня 2018 року у справах № 140/1114/18, № 140/3133/14-к, а суддя ОСОБА_43 також слухала інші справи, зокрема 5 травня 2018 року № 140/1123/18, № 140/1122/18, № 140/1105/18, №140/1121/18, №140/1108/18, № 140/1095/18, 7 травня 2018 року № 140/1/18, Суд зазначає таке.

Порушення порядку перебування суддів у нарадчій кімнаті в юридичному розумінні не є синонімом порушення таємниці наради суддів, оскільки не завжди формальне порушення положень статей 367, 376 КПК є таким, що завдає шкоди цілям, для яких існує інститут таємниці наради суддів.

Відповідно до висновку, викладеному у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 лютого 2020 року у справі № 128/2455/15-к з урахуванням положень ст. 367 КПК, вчинення процесуальних дій та ухвалення суддями (суддею) під час перебування в нарадчій кімнаті по кримінальному провадженні судових рішень по інших справах, слід вважати порушенням таємниці наради суддів, яке на підставі ч. 1 ст. 412 КПК може бути визнано істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону у разі коли воно за своїм характером та з огляду на обставини конкретної справи перешкодило або могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, тобто в тих випадках, коли вказане порушення обґрунтовано ставить під сумнів незалежність і неупередженість суддів (судді) при обговоренні та ухваленні відповідного судового рішення.

Як вбачається з ЄДРСР судді ОСОБА_42 та ОСОБА_43 5 та 7 травня 2018 року виносили певні процесуальні рішення, більшість з яких, а саме у справах № 140/1114/18, № 140/1123/18, № 140/1122/18, № 140/1105/18, №140/1121/18, №140/1108/18, № 140/1095/18 про відкриття провадження у цивільних справах, винесені суддями не у судових засіданнях, тому їх внесення в ЄДРСР та підписання електронним цифровим підписом під час перебування у нарадчій кімнаті, не може бути визнано істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки воно за своїм характером не могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 березня2020 року (справа № 659/592/17, провадження № 51-5389км19).
Крім того з матеріалів провадження не вбачається, а в касаційній скарзі захисника не зазначено, яким чином з урахуванням вказаного висновку об`єднаної палати таке порушення таємниці нарадчої кімнати, допущене судом першої інстанції, як винесення суддями на цій стадії кримінального провадження щодо ОСОБА_8 та інших, судових рішень про закриття підготовчого провадження у справі адміністративного судочинства (№ 140/1/18), застосування приводу свідків (140/3133/14-к), призначення експертизи (№ 140/1124/18), перешкодило суду ухвалити законний та обґрунтований вирок та ставить під сумнів незалежність і неупередженість суддів при його ухваленні.

З урахуванням зазначеного доводи в касаційній скарзі захисника в цій частині не свідчать про наявність тих істотних порушень КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення у цьому кримінальному провадженні.

Доводи захисника ОСОБА_11 стосовно того, що під час судових засідань неодноразово з боку потерпілих та їх представників мали місце некоректні, образливі висловлювання на адресу ОСОБА_8 через його етнічну належність, не підтверджуються матеріалами провадження, у тому числі й звукозаписами судових засідань, та не є предметом дослідження суду касаційної інстанції.

Посилання захисника ОСОБА_9 на те, що апеляційний суд, задовольняючи апеляційну скаргу представника потерпілого, скасував вирок суду першої інстанції на підставах неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, не відповідають матеріалам кримінального провадження та вироку апеляційного суду, оскільки у своїй апеляційній скарзі представник потерпілого, окрім іншого, посилався на невідповідність призначеного обвинуваченим покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та їх особам через м`якість, на підставі чого апеляційний суд і скасував вирок суду першої інстанції у частині призначеного обвинуваченим покарання.

З урахуванням наведеного, Судом не виявлено даних, які б свідчили, що судами першої та апеляційної інстанцій допущено такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення..

Згідно з положеннями ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до положень статей 370, 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.

Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції врахував при призначені покарання:
ОСОБА_8 , що він раніше судимий, злочин вчинив у період відбуття покарання за попередній злочин, за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, відсутність обставин, які обтяжують його покарання;
ОСОБА_6 , що він раніше судимий, за місцем проживання характеризується із задовільної сторони, відсутність обставин, які обтяжують його покарання;
ОСОБА_7 , що він раніше судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, відсутність обставин, які обтяжують його покарання.

Суд першої інстанції до обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , відніс їх щире каяття.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 30 серпня 2018 року вирок суду першої інстанції було залишено без змін.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи зазначене рішення апеляційного суду і призначаючи новий розгляд у суді апеляційної інстанції, зазначив, що апеляційний суд не зважив на індивідуальний ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 діянь відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК, що визначається характером та ступенем суспільної небезпеки вчинених ними злочинів, виходячи з конкретних обставин їх скоєння, а саме на те, що засуджені вчинили ряд особливо тяжких злочинів, у складі організованої групи, за детально розробленим планом та з визначенням ролі кожного з них. Належним чином не врахував і кількості епізодів злочинної діяльності засуджених, серед яких умисне позбавлення життя потерпілого ОСОБА_48 з метою незаконного збагачення, а також особливу зухвалість і цинічність вбивства останнього, який зміг вирватися від нападників та почав тікати, однак ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , не відмовляючись від своїх злочинних намірів, наздогнали потерпілого, позбавили його волі та в подальшому вбили. При цьому суд не звернув увагу на спосіб, у який засуджені позбавили життя потерпілого. Також апеляційний суд не проаналізував поведінки засуджених у минулому, кожен з яких раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності, а засуджений ОСОБА_8 ще й вчинив злочини у період відбуття покарання за попереднім вироком, що свідчить про відсутність позитивних змін в особистостях засуджених. Не дослідив апеляційний суд питання щодо відшкодування потерпілим заподіяних збитків, яке вказувало б про дійсний намір засуджених нести не тільки кримінальну відповідальність, а ще й цивільну. При цьому таке відшкодування повинне бути не формальним, а має підтверджувати дійсне намагання засуджених залагодити свою провину перед потерпілими за вчинені ними злочинні посягання.

Апеляційний суд під час нового розгляду провадження взяв до уваги зазначені вказівки суду вищої інстанції та дійшов висновку, що суд першої інстанції не повною мірою врахував тяжкість та суспільну небезпечність вчинених ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 злочинів та спосіб їх вчинення.

Відповідно до ст. 3 Конституції України життя людини визнано найвищою соціальною цінністю. Кожна людина має невід`ємне право на життя і ніхто не може свавільно позбавити її життя. Тому охорона життя людини найважливіше завдання кримінального права. Серед злочинів проти особи вбивство становить особливу небезпеку.

Кримінально-правова охорона життя людини є важливим завданням, успішне виконання якого значною мірою залежить від правильного застосовування кримінального закону; особа, яка вчинила злочин проти життя та здоров`я особи, що є найвищою цінністю, повинна нести справедливе покарання.

Санкцією ч. 2 ст. 115 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк під десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, тобто лише тоді, коли воно встановлене у санкції статті, за якою засуджується особа (лише за вчинення злочинів, за які визначено покарання у виді довічного позбавлення волі), якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

За вчинення особливо тяжкого злочину вбивства, передбаченого ч. 2 ст. 115 КК (у тому числі в пунктах 6, 12, які інкриміновано ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ) законодавцем, крім строкового позбавлення волі, передбачено й найбільш суворе покарання у виді довічного позбавлення волі.

Як убачається з роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного і однакового застосування вказаної норми, які містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 7 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», довічне позбавлення волі призначається лише у випадках, спеціально передбачених КК, і за умови, що суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Призначення цього покарання повинно мотивуватись у вироку з обов`язковим наведенням обставин, які, на думку суду, перешкоджають застосуванню позбавлення волі на певний строк.

Тобто обставиною, яка зумовлює призначення довічного позбавлення волі й водночас указує на неможливість досягнення мети покарання шляхом застосування покарання у виді позбавлення волі на певний строк, є винятково високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину й особи злочинця. Вона визначається сукупністю усіх зібраних у справі даних, що стосуються вчиненого злочину, особи винного й обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

На таку небезпеку можуть, зокрема, вказувати: наявність у вчиненому діянні декількох з альтернативно передбачених диспозицією ознак відповідного складу злочину; відсутність обставин, що пом`якшують покарання тощо.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не врахував, що останні, зорганізувавшись у стійке об`єднання, діючи в складі організованої групи, за попередньою змовою вчинили ряд умисних тяжких та особливо тяжких злочинів (в сукупності 16 епізодів), за детально розробленим планом та з визначенням ролі кожного з них у їх вчиненні, а також належним чином не врахував обставин вбивства потерпілого ОСОБА_31 та незаконного заволодіння його транспортним засобом, а саме, особливу зухвалість та цинічність дій усіх трьох обвинувачених, оскільки до вчинення цього злочину останні готувались ретельно.

Так, діючи за детально розробленим планом, користуючись послугами потерпілого як водія таксі, засуджені замовили поїздку в інший населений пункт, у ході якої, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на позбавлення життя потерпілого та заволодіння його майном, використовуючи заздалегідь заготовлений металевий трос для удушення останнього, ОСОБА_6 накинув йому зашморг на шию, однак через те, що зашморг на шиї потерпілого обірвався, не змогли відразу завершити злочинні дії. Крім того, незважаючи на те, що потерпілий вирвався від нападників та намагався втекти, обвинувачені, не відмовляючись від своїх злочинних намірів, наздогнали його, кинули обличчям на землю і почали бити, подолавши його опір, та попри те, що були помічені іншими особами, а саме військовослужбовцем військової частини, який попередив про можливість застосування вогнепальної зброї, не припинили своїх злочинних намірів. Накинувши зашморг мотузки на шию потерпілого, незаконно позбавили його волі, посадили до автомобіля та, шукаючи безлюдне місце для умисного вбивства, поїхали до лісових насаджень, де ременем від штанів ОСОБА_31 зв`язали йому руки за спиною та, витягнувши останнього із автомобіля, кинули на землю. Після цього накинувши на шию потерпілого ще один зашморг мотузки, почали одночасно його затягувати, при цьому ОСОБА_8 та ОСОБА_7 тягнули мотузку в одну сторону, а ОСОБА_6 у протилежну, внаслідок чого ОСОБА_49 помер. Злочинці заволоділи належним останньому транспортним засобом, який згодом продали.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевий суд не повною мірою врахував думку потерпілих ОСОБА_41 , ОСОБА_14 , які внаслідок злочину втратили сина, є людьми похилого віку, наполягали на призначенні обвинуваченим покарання у вигляді довічного позбавлення волі, а також що, незважаючи на те, що з часу події минуло майже п`ять років, потерпілим завданої шкоди жодним чином не було відшкодовано; не враховано молодого віку вбитого, в якого залишилася сім`я, дружина та двоє малолітніх дітей, чотирьох та семи років відповідно; крім того, кожен з обвинувачених раніше притягувався до кримінальної відповідальності, а обвинувачений ОСОБА_8 вчинив злочин у період іспитового строку, що свідчить про відсутність змін в особистостях обвинувачених.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що всі ці обставини безсумнівно свідчать про підвищену суспільну небезпечність обвинувачених, усталеність їхньої протиправної поведінки, яка має чітко виражену антисоціальну спрямованість, зневажливе ставлення до закону і загальноприйнятих норм моралі та неефективність для досягнення мети виправлення призначеного обвинуваченим строкового покарання й унеможливлює виправлення останніх протягом визначеного судом першої інстанції строку покарання.

Наведеним спростовуються доводи сторони захисту про те, що суд апеляційної інстанції не аргументував можливості виправлення засуджених під час строкової міри покарання.

Суд погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції та вважає, що доводи касаційних скарг щодо:
визнання ОСОБА_8 своєї вини, позитивних характеристик за місцем проживання, наявності на утриманні двох неповнолітніх дітей, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також того, що він не перебував на обліку в лікарів нарколога та психіатра;

визнання ОСОБА_7 своєї вини, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутності обтяжуючих покарання обставин, його поведінки в місцях позбавлення волі, де він закінчив ПТУ, здобув професію токаря;
визнання ОСОБА_6 своєї вини у вчиненому, висловлення ним жалю з приводу вчиненого, задовільних характеристик за місцем проживання та відсутності передбачених ст. 67 КК обставин, які би обтяжували покарання,
з урахуванням вищезазначених обставин, у тому числі й цинічних дій, які були враховані судом, тривалості періоду, протягом якого потерпілий розумів, що, накинувши йому зашморг на шию, нападники мали намір його вбити, їхніх узгоджених та тривалих дій щодо подальшої реалізації свого наміру, а також непоправних наслідків їхніх дій у вигляді смерті потерпілого, непоправних страждань його близьких та рідних, з урахуванням принципу загальної справедливості, на думку Суду, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції щодо призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі, при тому, що потерпілого вони позбавили найдорожчого життя.

Дав оцінку апеляційний суд і щирому каяттю обвинувачених та визнав саме собою визнання винуватості обвинуваченими без реальних дій для відшкодування завданої шкоди (з часу скоєння злочинів минуло майже п`ять років) не є тією обставиною, що суттєво пом`якшує покарання.

У своїх доводах захисник ОСОБА_12 зазначає, що при призначенні судом покарання ОСОБА_8 не було враховано думки потерпілих ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , ОСОБА_25 , які в судовому засіданні 24 лютого 2017 року заявили, що жодних претензій до обвинувачених не мають.

При цьому захисником не зазначено, яким чином думка цих потерпілих з урахуванням того, що вони є потерпілими внаслідок крадіжок, а довічне позбавлення волі, проти призначення якого заперечує сторона захисту, призначено апеляційним судом за вчинення вбивства потерпілого ОСОБА_31 , вплинула б на призначення обвинуваченим довічного позбавлення волі.

Суд зазначає також, що громадський інтерес у переслідуванні злочинів, в яких обвинувачено ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а саме в умисному вбивстві ОСОБА_31 організованою групою, незаконному позбавленні волі потерпілого та заволодіння його транспортним засобом, за встановлених обставин, є сильним.

З огляду на зазначене відсутні підстави для висновку про те, що обставинах цього провадження та при призначенні покарання було порушено загальну справедливість судового рішення.

На думку Суду, з урахуванням вищевказаних конкретних обставин кримінального провадження, положень статей 50, 65 КК покарання, призначене засудженим судом апеляційної інстанції, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для їхнього виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів.

За таких обставин відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог касаційних скарг.

Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 10 травня 2018 року та вирок Вінницького апеляційного суду від 5 червня 2020 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (з урахуванням змін) залишити без зміни, а касаційні скарги засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 без задоволення.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3