Справа № 158/1022/20 Провадження №11-кп/802/352/21 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст. 286 КК України Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
представника потерпілих ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000007 від 04.01.2020 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 січня 2021 року,
В С Т А Н О В И В
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, учня вечірньої школи с. Карасин, Камінь-Каширського району Волинської області, працюючого комірником ПП «Фасад», не одруженого, раніше не судимого
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавлення права керування транспортними засобами, строком на 1 (один) рік.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Вироком вирішено цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, який задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп.
Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави 7536 (сім тисяч п`ятсот тридцять шість) грн. 48 коп. судових витрат, пов`язаних із залученням експерта для проведення судових експертиз.
Вироком вирішено долю речових доказів та арештованого майна.
За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 04.01.2020 року, близько 17 год. 00 хв., керуючи автомобілем марки «Рено-Лагуна», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 , на 108 км. + 850 м автодороги сполученням «Устилуг-Луцьк-Рівне», що у с. Звірів, Ківерцівського району, Волинської області, зі сторони м. Луцька, в напрямку м. Рівне, рухаючись всупереч вимогам п.п. 12.4, 12.6 б) 12.9 б) ПДР України зі швидкістю не меншою від 99.3 км/год. до 103.6 км/год, порушуючи п.п. 2.3. б), 12.3 Правил дорожнього руху України, був неуважний під час руху автомобіля, не стежив за дорожньою обстановкою, завчасно не зреагував на її зміну, не зменшив швидкість транспортного засобу аж до його зупинки з моменту виникнення небезпеки для руху велосипедиста ОСОБА_12 , який перетинав проїзну частину дороги справа наліво стосовно напрямку руху автомобіля, та допустив наїзд на останнього. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 , 1950 року народження, помер на місці пригоди.
Внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху обвинувачений ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_12 тілесні ушкодження, а саме: множинні садна та рвані рани тіла, відкритий переломовивих правого плечового суглобу, закритий злам лівої плечової кістки, відкритий злам кісток обох гомілок, закритий злам правої та лівої стегнових кісток, злам лівої ключиці та травматичного роз`єднання правого грудинно-ключичного з`єднання, злам шийного відділу хребта між шостим та сьомим шийними хребцями з розривом передньої повздовжньої зв`язки, багатофрагментарний злам кісток основи та склепіння черепа, забій-розчавлення тканини головного мозку та обох півкуль мозочка, масивний крововилив у середостіння та корені легень, забій верхніх долей обох легень, множинні злами ребер по декількох анатомічних лініях з розривами парієтальної плеври, злам грудини, правобічний гематоракс, травматичний розрив серцевої сорочки та проникаючий розрив стінки правого шлуночка серця, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 10 від 18.02.2020 року стосовно живих осіб належать до тяжких, як небезпечних для життя в момент спричинення і в даному випадку викликали смерть потерпілого. Причиною смерті ОСОБА_12 є отримані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди тілесні ушкодження, а саме: поєднана тупа травма тіла, котра супроводжувалась множинними зламами кісток скелету, забоями та розривом внутрішніх органів. У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 2.3. б), 12.3. 12.4, 12.6 б) 12.9 б) Правил дорожнього руху України.
Не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження прокурор оскаржує вирок у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому повною мірою не врахував тяжкість та характер вчиненого правопорушення, та його наслідки, позицію потерпілих, котрі наполягали на призначенні суворого покарання у виді позбавлення волі.

Не погоджується з висновками суду про застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України, оскільки обставини, якими суд першої інстанції обґрунтовує можливість застосувань цієї норми, є лише характеризуючими даними в загально-соціальному плані та не зменшують суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення. Крім того, приймаючи таке рішення, місцевий суд поза увагою залишив, що обвинувачений свою вину у вчиненні злочину не визнав та не розкаявся у вчиненому, і тому на переконання прокурора відсутні обставини, які істотно знизили б тяжкість вчиненого злочину.

Прокурор просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України покарання у виді 5 років позбавлення з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_11 оскаржує вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, яке на його думку, не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Так, представник потерпілого просить взяти до уваги залишені поза увагою суду обставини, зокрема те, що в ході судового розгляду обвинувачений свою винуватість не визнавав, причиною вчинення дорожньо-транспортної пригоди вважав порушення велосипедистом правил дорожнього руху та несприятливі погодні умови, крім того, не сприяв розкриттю злочину та не відшкодував потерпілим моральну шкоду. Судом не врахована думка потерпілих про призначення ОСОБА_7 суворого покарання та незворотні наслідки вчиненого кримінального правопорушення.

ОСОБА_11 в апеляційній скарзі просить вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 січня 2021 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати, та призначити останньому більш суворе покарання.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 у поданій апеляційній скарзі оскаржують вирок суду першої інстанції з мотивів його незаконності та необґрунтованості, невідповідності його висновків фактичним обставинам кримінального правопорушення, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що на їх думку, призвело до безпідставного засудження невинуватої у скоєнні злочину особи.

На переконання апелянтів суд необґрунтовано відхилив клопотання сторони захисту про виклик в судове засідання і допит свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 та клопотання про дослідження відеозапису про подію ДТП (знятого на мобільний телефон ОСОБА_13 ), а також фото та відео з автодороги, чим порушив право на захист обвинуваченого.

Поруч з цим судом дана невірна оцінка доказам у кримінальному провадженні, адже в основу обвинувачення ОСОБА_7 покладено висновок експерта, який при проведенні інженерно-транспортної експертизи оперував вихідними даними отриманими в результаті проведеного слідчого експерименту. Однак отримані в результаті слідчого експерименту докази не можна вважати допустимими, оскільки умови під час проведення цієї слідчої дії, які, згідно ст. 240 КПК України, повинні бути максимально наближені до тих, у яких у минулому відбувалася досліджувана подія, суттєво відрізняються від них, що зумовлює втрату доказового значення одержаних даних.

Крім того, при проведенні слідчого експерименту ОСОБА_7 перебував у статусі свідка, який в подальшому набув статусу підозрюваного та обвинуваченого, а надані ним показання під час проведення даної слідчої дії стали основою висновку експерта та обвинувального вироку суду. Крім того слідчий експеримент проведено без участі захисника.

Таким чином просять визнати недопустимими доказами протокол слідчого експерименту від 30.03.2020 та висновок експерта №183 від 26.03.2020.

Посилаються на передчасність, суперечливість та непереконливість висновку сторони обвинувачення та місцевого суду про винуватість ОСОБА_7 , оскільки ні під час досудового розслідування, ні під час судового провадження не перевірялась версія самого ОСОБА_7 про те, що велосипедист грубо порушив правила безпеки руху, з`явився миттєво, тобто небезпека для водія виникла раптово, передбачити можливість її виникнення водій не міг не спростована як на досудовому розслідуванні, так і в ході судового розгляду.

У висновку судової інженерно-технічної експертизи №183 від 26 березня 2020 року не встановлено часу протягом якого автомобіль та велосипедист рухались до місця наїзду, показання водія ОСОБА_7 в частині зближення велосипедиста та автомобіля до місця наїзду з технічної точки зору не досліджувались.

На їх переконання порушення ПДР України, яке вміняється ОСОБА_7 , а саме те, що він не був уважним під час руху автомобіля, не стежив за дорожньою обстановкою, завчасно не зреагував на зміну дорожньої обстановки, не зменшив швидкість т/з аж до його зупинки з моменту виявлення небезпеки для руху є лише декларативним посилання, а не доведеним у встановленому КПК України належними та допустимими доказами обвинуваченням.

За наведених обставин, апелянти просять вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 січня 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати, закрити кримінальне провадження у в`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливості їх отримати. Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди залишити без розгляду.

В запереченні на апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого адвокат ОСОБА_8 і обвинувачений висловлюють незгоду з ними, адже на їх переконання заявлені апелянтами вимоги щодо призначення суворішого покарання без застосування положень ст. 69 КК України є необгрунтованими з тих підстав, що наявними матеріалами кримінального провадження поза розумним сумнівом не доводиться винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину. Тому просять залишити без задоволення апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку і доводи апеляційних скарг, обвинуваченого, його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, заперечили скарги прокурора і представника потерпілого, думку прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та скаргу представника потерпілого, просив відмовити в задоволенні скарги захисту, потерпілих і їх представника, котрі свою апеляційну скаргу підтримали, апеляційну скаргу прокурора також, щодо задоволення скарги обвинуваченого і його захисника заперечували, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
На переконання судової колегії місцевим судом повністю дотримано даних вимог в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а викладені у вироку суду висновки ґрунтуються на сукупності зібраних у провадженні доказів, які у повному обсязі досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду провадження, та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений своєї винуватості у вчиненні вказаного злочину фактично не визнав, та за обставинами обвинувачення показав, що на смузі його руху миттєво з`явився велосипедист, який перетинав дорогу у не відведеному, неосвітленому місці без світловідбивачів у вечірню пору доби, а тому він не мав фізичної можливості уникнути наїзду на нього саме через раптовість появи.
Оцінюючи у світлі наведеного невизнання обвинуваченим своєї вини та доводи апеляційної скарги сторони захисту про те, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини потерпілого, апеляційний суд знаходить їх недостатньо переконливими, оскільки наданими органом досудового розслідування, та перевіреними і належно оціненими судом матеріалами повністю доводиться порушення водієм ОСОБА_7 Правил дорожнього руху України, що знаходиться в прямому причинному зв`язку з наїздом на потерпілого ОСОБА_12 , який від отриманих в результаті наїзду травм помер на місці пригоди, і такий висновок суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України є правильним.
Так, факт дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 04.01.2020 року, близько 17 год. 00 хв. на 108 км. + 850 м автодороги сполученням «Устилуг-Луцьк-Рівне», що у с. Звірів Ківерцівського району Волинської області зі сторони м. Луцьк в напрямку м. Рівне, за участю автомобіля «Рено-Лагуна», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7 та велосипедиста ОСОБА_12 підтверджується протоколом огляду місця події та схемою до нього (т.1 а.п. 121-122). З протоколу вбачаються погодні умови, локалізація пошкоджень транспортного засобу та велосипеда, і зі схеми їх місце розташування, сліди гальмування, осипу, та ін.
Показаннями потерпілої ОСОБА_10 стверджується, що в день вчинення дорожньо-транспортної пригоди було сухо, такі ж показання щодо погодних умов надав свідок ОСОБА_15 .
Висновком експерта № 102 від 20.03.2020 встановлені місця контакту транспортних засобів, зокрема, автомобіль «Рено-Лагуна» первісно контактував передньою лівою частиною автомобіля щодо передньої частини велосипеда, під кутом приблизно 115±10 градусів (за рухом годинникової стрілки).
Характерні обставинам ДТП тілесні ушкодження у потерпілого у виді множинних саден та рваних ран тіла, відкритого переломовивиху правого плечового суглобу, закритого злам лівої плечової кістки, відкритого зламу кісток обох гомілок, закритого зламу правої та лівої стегнових кісток, зламу лівої ключиці та травматичного роз`єднання правого грудинно-ключичного з`єднання, зламу шийного відділу хребта між шостим та сьомим шийними хребцями з розривом передньої повздовжньої зв`язки, багатофрагментарного зламу кісток основи та склепіння черепа, забою-розчавлення тканини головного мозку та обох півкуль мозочка, масивного крововиливу у середостіння та корені легень, забою верхніх долей обох легень, множинних зламів ребер по декількох анатомічних лініях з розривами парієтальної плеври, зламу грудини, правобічного гематораксу, травматичного розриву серцевої сорочки та проникаючого розриву стінки правого шлуночка серця, які є тяжкими, такими, що небезпечні для життя в момент спричинення, та їх причинний зв`язок зі смертю було встановлено висновком експерта судово-медичної експертизи № 10 від 18.02.2020.
Висновком судової інженерно-транспортної експертизи №101 від 20 березня 2020 року встановлено, що наїзд на велосипедиста автомобілем «Рено-Лагуна» відбувся на лівій смузі руху автодороги сполученням «Устилуг-Луцьк-Рівне в напрямку м. Рівного, в районі лівого сліду гальмування, в місці, що передує розташуванню дрібного осипу скла на асфальтованому покритті (т.1 а.к.п. 159-161).
Швидкість руху автомобіля була встановлена висновком експерта № 104 від 17 березня 2020 року, яка була на момент початку гальмування не меншою, ніж 99,3 …. 103, 6 км/год, що заперечується стороною захисту (т.1 а.п. 147-149).
За встановленими швидкістю руху та умов ДТП висновком експерта № 183 від 26 березня 2020 року (т. 1 а.п. 170-174) встановлено, що водій автомобіля «Рено-Лагуна» ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти наїзду на велосипедиста ОСОБА_12 шляхом застосування негайного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху, заданого слідством.
В даній дорожній обстановці, з технічної точки зору водій ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності до вимог пунктів 10.4, 12.3, 12.4, 12.9 б) ПДР України, тобто повинен був керувати транспортним засобом зі швидкістю не більше 50,0 км/год, перед поворотом ліворуч, завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині і в момент об`єктивного виявлення руху велосипедиста до смуги руху його транспортного засобу негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу. Йому заборонялось керувати транспортним засобом зі швидкістю більшою ніж 50,0 км/год.
Згідно даного висновку в заданій дорожній ситуації з технічної точки зору велосипедист ОСОБА_12 повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 6.2, 6.6 а), 10.1, 11.14 ПДР України, тобто керувати велосипедом обладнаним звуковим сигналом та світлоповертачами: спереду білого кольору, по боках оранжевого, позаду червоного із встановленим та увімкненим ліхтарем (фарою), а перед зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. Йому заборонялось керувати велосипедом в темну пору доби з вимкненим ліхтарем (фарою) і без світлоповертачів.
Під час проведення вказаної експертизи досліджувався протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 , який своїм особистим підписом засвідчив даний процесуальний документ, та за участю понятих і потерпілого, які також підписали протокол, що вказує на правильність проведення цієї слідчої дії, тому посилання захисту про її недостовірність є необґрунтованими, а незгода обвинуваченого та захисника з результатами експертизи не може спростувати суті її висновків, які зроблені на підставі об`єктивно дослідженої сукупності наданих вихідних даних, здобутих у кримінальному провадженні та наданих експертові на дослідження.
Доводи сторони захисту про безпідставне визнання належними й допустимими доказами протоколу слідчого експерименту з ОСОБА_7 та висновків експерта, наданих за даними цього слідчого експерименту на тих підставах, що вказані докази були отримані з його показань як свідка, є необґрунтованими.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.
Порядок визнання доказів недопустимими визначено у ст. 89 КПК України.
Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.
Тобто ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією і законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Вирішуючи питання, чи були відомості про обставини ДТП, надані ОСОБА_7 як свідком під час проведення слідчого експерименту від 20 березня 2020 року за його участю, такими, що отримані внаслідок вчинення слідчим діянь, які б мали ознаки істотного порушення права особи на мовчання та свободи від самовикриття, слід звернути увагу на таке.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 18 КПК України жодна особа не може бути примушена визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення. Кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права.
З протоколу слідчого експерименту від 20 березня 2020 року вбачається, що обвинуваченому під підпис було роз`яснено зміст його прав та обов`язків відповідно до статей 66, 67 КПК України, які передбачають право на правову допомогу та право не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою підозри, обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення. Жодних зауважень чи заперечень з приводу порушень прав чи недотримання вимог ст. 240 КПК України при проведенні вказаної слідчої дії чи після її проведення ОСОБА_7 у протоколі проведення слідчого експерименту не зазначено.
Слідчий експеримент проведено слідчим з метою перевірки і уточнення відомостей шляхом відтворення обставин ДТП, а не одержання викривальних показань від свідка ОСОБА_7 , і для прийняття процесуального рішення відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України, оскільки відомості про ДТП до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені по факту, а не щодо ОСОБА_7 .
У матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, якими були порушені права ОСОБА_7 , або слідчий у будь-якій формі схиляв його до визнання своєї винуватості у ДТП. Тільки після проведення відповідних експертиз, згідно з якими встановлено наявність у діях останнього порушення правил дорожнього руху та причинно-наслідковий зв`язок між цими порушеннями і настанням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди наслідків у виді смерті потерпілого, йому було оголошено про підозру.
Таким чином, всупереч доводам захисту, немає підстав вважати протокол слідчого експерименту недопустимим доказом. Місцевий суд обґрунтовано не визнав недопустимими доказами дані, що містяться у протоколі слідчого експерименту, проведеному за участю ОСОБА_7 , а також сформованих у подальшому експертних висновків, та детально навів у своєму рішенні з цього приводу відповідні мотиви.
Що стосується посилань захисту щодо порушень ПДР України самим потерпілим у зв`язку з чим, на їх думку, виключається винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, апеляційний суд виходить з того, що незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій ОСОБА_7 зобов`язаний був виконати вимоги, зокрема, п.п. 10.4, 12.3, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху, та рухатись зі швидкістю, не більшою, ніж 50 км/год, і негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу з моменту об`єктивного виявлення руху велосипедиста. Про це також безперечно свідчить висновок судової інженерно-транспортної експертизи.
Таким чином, перебування велосипедиста на проїзній частині дороги не звільняє водія від виконання вимог зазначених пунктів Правил дорожнього руху. Аналогічна практика міститься і в постановах Верховного Суду від 10 грудня 2019 року (справа №759/2926/16-к), від 14 травня 2020 року (справа №668/2604/15-к), від 26 травня 2020 року (справа № 523/12810/15-к).
Тому відповідні доводи скарги обвинуваченого і захисника є необґрунтованими.
Викладені в тексті апеляційної скарги сторони захисту розрахунки, якими вона обґрунтовує відсутність причинного зв`язку між діями ОСОБА_7 та наслідками, і наявність причинного зв`язку з порушенням ПДР України самим потерпілим, а відтак невинуватість першого, не узгоджуються з висновком експерта № 183 від 26 березня 2020 року, та суперечать такому, а тому суд не має об`єктивної можливості прийняти їх до уваги та оперувати ними.
Протоколом огляду місця події зафіксовано сухе дорожнє покриття, температура повітря +1°С. Ці обставини підтвердили учасники, які брали участь у даній слідчій дії, свідок ОСОБА_15 . Протягом всього часу проведення досудового розслідування та до його закінчення і відкриття матеріалів кримінального провадження сторона захисту ці обставини не оспорювала.
З приводу доводів апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника стосовно безпідставної відмови в задоволенні клопотання про виклик і допит свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , то суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання захисту про їх виклик і допит, оскільки ці особи не були очевидцями події кримінального правопорушення, крім того вони є родичами обвинуваченого.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку діяння за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні і досліджених у судовому засіданні доказів, яким судом першої інстанції дана вірна оцінка в сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийнято законне та обґрунтоване рішення суду.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.
Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Тобто при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.
Як вважає апеляційний суд, вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції не дотримався.
Так, нормами ст.69 КК України встановлено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Тобто згідно положень ст.69 КК України призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч.1 ст.69 КК України.
Фактичні обставини провадження, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим правопорушення, особа винного, порушення ПДР України самим потерпілим у всій своїй сукупності дали суду першої інстанції підстави дійти переконання, що вищезазначені обставини є винятковими у розумінні ст.69 КК України, що й стало передумовою для призначення обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, передбаченої ч.2 ст.286 КК України (1 рік 6 місяців позбавлення волі), із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
Однак, на переконання апеляційного суду, застосовуючи при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 норми ст.69 КК України, суд першої інстанції фактично не надав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, та його наслідкам, як про це слушно вказують у своїх скаргах прокурор та представник потерпілого.
Так незаконні дії ОСОБА_7 хоча і носять характер необережних, все ж таки полягають саме в грубому порушенні ПДР України, які він як водій повинен неухильно виконувати, оскільки його право на керування транспортним засобом з іншого боку накладає на нього обов`язок користуватися вказаним правом без завдання шкоди правам інших осіб. В даному випадку порушення обвинуваченим, навіть і з необережності, обов`язку дотримуватися ПДР України призвело до непоправних порушень - позбавлення життя.
Призначене ОСОБА_7 за вчинений злочин покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст. 286 КК України не відповідає його меті, ступеню тяжкості, суспільно-небезпечним наслідкам, та на думку апеляційного суду є невиправдано м`яким. На переконання судової колегії судом першої інстанції призначено покарання з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому вирок в частині призначеного покарання на підставі п. 4 ч. 1 і ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку відповідно до п.3 ч.1 ст.407, п.2 ч.1 ст.420 КПК України.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд, згідно з вимогами ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, наслідком якого є непоправне - смерть людини, дані про особу обвинуваченого, який має молодий вік, позитивно характеризується за місцем проживання, роботи, неодружений, злочин вчинив вперше.
Крім цього апеляційний суд враховує і обставини, які пом`якшують покарання, зокрема, вчинення злочину особою молодого віку та вчинення кримінального правопорушення вперше, та відсутність таких, які його обтяжують.
Одночасно апеляційний суд при призначені покарання ОСОБА_7 бере до уваги і думку потерпілих, які наполягли на призначенні обвинуваченому суворої міри покарання.
За наведених обставин, апеляційний суд призначає ОСОБА_7 основне покарання в мінімальних межах санкції ч.2 ст.286 КК України, яке буде достатнім для його виправлення. З вище наведених підстав, на переконання апеляційного суду підлягає збільшенню до максимальних меж міра додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Такий захід примусу відповідатиме загальним засадам призначення покарання згідно з ст. 65 КК України, зокрема, ступеню тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, меті кримінального покарання, що визначена ст. 50 КК України, внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність як ним самим так і іншими особами, та відповідатиме принципу індивідуалізації покарання.
На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, Волинський апеляційний суд
У Х В А Л И В
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_11 задовольнити частково.
Вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 січня 2021 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.
Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді