Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
16 квітня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ? ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне матеріали провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 23 березня 2021 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000090 від 18 квітня 2020 року, стосовно ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України, ?
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 23 березня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу. Задоволено клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу. Продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 на строк 60 днів, до 21 травня 2021 року включно.
В поданих апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 покликаються на необґрунтованість ухвали суду і вважають такою, що постановлена з істотним порушенням основоположних прав людини, а також положень КПК України.
Вважають, що обраний запобіжний захід є несправедливим внаслідок суворості, не відповідає обстановці вчинення злочину, особі винуватого та обставинам справи.
На думку сторони захисту потреби судового розгляду не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, зокрема, застосування до нього найтяжчого запобіжного заходу, тобто відсутні ризики, передбачені ст. 177 КПК України.
Захисник ОСОБА_7 вказує, що ОСОБА_6 вину у вчиненому визнає, має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, високооплачувану роботу, сім`ю (двоє малолітніх дітей, дружину та матір-інваліда, які перебувають на його утриманні), бездоганну ділову репутацію, заохочення у роботі, добровільно частково відшкодував завдану злочином шкоду, виключно позитивну характеристику, жодного разу не притягувався до кримінальної відповідальності, є не судимим та сумлінно дотримувався умов раніше застосованого до нього запобіжного заходу.
Сторона захисту вважає, що відсутні ризики, що ОСОБА_6 може знищити, сховати або спотворити речі та документи, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, продовжити кримінальне правопорушення, становити загрозу потерпілим чи свідкам.
На думку захисника, відсутні об`єктивні відомості про існування обставин, які можуть свідчити про ухиляння ОСОБА_6 від суду, а також відсутні дані, що менш суворий запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не може забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченої особи.
Просять скасувати ухвалу судді Рівненського районного суду від 23 березня 2021 року про продовження строку тримання під вартою та ухвалити нову ухвалу, якою повністю відмовити прокурору в задоволенні його клопотання, негайно звільнивши обвинуваченого з-під варти в залі судового засідання. Змінити обраний щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який, зокрема, як просить захисник, на особисте зобов`язання з визначенням обов`язку прибувати за першим викликом суду, прокурора; здати на зберігання паспорт для виїзду за кордон; повідомляти суд по зміну місця проживання та роботи; заборонити спілкуватися обвинуваченому зі свідками, потерпілими поза судовим процесом.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг захисника і обвинуваченого, перевіривши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи (рішення у справі "Lavents v. Latvia" п. 70).
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Апеляційний суд вважає, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора дотримані в повному обсязі та, вирішуючи питання щодо продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою.
З матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Рівненському районному суді перебувають матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000090 від 18 квітня 2020 року, стосовно ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 з тих підстав, що ризики, які враховувались судом при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , передбачені п.п.1, 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, жодним чином не змінились і не зменшились, а продовжують існувати та доведено, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ст. 176 КПК України, не забезпечить можливість запобігання зазначеним ризикам, належну процесуальну поведінку обвинуваченого та проведення судового розгляду у розумні строки.
Так, як вбачається з матеріалів провадження суд першої інстанції свій висновок про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , з яким погоджується і колегія суддів, мотивував врахуванням того, що останній обвинувачується у вчиненні в стані наркотичного сп`яніння неумисного тяжкого злочину проти безпеки руху, що спричинило загибель людини (малолітньої особи) та ще двом потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років.
Крім цього, суд першої інстанції виходив і з того, що інші, менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити ізоляцію потерпілих та свідків від незаконного впливу стосовно них з боку обвинуваченого, забезпечити перебування обвинуваченого за місцем проживання, і можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду, та його належну поведінку.
Не залишено без оцінки суду і позицію потерпілих, які підтримали клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 .
В судовому засіданні апеляційної інстанції встановлено, дане кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, допитано лише потерпілих, жодного свідка не допитано.
Під час апеляційного розгляду прокурором наголошено на поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 щодо ухилення від виконання ним покладених на нього процесуальних обов`язків навіть перебуваючи в умовах утримання у слідчому ізоляторі з приводу відмови від отримання процесуальних документів та введення в оману учасників кримінального провадження щодо їх невручення, про що складено відповідний акт.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Доводи апеляційних скарг, що стороною обвинувачення не надано належних доказів в підтвердження ризиків, а до обвинуваченого можливо застосувати більш м`який запобіжний захід, зокрема, як просить обвинувачений, домашній арешт на певний період доби, або, як зазначає захисник, - особисте зобов`язання, є безпідставними та невиправданими. Окрім того, аналогічні доводи сторони захисту з покликанням на відомості, що позитивно характеризують особу, наявність міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання і роботи, часткове відшкодування потерпілим заподіяної шкоди, відсутність намірів переховуватись від суду та впливати на потерпілих і свідків, були предметом оцінки в суді першої інстанції та їм надана належна правова оцінка з урахуванням висунутого обвинувачення, з якою погоджується і суд апеляційної інстанції. Колегія суддів вважає, що зазначені стороною захисту аргументи на користь обвинуваченого не переважають вимог громадського інтересу, який полягає у встановленні істини у справі, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого і виконання процесуальних рішень по справі, а тому менш суворий запобіжний захід, ніж тримання під вартою не здатний нівелювати заявлені реальні ризики, які продовжують існувати.
Даних, які б перешкоджали подальшому утриманню ОСОБА_6 під вартою, не встановлено.
За наведеного, на думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого переконання, що потреби судового розгляду виправдовують необхідність продовження саме обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 .
Доказів на спростування висновків суду обвинуваченим та захисником не наведено, матеріалами провадження не встановлено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.
Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що будь-яких порушень вимог КПК України при постановленні судом першої інстанції оскаржуваної ухвали не вбачає, відтак підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:
УхвалуРівненського районного суду Рівненської області від 23 березня 2021 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000090 від 18 квітня 2020 року, стосовно ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України, залишити без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3