Провадження № 11-кп/4820/14/21
Справа № 672/1420/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
представника
потерпілих ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_11 ,
обвинуваченого ОСОБА_12
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000061 від 22 лютого 2017 року за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та прокурора військової прокуратури Хмельницького гарнізону ОСОБА_6 на вирок Городоцького районного суду Хмельницької області від 26 березня 2019 року,-
в с т а н о в и л а:
Вироком Городоцького районного суду Хмельницької області від 26 березня 2019 року
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, непрацюючого, інваліда ІІ групи, учасника бойових дій, неодруженого, з професійно-технічною освітою, раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки. На підставі п. «д» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 р.» звільнено ОСОБА_12 від відбуття призначеного покарання.
Постановлено стягнути з ОСОБА_12 на користь держави 6895 грн. 15 коп. (шість тисяч вісімсот дев`яносто п`ять грн. 15 коп.) судових витрат у вигляді вартості проведених судових експертиз.
Постановлено скасувати арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Городоцького районного суду від 24.02.2017 року на автомобіль Peugeot 406д/н НОМЕР_1 та свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу серії НОМЕР_2 .
Цивільні позови потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди з ОСОБА_12 задоволено частково.
Постановлено стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_8 по 180800 грн. (сто вісімдесят тисяч вісімсот грн.) на користь кожного з потерпілих.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Доля речових доказів вирішена у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.
Як вбачається з вироку, ОСОБА_12 22.02.2017 року близько 00 год. 30 хв. керуючи автомобілем Peugeot 406 номер НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_1 , на перехресті вулиць Шевченка та Грушевського в м. Городок Хмельницької області, рухаючись по вул. Шевченка в напрямку вул. Ткачука, в порушення вимог п.п. 10.1, 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.01.2001 №1306, не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, чим спричинив виїзд за межі проїзної частини із подальшим контактуванням транспортного засобу із бетонною електроопорою та стовбурами дерев, внаслідок чого пасажир ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження не сумісні з життям та загинув на місці події.
Своїми діями ОСОБА_12 порушив вимоги п.п. 10.1, 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху України.
Порушення обвинуваченим вищевказаних вимог ПДР України знаходяться в прямому причинному зв`язку з вчиненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками отриманням ОСОБА_13 тілесних ушкоджень від яких він помер на місці події.
В апеляційних скаргах потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_12 та правильності кваліфікації його дій, просять вирок, як незаконний, необґрунтований та невмотивований в частині застосування до обвинуваченого Закону України «Про амністію у 2016 році» та часткового задоволення цивільних позовів потерпілих, скасувати частково і ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначити покарання у виді позбавлення полі строком на п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. Цивільні позови потерпілих задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_12 на користь кожного потерпілого по 3998,5 грн. матеріальної шкоди (що становить Ѕ завданих матеріальних збитків злочином) та моральну шкоду по 500000 грн. Повторно допитати свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та дослідити докази, які не були досліджені судом першої інстанції, а саме допитати ОСОБА_19 та ОСОБА_20 . Вважають, що судом необґрунтовано виключено з обвинувачення порушенням ОСОБА_12 п. 2.9 (а) ПДР України та як наслідок незаконно виключено обтяжуючу покарання обставину вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння і застосовано амністію.
Зазначають, що суд незаконно та необґрунтовано відмовив у стягненні з обвинуваченого матеріальної шкоди та зменшив розмір моральної шкоди. Звертають увагу, що суд прийшовши до висновку про належне підтвердження матеріальних витрат на суму 7997 грн., що підлягають стягненню з обвинуваченого на користь потерпілих осіб, не ухвалив рішення про стягнення. Зауважують, що потерпілі у кримінальному провадженні мають право на власний розсуд визначатися з кого стягувати заподіяну шкоду, із заподіювача шкоди чи страховика, який застрахував свою відповідальність. Посилаються на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зауважують, що судом необґрунтовано відхилено клопотання сторони обвинувачення про допит свідка ОСОБА_20 , пояснення якого можуть підтвердити чи спростувати законність складання протоколу і відібрання крові у обвинуваченого, вирішення питання щодо допустимості цього доказу, підтвердження чи спростування наявності у обвинуваченого зовнішніх ознак алкогольного сп`яніння одразу після дорожньо-транспортної події. Вказують, що свідок ОСОБА_19 , яка може спростувати чи підтвердити факт придбання ОСОБА_12 двох пляшок горілки 22.02.2017 року, також не була допитана судом. Зауважують, що судом залишилися не спростованими показання свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_17 , щодо перебування ОСОБА_12 у стані алкогольного сп`яніння безпосередньо перед ДТП та одразу після неї. Вказують про безпідставність визнання недопустимими доказами: висновок експерта №422 судово-токсилогічної експертизи зразків крові обвинуваченого; протокол відібрання зразків крові обвинуваченого. Посилаються на порушення судом положень ст. 94 КПК України, а саме не надання оцінки показанням свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_16 .
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок як незаконний, необґрунтований та невмотивований в частині застосування до обвинуваченого Закону України «Про амністію у 2016 році» та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 визнати винним у вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначити покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. Повторно допитати свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та дослідити докази, які не були досліджені судом першої інстанції, а саме допитати свідка ОСОБА_20 . Вказує, що судом необґрунтовано виключено з обвинувачення порушення ОСОБА_12 п. 2.9 (а) ПДР України та як наслідок незаконно виключено обтяжуючу покарання обставину вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння і застосовано амністію. Посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зауважує, що судом необґрунтовано відхилено клопотання сторони обвинувачення про допит свідка ОСОБА_20 , пояснення якого можуть підтвердити чи спростувати законність складання протоколу і відібрання крові у обвинуваченого, вирішення питання щодо допустимості цього доказу, підтвердження чи спростування наявності у обвинуваченого зовнішніх ознак алкогольного сп`яніння одразу після дорожньо-транспортної події. Зауважує, що судом в порушення вимог ст. 411 КПК України, не об`єктивно та не в повному обсязі викладені встановлені під час судового розгляду покази свідків. У вироку не наведені та не надано оцінки поясненням свідка ОСОБА_14 , яка вказувала, що від обвинуваченого вона чула запах алкоголю. Також, судом не спростовані покази свідка ОСОБА_17 про перебування ОСОБА_12 ввечері перед ДТП з явними ознаками алкогольного сп`яніння. Безпідставно не взято до уваги показання свідків ОСОБА_25 , з якому зі слів ОСОБА_19 стало відомо про купівлю ОСОБА_12 двох пляшок горілки перед ДТП, та ОСОБА_26 ,який зі слів ОСОБА_17 дізнався, що перед ДТП обвинувачений мав явні ознаки алкогольного сп`яніння. Зауважує на безпідставність визначення недопустимим доказом та недослідження під час судового розгляду висновку експерта №422 судово-токсилогічної експертизи зразків крові обвинуваченого. Вказує на невідповідність підстав, які зазначені судом у вироку та у мотивувальній частині ухвали від 11.01.2018 року щодо визнання висновку експерта №422 недопустимим доказом. Посилаються на порушення судом положень ст. 94 КПК України, а саме не надання оцінки показанням свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_16 .
В запереченні захисник обвинуваченого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_11 просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду без зміни.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, прокурора який підтримав подану апеляційну скаргу, доводи потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та їх представника ОСОБА_10 на підтримання поданих апеляційних скарг, пояснення обвинувачення ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_11 , які заперечили проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненому кримінальному провадженні за викладених у вироку обставинах, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, відповідають фактичним обставинам провадження, учасниками судового розгляду не оспорюються, відтак апеляційним судом вирок суду в цій частині не переглядається.

Дії ОСОБА_12 суд першої інстанції вірно кваліфікував за ч. 2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Згідно до вимог ст.370 КПК України законність, обґрунтованість і вмотивованість судового рішення полягає в тому, що воно повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального та процесуального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Колегія суддів вважає, що таких вимог суд першої інстанції дотримався.
Оцінюючи доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілих, колегія суддів враховує, що вони стосуються аспектів окремої обставини, яка обтяжує покарання та неправильності застосування місцевим судом положень Закону України «Про амністію у 2016 році».
Провівши у кримінальній справі щодо ОСОБА_12 за клопотанням учасників процесу часткове дослідження доказів, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині встановлення фактичних обставин справи (відсутність обтяжуючої обставини вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння) та застосування Закону України «Про амністію в 2016 році» є законним та обґрунтованим.
Доводи апелянтів щодо безпідставного виключення з обвинувачення ОСОБА_12 порушень п.2.9 а) Правил дорожнього руху, колегія суддів відхиляє за наступних підстав.
В суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_18 вказував, що 21 лютого 2017 року його син ОСОБА_17 із друзями ОСОБА_27 та ОСОБА_13 відпочивали в сауні та пізно у вечері хлопці повернулись додому, з ними приїхав і ОСОБА_12 . Ознак алкогольного сп`яніння свідок у них не спостерігав, але вказав на почервоніння обличчя в ОСОБА_12 . Свідок зазначав, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 були на автомобілях. В подальшому ОСОБА_12 та ОСОБА_13 поїхали щоб залишити вдома автомобіль останнього та мали повернутись.
Свідок ОСОБА_16 (лікар анестезіолог) в судовому засіданні апеляційної інстанції вказував, що ОСОБА_12 доставили у лікарню без свідомості. В лікарні, за участю медсестри ОСОБА_23 та працівника поліції, у ОСОБА_12 , який був у комі, було відібрано зразки крові. Свідок зазначав, що згідно Інструкції він зобов`язаний відібрати зразки крові. Не пам`ятає чи відчував запах алкоголю від ОСОБА_12 .
Аналогічні пояснення свідки давали і в суді першої інстанції.
Свідок ОСОБА_21 в суді першої інстанції вказувала, що вона в якості лікаря екстреної медичної допомоги (медицина катастроф) прибула на місце пригоди вночі 22.02.2017 р., де виявила труп пасажира. Водій був затиий в автомобілі, якого в подальшому виймали працівники МНС. Зазначала, що водій був травмований, в стані потьмареної свідомості (безладні рухи, нецензурна лексика), що характерно для травматичного шоку. Свідок підтверджувала, що відчувала запах спиртного, але чи був він від водія чи з салону автомобіля, ствердно сказати не змогла.
Свідка ОСОБА_21 допитати в апеляційному суді не представилось можливим, оскільки така особа перебуває за межами України, що підтверджується наданою на запит суду повідомленням Головного центру обробки спеціальної інформації.
Допитаний в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_20 (працівник поліції) вказував, що 22 липня 2017 року поступило повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, перебуваючи в слідчо-оперативній групі він виїхав на місце пригоди. Автомобіль перебував на узбіччі проїжджої частини, в автомобілі знаходився труп. Після проведення огляду місця події прибув до лікарні, де на підставі постанови прокурора ОСОБА_28 провів відібрання крові у ОСОБА_12 , який був без свідомості, за участю двох понятих, медичного працівника ОСОБА_23 та лікаря, які передали йому флакони та він їх помістив у паперовий пакет і опечатав. В подальшому слідчим була винесена постанова про призначення експертизи та направлено матеріали для визначення вмісту алкоголю в крові. Свідок вказував, що перебуваючи у палаті відчував запах алкоголю від ОСОБА_12 .
Показання зазначених свідків в частині того, що від ОСОБА_12 було чути запах алкоголю, на думку колегії суддів, з врахуванням інших наявних доказів по справі, не є безсумнівною обставиною, яка б свідчила про вчинення обвинуваченим злочину в стані алкогольного сп`яніння. Факт перебування особи у стані алкогольного сп`яніння може бути констатовано за даних обставин лише медичним працівником чи експертом у відповідний процесуальний спосіб.
Відповідно до ч.5 ст.101 КПК України висновок експерта не може ґрунтуватись на доказах, які визнані судом недопустимими.
Як вбачається з матеріалів провадження, висновок експерта №422 судово-токсилогічної експертизи зразків крові обвинуваченого, ухвалою Городоцького районного суду Хмельницької області від 11.01.2018 року визнано недопустимим доказом з підстав призначення її не уповноваженої на те особою.
Під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції прокурором було надано постанову прокурора Городоцької місцевої прокуратури ОСОБА_28 від 22.02.2017 року про відібрання біологічних зразків для проведення експертизи, яка була доручена слідчому ОСОБА_20 .
Дана постанова в порядку ст. 290 КПК України 05.02.2021 року була відкрита в суді апеляційної інстанції та надана сторонам кримінального провадження.
Колегія суддів зауважує, що така постанова протягом тривалого часу була відсутня в матеріалах справи та стороною обвинувачення з невідомих обставин надана лиши в апеляційному суді 05.02.2021 року, майже через чотири роки. Також, дана постанова не внесена до Реєстру матеріалів досудового розслідування №0000061, що є порушенням вимог КПК, а тому вказана постанова не може бути визнаною, як допустимим доказом у справі.
Крім того, ухвалою Городоцького районного суду Хмельницької області від 19.01.2018 року визнано не допустимим доказом протокол відібрання зразків крові обвинуваченого, з підстав невідповідності даного протоколу вимога ст. 104 КПК України. В ухвалі зазначено, що протокол відібрання крові у обвинуваченого ОСОБА_12 містить значні суперечності з іншими матеріалами справи щодо часу відібрання зразків крові, а також щодо понятого ОСОБА_22 , який фактично не є понятим, оскільки не був очевидцем тих подій.
За таких обставин, суд першої інстанції, правомірно не взяв до уваги висновок експерта №422 судово-токсилогічної експертизи та протокол відібрання зразків крові від 22.02.2017 року, оскільки такі докази здобуті всупереч вимогам КПК.
Так, за змістом ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є лише ті фактичні дані, які отримані у передбаченому цим Кодексом порядку.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що факт перебування обвинуваченого ОСОБА_12 в стані сп`яніння на час вчинення злочину не може підтверджуватись показаннями свідків і доказами, які визнані судом недопустимими ще на час розгляду справи. Інших допустимих доказів вчинення ОСОБА_12 злочину у стані алкогольного сп`яніння в ході судового розгляду справи здобуто не було.
Відповідно до ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, а тому колегія суддів вважає, що така обставина, як вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, по даним матеріалам справи не доведена.
Враховуючи зазначене, стороною обвинувачення не доведено обтяжуючу покарання обставину вчинення ОСОБА_12 злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, в стані алкогольного сп`яніння.
Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів, як самими засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Призначаючи покарання ОСОБА_12 , суд першої інстанції, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України, належним чином умотивував своє рішення з посиланням на встановлені обставини і дані, які характеризують обвинуваченого.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Обираючи вид та строк покарання ОСОБА_12 , суд вірно врахував ступінь тяжкості злочину, який є тяжким злочином, вчиненим з необережності, його наслідки у вигляді смерті людини, відсутність ознак каяття в діях обвинуваченого, позицію потерпілих щодо виду і розміру покарання, вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується по місцю минулої служби, є учасником бойових дій, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психоневропатолога не перебуває.
Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання судом не встановлено.
Колегія суддів вважає, що покарання призначене судом першої інстанції ОСОБА_12 у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого, буде необхідним для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Правомірно, на думку колегії суддів, звільнено ОСОБА_12 від призначеного покарання на підставі п. д ст. 1 Закону України Про амністію у 2016 році.
Відповідно до п. д ст. 1 Закону України Про амністію у 2016 році від 22 грудня 2016 року, який набрав чинності 07 вересня 2017 року, звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не повязаних з позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, в тому числі: ветерани війни (учасники бойових дій, інваліди війни та учасники війни, які підпадають під дію Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту").

Застосування амністії не допускається без згоди обвинуваченого чи засудженого в усній чи в письмовій формі.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_12 , є ветераном війни учасник бойових дій, що підтверджується належним чином завіреною копією посвідчення.
На виконання вимог Закону України „Про амністію у 2016 році обвинуваченим ОСОБА_12 подано письмову заяву про застосування відносно нього акту амністії.
Доводи апеляційної скарги потерпілих про стягнення з ОСОБА_12 на їх користь по 3998,5 грн. матеріальної шкоди (що становить Ѕ завданих матеріальних збитків злочином) та моральну шкоду по 500 000 грн. на користь кожного з потерпілих, на думку колегії суддів є безпідставними, оскільки частково задовольняючи позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в сумі 180 800 гривень, судом першої інстанції вірно оцінені докази, які підтверджують заподіяння потерпілим матеріальної та моральної шкоди, а тому, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості розмір такої шкоди є співрозмірним та обґрунтованим.
Щодо розв`язання цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення, відмовивши у відшкодуванні витрат на поминальні обіди та витрат на виготовлення пам`ятника.
Так, відмовляючи в задоволенні вимог про відшкодування витрат на поминальні обіди, суд першої інстанції обгрунтовано послався на ст.2 ЗУ «Про поховання та похоронну справу», якою визначено, що в себе включає церемонія поховання, при цьому церемонія поминання є зовсім іншим заходом.
Також, відмовляючи в задоволенні вимог потерпілих про відшкодування витрат на виготовлення пам`ятника, суд першої інстанції обґрунтовано врахував роз`яснення п.24 Постанови ВСУ №6 від 27.03.1992 року, з урахуванням того, що у потерпілих відсутні належні та допустимі докази на підтвердження реального понесення цих витрат, а майбутні ж витрати особи в якості матеріальної шкоди відшкодовуватись не можуть.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегія суддів не вбачає.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирок ухвалений у відповідності до вимог ст.ст. 373, 374 КПК України, підстав для зміни чи скасування вироку в межах поданої апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-
П о с т а н о в и л а :
Вирок Городоцького районного суду Хмельницької області від 26 березня 2019 року щодо ОСОБА_12 залишити без зміни, а апеляційні скарги без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді