Справа № 734/1780/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/429/21
Категорія - ч.1 ст.121 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№ 0000268 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин РФ, уродженець с. Устинка, Шебекинського району Белгородської області РФ, житель АДРЕСА_1 , не одружений, не працює, в силу ст.89 КК України раніше не судимий,

засуджений за ч.1 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з часу його фактичного затримання з 18 квітня 2020 року.

У строк покарання ОСОБА_8 зараховано строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено без змін - у вигляді тримання під вартою.

Питання про речові докази вирішено у порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 18 квітня 2020 року, близько 15 год. 30 хв., ОСОБА_8 , знаходячись у житловому будинку за місцем свого проживання ( АДРЕСА_1 ), перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з мотивів раптово виниклих неприязних відносин, з метою нанесення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання тяжких наслідків, умисно наніс ОСОБА_10 один удар ножем в область тулубу, чим спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді проникаючої колото-різаної рани грудної клітки справа, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Не погодившись із рішенням суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити вирок місцевого суду, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч.1 ст.121 КК України на ст.128 КК України та призначити йому покарання в межах санкції цієї статті. Зазначив, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показанням обвинуваченого та потерпілого ОСОБА_10 з приводу ненавмисного завдання тілесних ушкоджень. Зокрема, ОСОБА_8 , маючи захворювання ніг, піднімаючись, не втримав рівновагу та випадково впав на потерпілого, тримаючи у руці ножа. Захисник послався на недопустимість доказу висновку № 2 додаткової судово-медичної експертизи від 23.01.2021 року, оскільки Комунальний заклад «Чернігівське обласне бюро медичної експертизи» не є державною спеціалізованою установою і не може бути суб`єктом судово-експертної діяльності, пов`язаної з проведенням судово-медичних експертиз. Крім того, діючим кримінальним процесуальним законодавством не передбачено можливість призначення і проведення додаткових експертиз. Вказав на недоведеність того, що під час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 діяв з мотивів раптово виниклих неприязних відносин, з метою нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , умисно, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання тяжких наслідків. Ураховуючи, що його підзахисний повністю визнав факт ненавмисного завдання потерпілому тілесних ушкоджень, тому його дії належить кваліфікувати саме за ст.128 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий, яким визнати його винним за ст.128 КК України. Послався на неправильну кваліфікацію його дій, оскільки тілесні ушкодження ОСОБА_10 він завдав ненавмисно. Це підтверджується показаннями самого потерпілого, а також свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 . Також зазначив, що суд безпідставно поклав в основу вироку висновок експерта № 2 додаткової судово-медичної експертизи від 23.01.2021 року.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які просили задовольнити апеляційні скарги з наведених вище підстав; прокурора, котрий просив вирок місцевого суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів підстав для їх задоволення не вбачає, з огляду на таке.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та наполягав на тому, що тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_10 він заподіяв ненавмисно і в стані алкогольного сп`яніння не перебував.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_8 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, його винуватість знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, вона відображена низкою доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, допитаний у місцевому суді потерпілий ОСОБА_10 показав, що з ОСОБА_8 перебуває у дружніх відносинах майже 40 років та з лютого 2020 року проживав у будинку останнього. 18.04.2020 року, близько 14.00 год., вони разом розпивали спиртні напої вдома в обвинуваченого, коли між ними виникла сварка. В цей час потерпілий лежав на ліжку, а ОСОБА_13 сидів поруч, спиною до нього. Під час сварки обвинувачений почав підніматися, тримаючи у руці ніж, але не втримавшись на ногах, упав на ОСОБА_10 зверху, поранивши його ножем.

Свідок ОСОБА_12 у місцевому суді показала, що працює у службі швидкої медичної допомоги. 18.04.2020 року, під час чергування виїздила на виклик у село Виповзів. Прибувши на місце, побачила ОСОБА_8 , який повідомив, що у будинку є поранений, якому він завдав тілесних ушкоджень, оскільки захищався. Зайшовши у будинок, ОСОБА_12 побачила на ліжку потерпілого ОСОБА_10 з ножовим пораненням, після чого викликала поліцію.

Допитаний у суді першої інстанції експерт ОСОБА_14 показав, що ним проводилася додаткова судово-медична експертиза за матеріалами кримінального провадження, у тому числі і за відеофіксацією слідчих експериментів. Поранення потерпілому було завдано від удару спереду назад та зверху вниз. Виходячи з показань, наданих обвинуваченим, він повинен був упертися на ліву руку, що унеможливлює завдання таких тілесних ушкоджень, які отримав ОСОБА_10 . Також при триманні ножа лезом доверху, неможливо вивернути кисть руки так, щоб ніж зайшов у грудну клітку під кутом 90 градусів, як це було виявлено у потерпілого. При цьому зазначив, що удар, який був нанесений ОСОБА_10 , був контролюючий.

Окрім показань потерпілого та свідків, вина ОСОБА_8 також підтверджується наступними дослідженими в судовому засіданні доказами:

- протоколом огляду місця події від 18.04.2020 року в господарстві АДРЕСА_1 , в ході якого було вилучено речовий доказ ніж з дерев`яною ручкою, на якому маються сліди рідини бурого кольору (т.1, а.к.п.47-55, 57);

- довідкою Козелецької ЦРЛ від 18.04.2020 року, згідно якої у ОСОБА_8 виявлено вміст алкоголю у видихуваному повітрі 1/9 ‰ (т.1, а.к.п.65);

- протоколом слідчого експерименту від 03.06.2020 року за участю потерпілого ОСОБА_10 та відеозаписом до нього, де останній розповідав та показав, як 18.04.2020 року ОСОБА_8 під час сварки, взявши ножа, завдав йому поранення (т.1, а.к.п.60-63);

- протоколом слідчого експерименту від 10.06.2020 року за участю підозрюваного ОСОБА_8 та відеозаписом до нього, де останній розповідав та показував, як 18.04.2020 року, перебуваючи у нетверезому стані у його будинку, під час виниклої сварки з ОСОБА_10 , навмисно завдав останньому удару ножем у грудну клітку (т.1, а.к.п.119-122);

- висновком судово-медичної експертизи №86 від 11.06.2020, згідно з яким у ОСОБА_10 мала місце проникаюча колото-різана рана грудної клітки справа. Тілесне ушкодження спричинено дією гострого предмета по механізму удару та могло бути заподіяним внаслідок нанесення одного удару гострим предметом типу ножа. Потерпілий ОСОБА_10 у момент заподіяння йому тілесного ушкодження міг знаходитись як в вертикальному або близькому до нього положенні, так і в горизонтальному при цьому звернутим передньої поверхнею тіла по відношенню до нападника. Експерт вважає, що ОСОБА_10 не міг отримати проникаючу колото-різану рану грудної клітки при самовільному падінні з висоти власного зросту на лезо ножа в строк 18.04.2020 року. Відповідно до п.2.1 п.2.1.1.а, 2.1.2, 2.1.3.й «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» тілесне ушкодження у вигляді однієї проникаючої колото-різаної рани грудної клітки справа за ознакою небезпеки для життя вмить спричинення відноситься до Тяжкого ступеню тілесних ушкоджень (т.1, а.к.п.72-73);

- висновком додаткової судово-медичної експертизи №2 від 23.01.2021, згідно з яким тілесне ушкодження у вигляді однієї проникаючої колото-різаної рани, яка розташована на грудній клітці по передній поверхні на 2.0 см правіше від грудини без ушкоджень внутрішніх органів, не могло бути заподіяно за обставин, указаних в запитаннях, а саме при знаходженні потерпілого ОСОБА_10 на ліжку в горизонтальному положенні, лежачи на спині, по праву руку від потерпілого знаходиться обвинувачений ОСОБА_8 , який сидить на краю ліжка, спиною до потерпілого, обвинувачений знаходиться на рівні грудної клітки потерпілого. За обставин, коли ОСОБА_8 як не встаючи, так і встаючи з ліжка, лівою частиною тулуба повертається до потерпілого, тримаючи в правій руці ніж, не втримує рівновагу і подальшому при падінні на потерпілого не міг спричинити проникаючу колото-різану рану правої половини грудної клітки без ушкоджень внутрішніх органів (т.1, а.к.п.217-222).

Отже, місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння ОСОБА_10 , з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи сторони захисту про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч.1 ст.121 КК України на ст.128 КК України, оскільки тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_10 були заподіяні ненавмисно, є безпідставними.

Що стосується кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК України, а не за ст.128 КК України, то слід зазначити наступне.

Перш за все, одним із вирішальних чинників для розмежування діяння за ст.121 та ст.128 КК України є суб`єктивна сторона складу кримінального правопорушення.

Так, суб`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, яке передбачено ст.121 КК України (умисне тяжке тілесне ушкодження), характеризується умисною виною, на противагу від суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, яке передбачено ст.128 КК України, (необережне тяжке тілесне ушкодження).

При вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.121 КК України, умисел може бути як прямим, так і не прямим. Винний у вчиненні кримінального правопорушення, яке передбачено ст.121 КК України усвідомлює, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілого і бажає або свідомо припускає її настання.

Відповідальність за ст.121 КК України настає й у випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, а фактично було спричинено тяжке тілесне ушкодження.

Суб`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, яке передбачене ст.128 КК України, може проявлятися у виді як злочинної самовпевненості, так і злочинної недбалості.

Заподіяння тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження внаслідок злочинної самовпевненості має місце тоді, коли особа передбачала можливість настання зазначеної шкоди, але легковажно розраховувала на її відвернення. При цьому повинен мати місце розрахунок на конкретні обставини, які, на думку винного, перешкодять настанню злочинного наслідку. Цей розрахунок об`єктивно виявляється легковажним.

Необережне тілесне ушкодження внаслідок злочинної самовпевненості слід відмежовувати від випадків заподіяння його з непрямим умислом, коли особа передбачала можливість заподіяння шкоди здоров`ю іншій людині, не бажала, але свідомо припускала настання такої шкоди. Про наявність непрямого умислу свідчить, зокрема, розрахунок особи на випадковість.

Заподіяння тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження внаслідок злочинної недбалості має місце тоді, коли особа не передбачала можливості настання зазначеної шкоди для здоров`я іншої особи, хоча повинна була і могла їх передбачити, діючи з більшою обачністю.

Проте, проаналізувавши всі обставини кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що в даному конкретному випадку умисел ОСОБА_8 був спрямований на заподіяння будь-якого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_10 , проте, фактично було спричинено тяжке тілесне ушкодження, що підтверджується висновками судово-медичних експертиз.

Так, до даного висновку колегія суддів приходить, виходячи з наступних об`єктивних обставини кримінального провадження:

Згідно висновку судово-медичної експертизи №86 від 11.06.2020 року, у ОСОБА_10 мала місце проникаюча колото-різана рана грудної клітки справа. Тілесне ушкодження спричинено дією гострого предмета по механізму удару та могло бути заподіяним внаслідок нанесення одного удару гострим предметом типу ножа. Потерпілий ОСОБА_10 в момент заподіяння йому тілесного ушкодження міг знаходитись як в вертикальному або близькому до нього положенні так і в горизонтальному при цьому звернутим передньої поверхнею тіла по відношенню до нападника.

Висновком додаткової судово-медичної експертизи №2 від 23.01.2021 року підтверджується, що тілесне ушкодження у вигляді однієї проникаючої колото-різаної рани, яка розташована на грудній клітці по передній поверхні на 2.0 см правіше від грудини без ушкоджень внутрішніх органів, не могло бути заподіяно при знаходженні потерпілого ОСОБА_10 на ліжку в горизонтальному положенні, лежачи на спині, по праву руку від якого знаходився обвинувачений ОСОБА_8 . За обставин, коли ОСОБА_8 як не встаючи так і встаючи з ліжка, лівою частиною тулуба повертається до потерпілого, тримаючи в правій руці ніж, не втримує рівновагу і подальшому при падінні на потерпілого не міг спричинити проникаючу колото-різану рану правої половини грудної клітки без ушкоджень внутрішніх органів.

Вищевказане ушкодження у потерпілого ОСОБА_10 відноситься до ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя.

Крім того, експерт ОСОБА_14 також підтвердив, що при показаннях, які надав обвинувачений, він повинен був упертися на ліву руку, що унеможливлює завдання таких тілесних ушкоджень, які отримав ОСОБА_10 . При триманні ножа лезом доверху, неможливо вивернути кисть руки так, щоб ніж зайшов в грудну клітку під кутом 90 градусів, як це було виявлено у потерпілого. При цьому зазначив, що нанесений ОСОБА_10 удар був контролюючий.

Що стосується тверджень апелянтів про недопустимість як доказу вищевказаного висновку додаткової судово-медичної експертизи, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Статтею 101 КПК України встановлено, що висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. Зміст висновку експерта визначено приписами статті 102 цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів справи, висновок додаткової судово-медичної експертизи №2 від 23.01.2021 ґрунтується на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо, на підставі дослідження матеріалів кримінального провадження, опису проведених досліджень. У висновку зазначено матеріали, які використовувались при проведенні експертизи, а також зазначено коли, де, ким та на якій підставі проведена експертиза, місце і час проведення експертизи. Експерт був попереджений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків у суді, невиконання інших обов`язків. У ході дослідження було надано відповіді на всі поставлені на вирішення експертизи питання.

Також вищевказана додаткова експертиза проведена кваліфікованим експертом, який має достатній експертний досвід роботи. Ця експертиза була проведена експертом, виходячи із прав та обов`язків, наданих йому статтями 69, 70 КПК України.

Отже, висновок додаткової судово-медичної експертизи №2 від 23.01.2021 року відповідає вимогам статей 101, 102 КПК України.

Крім того, жодних суперечностей між висновком додаткової судово-медичної експертизи №2 від 23.01.2021 та висновком судово-медичної експертизи №86 від 11.06.2020 і показаннями експерта встановлено не було, а тому у колегії суддів сумнівів у правильності та об`єктивності такого висновку не виникає.

Вищевказані висновки судово-медичної експертизи повністю узгоджуються між собою та іншими матеріалами кримінального провадження, а тому вони обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку.

А тому, на переконання колегії суддів, доводи апелянтів про недопустимість висновку експерта, є безпідставними.

Отже, як слідує з об`єктивних обставин кримінального провадження, у момент нанесення удару ОСОБА_8 перебував прямо перед потерпілим, не збоку, не ззаду; удар рукою, в якій був зажатий ніж, по тілу потерпілого ОСОБА_10 обвинуваченим був нанесений умисно, а не з необережності. На думку колегії суддів, удар по тілу потерпілого можна було б розцінити, як необережний, лише в тому випадку, коли ОСОБА_8 , відмахуючись від потерпілого, чи здійснюючи інші мимовільні рухи рукою, в якій затиснутий ніж, спричинив потерпілому тілесні ушкодження. Лише в такому випадку можна б було кваліфікувати нанесення тілесних ушкоджень з необережності, тим більше, обвинувачений під час проведення слідчого експерименту зазначив, що навмисно завдав удару ножем у грудну клітку ОСОБА_10 під час виниклої з ним сварки.

Отже, колегія суддів вважає, що удар, який було здійснено обвинуваченим ОСОБА_8 був здійснений із застосуванням сили, адже внаслідок такого удару потерпілим отримано проникаюче поранення, (пошкодження поверхневих шарів шкірного покрову, ушкодження м`язової тканини, тощо), що, знову ж таки, вказує на ту обставину, що даний удар був нанесений умисно, а не з необережності, так як удари з необережності при таких обставинах справи не могли бути нанесені з значною силою, такий удар мав би мати характер по-дотичній, поверхневий, половинчастий, тощо.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 саме за ч.1 ст.121 КК України, оскільки обвинувачений умисно наніс тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_10 та припускав, з огляду на знаряддя вчинення кримінального правопорушення - ніж кухонний, силу удару - заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, свідомо допускаючи спричинення будь-яких тілесних ушкоджень, окрім тих, які б могли потягнути за собою смерть потерпілого, так як настання смерті умислом обвинуваченого не охоплювалося.

Відтак, позицію обвинуваченого ОСОБА_8 колегія суддів вважає як захисну, з метою уникнення ним відповідальності за скоєне, так як вона повністю спростовується вищенаведеними доказами, у зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг сторони захисту.

Згідно положень ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінального правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до скоєного; дані про його особу, який в силу ст.89 КК України раніше не судимий, посередньо характеризується за місцем проживання, ніде не працює, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; відсутність обставин, які пом`якшують покарання; обставину, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння; позицію потерпілого; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання саме у виді позбавлення волі на певний строк, передбачений санкцією ч.1 ст.121 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Порушень місцевим судом вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 березня 2021 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4