Справа № 128/2072/19
ВИРОК
Іменем України
05 березня 2021 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області
в складі:
судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2

з участю:
прокурора ОСОБА_3
адвоката обвинуваченого ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000299 від 30.06.2019 року по обвинуваченню:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Вінниця, українця, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодруженого, працюючого слюсарем в ПП «Михалич і Ко», раніш судимого 23.06.2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області за ч.2 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік (судимість погашена); 29.10.2019 року Вінницьким міським судом Вінницької області за ч.1 ст.289 КК України до штрафу на суму 17 000 грн. (штраф сплачено 12.11.2019 року), -
у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

27.06.2019 року до Лівобережного ВП надійшла заява від ОСОБА_6 про те, що невідома особа в період з 00:00 год. до 06:00 год. 26.06.2019, шляхом вільного доступу заволоділа його автомобілем марки ВАЗ 2107 д.н.з. НОМЕР_1 . Дана заява належним чином була зареєстрована в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Лівобережного ВП (ЖЕО №10283 від 27.06.2019).
27.06.2019 слідчим відділенням Лівобережного ВП, у відповідності до вимог статті 214 КПК України, відомості по даному факту було внесено до єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0001448, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України.
Проведення досудового розслідування вищевказаного кримінального провадження керівництвом Лівобережного ВП було доручено слідчому слідчого відділення Лівобережного ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_7 .
Так, слідчим СВ ОСОБА_7 в порядку п.3 ч.2 ст.40 КПК України було надано доручення до УКР ГУНП у Вінницькій області на проведення слідчих (розшукових) дій щодо розшуку автомобіля ВАЗ 2107 д.н.з. НОМЕР_1 , а також встановлення осіб, які можуть бути причетні до його викрадення (вих. №664/201/19 від 27.06.2019). Виконання даного доручення керівництвом УКР ГУНП у Вінницькій області було доручено підполковнику поліції ОСОБА_8
30.06.2019 до чергової частини Лівобережного ВП по телефону «102» надійшло повідомлення від ОСОБА_6 про те, що цього ж дня о 17:35 на курортній базі «Бакай», що розташована в смт.Вороновиця Вінницької області, він виявив свій викрадений автомобіль марки ВАЗ 2107 д.н.з. НОМЕР_1 .
На місце події було направлено СОГ у складі: слідчого СВ Лівобережного ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_9 , старшого оперуповноваженого СКП Лівобережного ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_10 , та інспектора-криміналіста слідчого відділення Лівобережного ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_11 .
Разом з СОГ на місце події виїхав начальник сектору розкриття незаконних заволодінь транспортними засобами УКР ГУНП у Вінницькій області підполковник поліції ОСОБА_8 .
Прибувши на службовому автомобілі ВАЗ 2110 д. н.з. НОМЕР_2 до озера «Бакай», що розташоване в смт.Вороновиця, Вінницького району Вінницької області поліцейськими було встановлено місце знаходження автомобіля ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_1 .
Приблизно о 18:55 поліцейські помітили, як до автомобіля ВАЗ 2107 д.н.з. НОМЕР_1 , підійшли: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_5 , який сів за кермо автомобіля. При цьому вказані особи були в стані алкогольного сп`яніння, так як вживали алкогольні напої під час відпочинку поблизу озера.
Після чого автомобіль, під керуванням останнього, почав рух у напрямку виїзду з бази відпочинку, яка розташована на озері «Бакай».
Далі поліцейські службовим автомобілем перегородили рух автомобілю ВАЗ 2107 д.н.з. НОМЕР_1 та підбігли до автомобіля під керуванням ОСОБА_5 .
При цьому, ОСОБА_8 підбіг до водійських дверей, вікно якого було наполовину відчиненим, та почав голосно вигукувати: «Поліція, зупиніть автомобіль», «Поліція, вимкніть двигун, зупиніть автомобіль», однак водій автомобіля ВАЗ 2107 д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_5 , не виконав законні вимоги поліцейських та почав рух автомобілем назад, тобто вчиняв дії спрямовані на втечу з місця події.
Відповідно до ст.23 Закону України «Про національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань, здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні правопорушення, а також розшукує осіб, які переховуються від органів досудового розслідування.
В послідуючому поліцейськими заздалегідь вголос було попереджено водія автомобіля ВАЗ 2107д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_5 та його пасажирів, що вразі не виконання ними законних вимог поліцейських до них будуть застосовані заходи примусу та було надано достатньо часу для виконання цих вимог, які були проігноровані.
З метою затримання правопорушника, ОСОБА_8 відчинив двері автомобіля ВАЗ 2107 д.н.з. НОМЕР_1 , схопив ОСОБА_5 за верхній одяг, витягнув його з автомобіля та повалив на землю. В цей час інші поліцейські вживали заходів щодо затримання пасажирів автомобіля. Коли ОСОБА_8 намагався затримати ОСОБА_5 останній раптово розвернувся та діючи умисно наніс ОСОБА_8 один удар кулаком правої руки в ніс. Від удару у працівника поліції з носа потекла кров та запаморочилась голова, а ОСОБА_5 тим часом втік з місця події.
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 825/828 від 30.07.2019 у ОСОБА_8 мали місце об`єктивні ознаки тілесного ушкодження закрита черепно-мозкова травма: струс головного мозку, перелом кісток лицьового скелету: зовнішнього носа та медіальної стінки носової порожнини (перегородки), зі зміщенням кісткових уламків.
Вказана закрита черепно-мозкова травма у ОСОБА_8 виникла від дії (удару) тупого твердого предмета (предметів), з прикладанням сили в центральну ділянку обличчя, давністю утворення, можливо, в термін, вказаний в ухвалі про призначення експертизи 30.06.2019 р., належить до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як така, що не являлась небезпечною для життя в момент спричинення, і не супроводжувалась загрозливими для життя явищами, але за своїм характером спричинила тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я.
В судове засідання 03.03.2021 року було подано угоду про примирення від 02.03.2021 року. За даною угодою потерпілий примирився з обвинуваченим, який беззастережно визнав свою вину, повністю відшкодував матеріальну та моральну шкоду, в зв`язку з чим сторонами було узгоджено покарання за ч. 2 ст. 345 КК України у вигляді двох років позбавлення волі, з застосуванням положень ст.ст.75,76 КК України.

До судового засідання потерпілий ОСОБА_8 подав заяву про слухання кримінального провадження у його відсутність, зазначив, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має. Також, в подальшому подав заяву про підтримку угоди про примирення від 02.03.2021 року та просив її прийняти та затвердити. Угоду про примирення від 31.10.2019 року, просив не разглядати.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_4 підтримали угоду від 02.03.2021 року, просили угоду від 31.10.2019 року на розгляд не ставити, так як угода від 31.10.2019 року містила помилки та недоліки, які були виправлені в угоді від 02.03.2021 року. Угоду від 02.03.2021 року підтримали та просили її прийняти та затвердити. При цьому, обвинувачений зазначив, що вину визнає, розкаявся у скоєному, та примирився з потерпілим. Шкоду відшкодував у добровільному порядку.

Прокурор ОСОБА_3 проти прийняття та затвердження угоди заперечив та просив врахувати: тяжкість злочину, те, що об`єкт посягання це публічні інтереси, а також ту обставину, що злочин було скоєно відносно працівника поліції, яким вчинялися правомірні дії у зв`язку з виконанням своїх службових обов`язків, та вимоги постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» від 11.12.2015 року. Також зазначив, що покарання, яке просять затвердити сторони угоди є занадто м`яким та не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про примирення, суд виходить з наступного:

Відповідно ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про примирення між потерпілим та обвинуваченим.

Згідно ч.3 ст.469 КПК України угода про примирення між потерпілим та обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Згідно угоди про примирення потерпілий та обвинувачений дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 345 КК України, щодо істотних для даного кримінального провадження обставин, обвинувачений беззастережно визнав свою винуватість у зазначеному діянні. За вказаною угодою визначено покарання, яке повинен понести ОСОБА_5 за вчинений злочин, передбачені наслідки укладення та затвердження угоди про примирення, встановлені статтею 473 КПК України, та наслідки її невиконання.

Судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права визначені ч. 5 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 1 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання за ч. 2 ст. 345 КК України - у виді двох років позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням в порядку ст. 75 КК України з іспитовим строком на два роки, з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Кримінальне правопорушення за ч.2 ст.345 КК України, у відповідності до ст.12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості.

Суд шляхом проведення опитування сторін кримінального провадження переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений повністю усвідомлює зміст укладеної з потерпілим угоди про примирення, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження даної угоди судом, розуміє свої права, визначені ч.5 ст.474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ч.1 ст.473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст.476 КПК України.

Потерпілий у заяві зазначив, що розуміє наслідки укладення та затвердження даної угоди про примирення, передбачені п.2 ч.1 ст.473 КПК України.

Визначаючись щодо наявності чи відсутності підстав для затвердження угоди від 02.03.2021 року, та з врахуванням заперечень державного обвинувача, суд виходить з того, що згідно з ст.471 КПК України в угоді про примирення зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, строк її відшкодування чи перелік дій, не пов`язаних з відшкодуванням шкоди, які підозрюваний чи обвинувачений зобов`язані вчинити на користь потерпілого, строк їх вчинення, узгоджене покарання та згода сторін на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди та дату її укладення. Угода скріплюється підписами сторін.

Таким чином закон пов`язує можливість укладення угоди, серед іншого, з тяжкістю кримінального правопорушення, і не містить прямої заборони на укладення угоди у цьому кримінальному провадженні.

При вирішенні питання щодо затвердження угоди, суд приймає до уваги висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 31.03.2016 року (справа № 5-27кс16), згідно з якою примирення є комплексним міжгалузевим інститутом кримінального та кримінального процесуального законодавства, спрямованого на задоволення/відновлення прав потерпілого та заохочення позитивної посткримінальної поведінки суб`єкта злочину. На забезпечення дієвості правових механізмів інституту примирення, його цілей і мети впливають "складні" зв`язки між принципами публічності і диспозитивності.
Також, як зазначено у вказаному рішенні, суд надає особливого значення існуванню в інституті примирення конкуренції принципів публічності і диспозитивності, яка визначає пріоритети публічного і приватного інтересів та їх взаємозв`язок, і вважає, що для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія саме "інтерес".
Під час примирення сторін у кримінальному судочинстві кожна зі сторін кримінально-правового конфлікту переслідує свої інтереси. Для потерпілого - це відновлення порушених прав, шляхом відшкодування заподіяної злочином шкоди, для захисту якої він у кримінальному процесі наділений відповідними правами. Для обвинуваченого (підозрюваного) - це уникнення кримінальної відповідальності або призначення мінімального покарання. Держава, у свою чергу, будучи носієм публічного інтересу, регулює суспільні відносини, які є предметом кримінального процесуального права. І під час вирішення кримінально-правових конфліктів Європейський суд з прав людини зобов`язує національні суди дотримуватись балансу між приватними і публічними інтересами.
Так, відповідно до рамкового рішення Ради Європейського Союзу «Про місце жертв у кримінальному судочинстві» від 15 березня 2001 року медіація у кримінальному проваджені визначає дану дію як процес пошуку до або під час кримінального процесу взаємоприйнятного рішення між потерпілим та правопорушником за посередництва компетентної особи медіатора. На підставі цього рішення всі країни Європейського Союзу зобов`язані поширювати посередництво у кримінальних провадженнях (справах) та забезпечувати прийняття до розгляду будь-якої угоди між потерпілим та правопорушником, досягнутої у процесі посередництва.

При цьому, угода про примирення являє собою ключовий інструмент узгодження інтересів учасників кримінально-правового конфлікту та забезпечення їх балансу. Адже сторони шляхом компромісних і взаємовигідних рішень між собою адаптують норму права про примирення щодо конкретного (їх) випадку, чим задовольняють свої інтереси, а в результаті і суспільні (публічні) інтереси.
Тобто існує така група суспільних відносин, охоронюваних кримінальним правом, у яких приватні інтереси їх учасників можуть переважати над суспільними (публічними) інтересами настільки, що волевиявлення потерпілого може мати вирішальне значення для кримінальної відповідальності винної особи. Без наявності приватних інтересів і вираження волевиявлення до їх реалізації ніякі публічні інтереси не можуть бути досягнуті.
Суд погоджується з доводами прокурора про те, що основним безпосереднім об`єктом вчиненого обвинуваченим ОСОБА_16 кримінального правопорушення є нормальна діяльність правоохоронних органів, їх авторитет, а додатковим об`єктом - здоров`я працівників правоохоронних органів. Однак діями обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні було завдано фізичної шкоди і конкретній особі - потерпілому ОСОБА_8 , який виразив своє волевиявлення на укладення угоди про примирення з обвинуваченим.
Отже, судом було встановлено, що потерпілий та обвинувачений прийшли до примирення, потерпілий відновив своє порушене право, шляхом отримання відшкодування заподіяної йому злочином шкоди, обвинувачений реалізував надані йому права шляхом узгодження з потерпілим покарання в межах санкції ч.2 ст.345 КК України з застосуванням випробування, що відповідно є і реалізацією права потерпілого на призначення справедливого та законного покарання, за вчинений відносно нього злочин. Також, суд перевірив угоду на відповідність вимогам закону, встановивши, що її укладення є добровільним і умови угоди не суперечать вимогам кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність.
Узгоджене сторонами угоди покарання за видом та розміром відповідає вимогам ст.65 КК України і не виходить за межі загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність. Крім іншого, обвинувачений і потерпілий дійшли згоди і про звільнення ОСОБА_16 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

На переконання суду угода про примирення між обвинуваченим ОСОБА_16 та потерпілим ОСОБА_8 від 02.03.2021 року не суперечить інтересам суспільства, у ній повною мірою забезпечено баланс інтересів учасників примирення для виконання цілей нормативних положень ч.3 ст.469 і п.7 ст.474 КПК України, що спростовує доводи прокурора про протилежне.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про примирення між потерпілим ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_5 та призначення останньому узгодженої сторонами кримінального провадження міри покарання.

Долю речових доказів слід вирішити в порядку ст.100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.314, 373, 374, 471, 473, 474, 475 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
Затвердити угоду про примирення від 02.03.2021 року, укладену між потерпілим ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_5 .

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.345 КК України, та призначити узгоджену сторонами міру покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання, призначивши іспитовий строк тривалістю на 2 (два) роки.

Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_5 :

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
До вступу вироку в законну силу міра запобіжного заходу не обирається.

Цивільний позов не заявлявся.

Речові докази: речовину бурого кольору, шльопанець темного кольору «Адідас» - знищити.
Речовий доказ: мобільний телефон марки «Xiaomi, що знаходиться в кімнаті зберігання речових доказів Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області - повернути ОСОБА_5 .
Арешт, накладений на речові докази ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10.07.2019 року скасувати.
Вирок суду може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду з підстав, передбачених ч.3 ст.394 КПК України через Вінницький районний суд Вінницької області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1