ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/2031/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/817/74/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - прод. строку трим. під вартою
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2021 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши 22 лютого 2021 року у відкритому судовому засіданні в залі Тернопільського апеляційного суду матеріали за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 лютого 2021 р.,

В С Т А Н О В И Л А:
Вказаною ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_10 за погодженням з прокурором Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сарни Рівненської області, мешканця АДРЕСА_1 , не судимого в порядку ст. 89 КК України,

підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК України, та застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення застави.

Датою закінчення дії ухвали зазначено 23 год. 59 хв. 03 квітня 2021 року.

Не погодившись із рішенням суду, захисник підозрюваного ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та обрати відносно його підзахисного запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням волі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є занадто суворим.

Так, в клопотанні про обрання запобіжного заходу зазначено, що підозрюваний намагатиметься уникнути притягнення до кримінальної відповідальності та може переховуватись від органів досудового розслідування, продовжувати злочинну діяльність у зв`язку з тим, що підозрюваний був раніше судимий.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_7 не має на меті уникнути кримінальної відповідальності, так як визнає вину у вчиненні злочину з необережності. А отже, немає підстав вважати, що підозрюваний продовжуватиме свою злочинну діяльність, так як повністю співпрацює з органами досудового розслідування, за власною ініціативою здав свій український та закордонний паспорти, на першу вимогу слідчого чи прокурора виконував свої обов`язки, навіть коли не перебував у статусі підозрюваного.

Наголошує на тому, що ОСОБА_7 хотів отримати контакт з батьками потерпілих через правоохоронні органи для компенсації завданих збитків, вибачень відносно ситуації, яка склалась. Однак батьки потерпілих не виявили бажання спілкуватись із підозрюваним.

Посилається на те, при обранні запобіжного заходу ОСОБА_7 повторно підтвердив, що розкаюється, вибачається за свої дії, готовий компенсувати завдані збитки.

Звертає увагу на те, що на утриманні у підозрюваного є неповнолітній син та матір-пенсіонерка.

Зазначає, що той факт, що ОСОБА_7 здійснив злочин з прямим умислом, не відповідає дійсності, оскільки у своїх поясненнях підозрюваний вказав, що постріл стався з необережності та халатності. Зокрема, під час чищення зброї ОСОБА_7 не перевірив наявність патрона в рушниці.

Заслухавши доповідь судді, підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з наведених у ній підстав, прокурора та представника потерпілого ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 , вивчивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з приписом п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали, слідчий суддя зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що 03.02.2021 старшим слідчим СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_10 за погодженням із прокурором Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 121 КК України, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років та від 5 до 8 років відповідно.

Згідно із ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на які вказує слідчий і прокурор; недостатність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так, відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 р., заява №42310/04, термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 21.01.2021 близько 11 години 00 хвилин малолітні ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебували на земельному пагорбі, що на території спортивного стадіону загальноосвітньої школи №27 по АДРЕСА_2 , з якого спільно з`їжджали на санках.

Навпроти даного місця розташований житловий багатоповерховий будинок АДРЕСА_2 , у квартирі якого, а саме: квартирі АДРЕСА_3 проживає ОСОБА_7 .

Побачивши малолітніх дітей, 21.01.2021 близько 11 години 00 хвилин в ОСОБА_7 , який перебував у приміщенні власної квартири, виник злочинний умисел на вчинення хуліганських дій з використанням вогнепальної зброї стосовно малолітніх ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

З метою реалізації свого злочинного умислу 21.01.2021 близько 11 години ОСОБА_7 взяв за місцем проживання належну йому мисливську двоствольну гладкоствольну рушницю НОМЕР_1 калібру марки «Т03-63» за номером НОМЕР_2 , яку він придбав 08.11.2007 та зберігав за місцем проживання без відповідного дозволу, яка є вогнепальною зброєю, та бойові припаси до неї.

Надалі, відчинивши вікно у спальній кімнаті, що розташоване на першому поверсі зазначеної квартири і знаходиться навпроти місця, де грались малолітні діти, ОСОБА_7 , маючи навички у стрільбі, грубо порушуючи громадський порядок, безпричинно, діючи з мотивів явної неповаги до суспільства, прагнучи при цьому показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки у суспільстві, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи і бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, знаючи про те, що здоров`я та життя будь-якої людини рівною мірою охороняється законом, а також те, що протиправне посягання на нього є кримінально караним, діючи умисно, протиправно, цілеспрямовано та рішуче, з особливою зухвалістю здійснив прицільний постріл із зазначеної вогнепальної зброї в місце перебування малолітніх ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , що знаходились один біля одного на ґрунтовому пагорбі.

У результаті умисних протиправних дій ОСОБА_7 , а саме прицільного пострілу, вчиненого у розташування життєво важливих органів, малолітньому ОСОБА_11 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: вогнепальних (дробових) множинних поранень задньої поверхні грудної клітки, поперекової ділянки, сідниць, лівого стегна і правого плеча, з проникненням в ліву легеню і праву долю печінки, лівобічний гемо-пневмоторакс, забій обох нирок, субкапсулярна гематома лівої нирки, які відносяться до тяжких, небезпечних для життя в момент спричинення.

Одночасно, у результаті умисних протиправних дій ОСОБА_7 , малолітньому ОСОБА_13 спричинено тілесні ушкодження у вигляді вогнепального поранення лівої щічної ділянки.

Вчиняючи вказані дії, ОСОБА_7 усвідомлював, що своїми діями грубо порушує громадський порядок, виражаючи неповагу до суспільства, а саме суспільних відносин, що забезпечують нормальні умови життя людей у різних сферах суспільно корисної діяльності, спокійний відпочинок, дотримання правил поведінки в суспільному житті та побуті, та, використовуючи вогнепальну зброю, поводячи себе нахабно, безпричинно, неочікувано здійснив постріл в сторону беззахисних малолітніх дітей, тобто діяв з особливою зухвалістю, бажаючи настання вказаних наслідків.

Крім того, 21.01.2021 близько 11 години 00 хвилин в ОСОБА_7 , який перебував у приміщенні квартири АДРЕСА_4 , де останній проживає, виник злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_11 .

З метою реалізації свого злочинного умислу 21.01.2021 близько 11 години ОСОБА_7 взяв за місцем проживання належну йому мисливську двоствольну гладкоствольну рушницю НОМЕР_1 калібру марки «Т03-63» за номером НОМЕР_2 , яку він придбав 8 листопада 2007 року та зберігав за місцем проживання без відповідного дозволу, яка являється вогнепальною зброєю, та бойові припаси до неї.

Надалі, відчинивши вікно у спальній кімнаті, яке розташоване на першому поверсі зазначеної квартири і знаходиться навпроти місця, де грались малолітні діти, а саме: ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , - ОСОБА_7 , маючи навички у стрільбі, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи і бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, знаючи про те, що здоров`я та життя будь-якої людини рівною мірою охороняється законом, а також те, що протиправне посягання на нього є кримінально карним, діючи умисно, протиправно, цілеспрямовано та рішуче, здійснив прицільний постріл із зазначеної вогнепальної зброї в місце перебування малолітніх ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , що знаходились один біля одного на ґрунтовому пагорбі.

У результаті умисних протиправних дій ОСОБА_7 , а саме: прицільного пострілу малолітньому ОСОБА_11 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: вогнепальних (дробових) множинних поранень задньої поверхні грудної клітки, поперекової ділянки, сідниць, лівого стегна і правого плеча, з проникненням в ліву легеню і праву долю печінки, лівобічний гемо-пневмоторакс, забій обох нирок, субкапсулярна гематома лівої нирки, які відповідно п. 2.1., 2.1.1. (а), 2.1.2, Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень (Київ 1 7.01.1995 МОЗ України), належать до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Наявність обґрунтованої підозри у вчинені ОСОБА_7 вищевказаних кримінальних правопорушень повністю підтверджується наданими суду апеляційної інстанції та долученими до клопотання матеріалами кримінального провадження, а саме: витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000037 від 21.01.2021; протоколом огляду місця події (огляд пагорба поблизу будинку АДРЕСА_2 ) від 21.01.2021; протоколом огляду місця події (огляд квартири у АДРЕСА_1 ) від 21.01.2021; протоколом огляду місця події (територія стадіону між ЗОШ № 26 та ЗОШ № 27 у м. Тернополі) від 22.01.2021; протоколом добровільної видачі (мисливська рушниця, шомпол та протирки, 10 набоїв 12-го калібру, дозвіл на зброю на ім`я ОСОБА_7 ) від 21.01.2021; протоколом добровільної видачі (3 кульки) від 21.01.2021; протоколом обшуку (квартира у АДРЕСА_1 ) від 22.01.2021; протоколом слідчого експерименту від 22.01.2021; протоколом огляду (куртка та светр ОСОБА_11 ) від 29.01.2021; протоколом допиту неповнолітнього (малолітнього) потерпілого ОСОБА_13 від 28.01.2021; протоколом допиту неповнолітнього (малолітнього) потерпілого ОСОБА_12 від 22.01.2021; протоколом допиту свідка ОСОБА_14 (анкетні дані змінено) від 25.01.2021; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 25.01.2021; протоколом допиту свідка ОСОБА_15 від 29.01.2021; протоколом допиту свідка ОСОБА_16 від 25.01.2021; висновком експертизи зброї № СЕ-19/120-21/890-БЛ від 25.01.2021; довідкою № 72-01/11 від 26.01.2021, виданою КНП «ТОДКЛ».

Колегія суддів також враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні «Феррарі-Браво проти Італії» заява №9627/81 від 14 березня 1984 року, відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою, відповідно до ч. 2 даної статті, є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті (переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується).

Окрім наявної обґрунтованої підозри колегія суддів вважає, що у даному кримінальному провадженні існують ризики, наведені слідчим у клопотанні про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та доведені прокурором в судовому засіданні, а саме: підозрюваний може незаконно впливати на свідків та потерпілих у цьому ж кримінальному провадженні; переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

При цьому слідчим суддею вірно зазначено, що ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Окрім цього, вказаний ризик підтверджується тим, що підозрюваний ОСОБА_7 проживає поряд зі свідками та малолітніми потерпілими в даному кримінальному провадженні, а отже може незаконно впливати на них.

Також колегія суддів враховує, що в даному кримінальному провадженні залишаються не допитаними усі свідки та потерпілі, в тому числі малолітній ОСОБА_11 , а отже ризик незаконного випливу на даних осіб зростає.

Надаючи оцінку можливості підозрюваним переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що ОСОБА_7 з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому злочинів, може вдатися до відповідних дій.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів за ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 121 КК України, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років та від 5 до 8 років відповідно, і згідно із ст. 12 КК України вони є тяжкими злочинами.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» заява №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції» заява №12369/86 від 26 червня 1991 року).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Також слід відмітити, що ОСОБА_7 розлучений, офіційно не працевлаштований, що, на думку колегії суддів, свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків, що не унеможливлює існування ризику переховуватись від правоохоронних органів та суду.

Слідчим суддею вірно надано оцінку тим обставинам, що висловлені підозрюваним ОСОБА_7 каяття, вибачення та наявність на утриманні в підозрюваного неповнолітнього сина та матері-пенсіонерки не можуть бути безумовною підставою для застосування щодо підозрюваного менш суворого запобіжного заходу, оскільки не спростовують наявність ризиків, які зазначені в клопотанні слідчого.

При цьому доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 хотів отримати контакт з батьками потерпілих через правоохоронні органи для компенсації завданих збитків, вибачень відносно ситуації, яка склалась, однак батьки не виявили бажання спілкуватись із підозрюваним, - на думку колегії суддів є непереконливими, враховуючи відсутність реальних дій, які б доводили це: так, сама подія відбулась 21.01.2021, запобіжний захід у виді арешту був обраний підозрюваному 04.02.2021, тобто останній мав час та можливість спілкуватись з батьками потерпілих.

Даних, які б вказували на неможливість застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не встановлено.

Таким чином, враховуючи викладені вище обставини, колегія суддів приходить до переконання, що органом досудового розслідування була доведена неможливість застосування відносно підозрюваного ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, для запобігання названим вище ризикам.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених КПК України.

Виключення із цього правила встановлені у ч. 4 згаданої статті, яка вказує, що суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні лише у визначених законом випадках із врахуванням обставин, передбачених ст. ст. 177-178 КПК України.

Згідно із положеннями п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Враховуючи вищенаведене, слідчим суддею правомірно застосовано щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави із врахуванням обставин, передбачених ст. ст. 177-178 КПК України, а саме: особи підозрюваного, тяжкості вчинених злочинів, наявності ризиків тощо.

Доказів на спростування висновків слідчого судді в апеляційній скарзі захисника не наведено, матеріалами провадження не встановлено і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла остаточного висновку про залишення апеляційної скарги захисника підозрюваного ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 176, 177, 178, 183, 184, 193, 194, 309, 407 ч. 3 п. 1, ч.1 418, 422 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 04 лютого 2021 р. відносно ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Судді:

_____________ ________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3