29.06.2021 Справа № 756/8925/21

Справа №756/8925/21
Провадження №1-кс/756/1455/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2021 року місто Київ
Слідчий суддя Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , заявника ОСОБА_3 , представника власника майна ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 , розглянувши матеріали клопотання ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0003670 від 17.05.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з вказаним клопотанням, у якому просить накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_4 , а у разі їх відсутності - на майно останнього з метою забезпечення цивільного позову.

В обґрунтування клопотання заявник зазначив, що у провадженні СВ Оболонського УП ГУНП в м. Києві перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0003670 від 17.05.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, в якому він має статус потерпілого.

20.02.2020 ним подано клопотання до Київської місцевої прокуратури №5 щодо зміни правової кваліфікації вказаного кримінального провадження з ст. 356 КК України на ч. 2 ст. 162 КК України, яке, зі слів заявника, було задоволено.

Зазначає, що кримінальним правопорушенням йому було заподіяно матеріальну шкоду у сумі 28610,27 грн., а також моральну шкоду, яку він оцінює у 200 000 грн., у зв`язку з чим він подав цивільний позов, який було долучено до матеріалів кримінального провадження №0003670 від 17.05.2019.

У зв`язку з наведеним, з метою вжиття заходів забезпечення цивільного позову просить накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_4 , який є цивільним відповідачем у кримінальному провадженні, а у разі їх відсутності - на майно останнього.

ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав клопотання, просив його задовольнити з викладених у клопотанні підстав, зазначив, що у матеріалах кримінального провадження відсутня постанова від 20.06.2020 про закриття кримінального провадження.

Представник власника майна ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 , у судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання, оскільки ОСОБА_4 не є ані підозрюваним, ані обвинуваченим у кримінальному провадженні №0003670 від 17.05.2019, а тому відсутні підстави для накладення арешту на майно останнього. Також надала суду письмові заперечення проти клопотання про арешт майна.

Прокурор Оболонської окружної прокуратури ОСОБА_7 подав до суду заяву про розгляд клопотання за його відсутності, просив відмовити у його задоволенні, оскільки кримінальне провадження №0003670, в рамках якого ОСОБА_6 просить накласти арешт на майно ОСОБА_4 , закрито 20.06.2020 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, на підтвердження чого долучив витяг з ЄРДР.

Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши клопотання та додані до нього документи, матеріали кримінального провадження №0003670, слідчий суддя приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Частиною 2 статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно до ч. 6 ст. 170 КК України у випадку накладення арешту з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

З частини 8 статті 170 КПК України вбачається, що вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 173 КПК України слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.

Відповідно до ч.2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд зокрема повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно до ч.1 ст. 62 КПК України цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану кримінально протиправними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Частиною 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Виходячи з аналізу положень діючого кримінально-процесуального законодавства можна дійти висновку, що особою, на майно якої може бути накладено арешт з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, тобто з метою забезпечення цивільного позову, є: підозрюваний, обвинувачений, особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану кримінально протиправними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи або юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження №0003670, ОСОБА_4 не має статусу підозрюваного або обвинуваченого у даному у кримінальному провадженні.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Також, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи» (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року).

Враховуючи викладене, оцінюючи розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, з метою запобігання порушення справедливого балансу між інтересами власника майна, гарантованими йому законом і завданнями цього кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку про відс утність підстав для накладення арешту на майно ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0003670, у зв`язку з чим клопотання про арешт майна задоволенню не підлягає як необґрунтоване.

Разом з тим, слідчий суддя зазначає, що під час дослідження матеріалів кримінального провадження №0003670 не встановлено факту його закриття слідчим СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 20.06.2020 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки у матеріалах даного кримінального провадження відсутня відповідна постанова слідчого.

Керуючись ст. 131, 167, 168 170-174 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0003670 від 17.05.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, - відмовити.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Повний текст ухвали виготовлено та оголошено 29.06.2021 о 17 год. 45 хв.
Слідчий суддя ОСОБА_1