Дата документу 23.04.2021 Справа № 335/3706/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/3706/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_7
Провадження №11-кп/807/937/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_8
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_9,

суддів ОСОБА_10, ОСОБА_11,

при секретарі ОСОБА_12,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12 квітня 2021 року відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, є приватним підприємцем, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.3 ст.27 ч.4 ст.28 ч.5 ст.191, ч.3 ст.27 ч.4 ст.28 ч.3 ст.209, ч.ч.2,4 ст.189, ч.1 ст.263-1, ч.1 ст.263 КК України,

у кримінальному провадженні №335/3706/19 щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурора ОСОБА_13,

представника потерпілих - адвоката ОСОБА_14,

захисника - адвоката ОСОБА_15

Захисник обвинуваченого ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_15 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12 квітня 2021 року, якою клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_1 у виді тримання під вартою - задоволене, продовжено відносно останнього строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 11 червня 2021 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що ризики, передбачені п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати, та жоден із більш м`яких запобіжних заходів не буде ефективним і не сприятиме своєчасному розгляду кримінального провадження.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_15 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора відмовити.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що стороною обвинувачення не надано доказів, які б підтверджували існування ризиків та того, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти встановленим ризикам.

Також, в оскаржуваній ухвалі зазначено, що прокурор формально склав клопотання та навів в ньому формулюванні, які мають місце у кожному наступному клопотанні. При цьому, суд першої інстанції зауважив прокурору на необхідність належного обґрунтування клопотання та надання такому клопотанню інтелектуального навантаження.

Оцінюючи підозру відносно обвинуваченого ОСОБА_1 , а також відомості з Реєстру матеріалів досудового розслідування, суд першої інстанції при підготовчому судовому засіданні приступив до оцінки доказів та матеріалів кримінального провадження, з точки зору їх допустимості і достатності для продовження запобіжного заходу.

Щодо зазначення судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі про те, що сторона захисту не запропонувала суду розглянути можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, то це є його правом, а не обов`язком звертатись до суду з відповідним клопотанням.

Згідно з ухвалою суду, 23 лютого 2021 року до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя надійшли матеріали вказаного вище кримінального провадження, по якому проводиться підготовче судове засідання.

08 квітня 2021 року прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу із організованою злочинністю, управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_17, який постановою першого заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_16 включений до складу групи прокурорів в об`єднаному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , до суду подано письмове клопотання про продовження запобіжного заходу - тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_1 , який закінчується 26 квітня 2021 року, терміном на 60 днів.

В обґрунтування клопотання прокурор вказав, що при обранні відносно обвинуваченого ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом були враховані як наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особливо тяжких злочинів, у складі злочинної організації, так і ризики, що обвинувачений, перебуваючи на волі, отримає можливість незаконно впливати на потерпілих та свідків, існує ризик переховування від суду. На час судового розгляду кримінального провадження вказані ризики не відпали, тримання обвинуваченого ОСОБА_1 під вартою є необхідним, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти вказаним ризикам.

При розгляді клопотання в судовому засіданні прокурор ОСОБА_18 підтримав його з наведених вище підстав та надав на підтвердження виконання стороною обвинувачення процесуального обов`язку щодо своєчасного вручення клопотання обвинуваченому ОСОБА_1 до початку його розгляду акт від 07 квітня 2021 року, складений уповноваженими особами ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», про відмову обвинуваченого ОСОБА_1 від отримання клопотання.

Обґрунтовуючи клопотання, прокурор зазначив, що обвинувачений ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, погрожував насиллям потерпілим та свідкам у цьому кримінальному провадженні, переховувався від органу досудового розслідування, що вказує на існування ризиків незаконного впливу на потерпілих та свідків, ризику переховування, а тяжкість обвинувачення, хоча і не є самостійною підставою для застосування запобіжного заходу найбільш суворого виду, проте враховується у сукупності з іншими обставинами.

Представники потерпілих (кожен окремо) висловились на користь задоволення клопотання прокурора з наведених у ньому підстав.

Обвинувачений ОСОБА_2 , захисники ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 висловились про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_1 менш суворого запобіжного заходу.

Обвинувачений ОСОБА_1 заперечував проти задоволення клопотання прокурора.

Захисник ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

В обґрунтування позиції захисту наголосив на тому, що обвинувальний акт не містить викладу фактичних обставин вчинення ОСОБА_1 таких дій, які з точки зору кримінального закону є протиправними, а використані у обвинувальному акті формулювання його ролі у вчиненні протиправних дій є некоректними та неприпустимими.

Зауважив, що на думку сторони захисту, матеріали кримінального провадження сфальсифіковані, у тому числі з використанням завідомо неправдивих показань потерпілих та свідків, а відносно вказаного у обвинувальному акті ОСОБА_4 як потерпілої від злочину особи не міститься викладу фактичних обставин будь-якого злочину.

Ризики, про які прокурор послідовно заявляє у клопотаннях аналогічного змісту, захисник вважає штучно створеними під час досудового розслідування та не підтвердженими документально на час розгляду цього клопотання, зокрема зауважив про відсутність підтверджень погроз з боку ОСОБА_1 потерпілим та свідкам, а матеріали кримінального провадження про оголошення ОСОБА_1 у розшук вважає імітацією з ознаками інтелектуальної фальсифікації.

Також просив звернути увагу на те, що запобіжний захід у вигляді тримання ОСОБА_1 під вартою обраний ухвалою слідчого судді від 12 січня 2018 року, яка була постановлена з порушенням права обвинуваченого на захист та в подальшому незаконно змінена іншим слідчим суддею.

Наголосив, що саме клопотання прокурора є проявом системного формалізму у ставленні до процесуального питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_1 під вартою, оскільки текст клопотання містить посилання на обставини, що притаманні досудовому розслідуванню, та після його завершення втратили актуальність, проте прокурор продовжує складати клопотання аналогічного змісту.

Вважає, що за таких обставин суд має відмовити стороні обвинувачення у задоволенні клопотання як необґрунтованого та недоведеного доказами.

До початку апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_1 заявив клопотання про розгляд матеріалів оскарження ухвали за апеляційною скаргою без його участі, проти чого захисник - адвокат ОСОБА_15, прокурор ОСОБА_5 , представник потерпілих - адвокат ОСОБА_23 не заперечували. Крім того, у судовому засіданні захисником - адвокатом ОСОБА_22 надано відповідне письмове клопотання обвинуваченого ОСОБА_1 .

Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь обвинуваченого ОСОБА_1 у розгляді поданої апеляційної скарги захисника - адвоката ОСОБА_15 не є обов`язковою, та сам обвинувачений не бажає брати таку участь, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі обвинуваченого ОСОБА_1 .

Заслухавши:

доповідь судді;

захисника - адвоката ОСОБА_15, який підтримав апеляційну скаргу, просив оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати, в задоволенні клопотання прокурора відмовити;

прокурора та представника потерпілих - адвоката ОСОБА_14, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством, а доводи сторони захисту про протилежне є непереконливими та суперечать змісту самого клопотання.

Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_1 , доводи його захисника, інших обвинувачених, їх захисників, думка прокурора, представників потерпілих та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.5 ст.191, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28 ч.3, ст.209, ч.ч.2,4 ст.189, ч.1 ст.263-1, ч.1 ст.263 КК України, які є особливо тяжкими та тяжкими злочинами.

Докази сторін будуть перевірятися та оцінюватися судом першої інстанції у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального законодавства під час судового розгляду.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.

Такими ризиками є: ризик переховування від суду, ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні.

З наявних матеріалів та оскаржуваної ухвали убачається, що суд врахував те, що ОСОБА_1 має постійне місце проживання у м.Запоріжжі, певні соціальні та родинні зв`язки, не судимий, проте, на думку суду першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, вищевказане не зменшує встановлених ризиків.

З зазначеного приводу суд обґрунтовано звернув увагу на те, що, за змістом обвинувального акту, ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні протягом кількох років особливо тяжких злочинів, які пов`язані в т.ч. з погрозами життю та здоров`ю громадян, тому існує ризик незаконного впливу з боку обвинуваченого на потерпілих та свідків, які ще не допитані. Окрім того, усвідомлюючи суворість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у інкримінованих йому правопорушеннях, останній може переховуватись від суду, оскільки він вже перебував у розшуку.

Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.

Отже задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_1 під вартою.

Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

Виходячи з правової позиції Європейського Суду з прав людини викладеної у п. 65 рішення «Корнійчук проти України» (аналогічні позиції висловлені у рішеннях «Штепа проти України», «Строган проти України»), національні суди зобов`язані при вирішенні питання про застосування (продовження) запобіжного заходу розглянути можливість застосування до підозрюваного, обвинуваченого будь-якого альтернативного, менш обтяжливого запобіжного заходу.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходу будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Твердження захисника в апеляційній скарзі про те, що суд, оцінюючи підозру, у підготовчому судовому засіданні приступив до оцінки доказів та матеріалів провадження, є безпідставними та суперечать змісту оскаржуваної ухвали.

Відповідно до практики ЄСПЛ, у рішеннях по справах "Каучор проти Польщі" від 03 лютого 2009 року, та "Александр Макаров проти Росії" від 12 березня 2009 року, Суд вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою, а врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Крім того, відповідно до рішенням Європейського Суду у складі Великої палати у справі "Labita v.Italy" від 06 квітня 2000 року, тримання під вартою є виправданим у певному випадку, якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Надані суду апеляційної інстанції матеріали та зміст вищевказаної ухвали свідчать про те, що суд першої інстанції не вийшов за межі питань, які підлягають вирішенню під час підготовчого провадження.

Доводи апелянта про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, не є переконливими, ці доводи були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.

Так, твердження сторони захисту про те, що ризик ухилення обвинуваченого ОСОБА_1 від суду є імітованим, є голослівними, з огляду на те, що раніше запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 був змінений на інший, більш м`який, умови якого останнім виконані не були, та він почав переховуватись від органу досудового розслідування, що і стало підставою для оголошення його розшуку.

В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції дійсно зазначив про формальний підхід автора клопотання до його складання з огляду на те, що за текстом клопотання використані формулювання, не актуальні на час розгляду кримінального провадження судом, які послідовно мають місце у кожному наступному клопотанні.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги з зазначеного приводу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

Вимоги до клопотання про порядок продовження строку тримання під вартою визначені у ст.ст.184, 199 КПК України.

Як вже зазначено вище, клопотання прокурора вищевказаним вимогам в цілому відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.

Те, що у своєму клопотанні прокурор допустив такі самі формулювання, як і у попередніх клопотаннях, само по собі не свідчить про необґрунтованість та безпідставність цього клопотання.

У розумінні положень кримінального процесуального законодавства, не є вказана обставина і безумовною підставою для відмови в задоволенні поданого клопотання.

Виходячи з системного аналізу кримінального процесуального законодавства, на думку колегії суддів, визначальним при продовженні строку тримання особи під вартою під час судового провадження є доведеність того, що ризики, про які ідеться в клопотанні, не зменшились, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, та існують об`єктивні обставини, які перешкоджають розгляду провадження по суті до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Колегія суддів вважає, що прокурором доведено, що вказані обставини у цьому провадженні існують, тому суд дійшов правильного висновку про необхідність задоволення поданого клопотання.

Те, що суд першої інстанції, задовольняючи клопотання прокурора, в своїй ухвалі одночасно вказав на певні недоліки змісту клопотання, погодившись таким чином з окремими доводами сторони захисту, на думку колегії суддів, не свідчить про обвинувальний ухил та упередженість з боку суду, як про це вказує захисник.

Свої висновки про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд належним чином вмотивував.

Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування вказаної ухали суду, при апеляційному її перегляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_15 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12 квітня 2021 року, якою клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_1 у виді тримання під вартою задоволене, продовжено відносно останнього строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 11 червня 2021 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_24 ОСОБА_11