Ухвала Іменем України
19 травня 2021 року м. Київ
справа № 746/219/20 провадження № 51-2501ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області

від 28 вересня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду

від 19 січня 2021 року,
встановив:

За вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області

від 28 вересня 2020 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 1 ст. 115Кримінального кодексу України (далі КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 19 січня 2021 року вирок щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він 27 лютого 2020 року приблизно о 14:30, перебуваючи на АДРЕСА_2 , після спільного розпиття алкогольних напоїв з ОСОБА_5 у ході конфлікту умисно завдав останньому дерев`яним поліном, руками та ногами 14 ударів у ділянку голови, а всього не менше 17 ударів по тілу, внаслідок чого ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження, які спричинили його смерть.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 ставить вимогу про скасування судових рішень з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальністьта просить призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що його дії неправильно кваліфіковані за

ч. 1 ст. 115 ККУкраїни, оскільки діяв у межах необхідної оборони. Крім того вказує, що в разі висновку суду про відсутність в його діях необхідної оборони чи її перевищення, його дії необхідно було кваліфікувати за

ч. 2 ст. 121 КК України. Засуджений посилається на порушення права на захист через неналежне виконання своїх обов`язків захисником ОСОБА_6 в судах першої та апеляційної інстанцій. Зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, підтверджується сукупністю доказів, які суд всебічно, повно і об`єктивно дослідив та яким дав належну оцінку.
Зокрема, такий висновок підтверджується показаннями свідків

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , протоколом огляду місця події від 29 лютого

2020 року, додатковим протоколом огляду місця події від 01 березня

2020 року, протоколом обшуку, висновками судово-медичної та додаткової експертиз № 49 від 29 лютого 2020 року та № 123 від 03 березня 2020 року.
Доводи засудженого ОСОБА_4 про те, що він вчинив злочин, перебуваючи в стані необхідної оборони, перевірялися судом першої інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 36 ККУкраїни необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

З копії вироку районного суду вбачається, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази, які б свідчили про наявність небезпеки для життя чи здоров`я засудженого зі сторони потерпілого.
Твердження засудженого ОСОБА_4 про необхідність перекваліфікації дій з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки він не мав умислу на вбивство потерпілого, є безпідставними.

Як видно з копій судових рішень, у діях ОСОБА_4 наявний прямий умисел на позбавлення життя ОСОБА_5 , про що свідчать дії засудженого, зокрема кількість, локалізація тілесних ушкоджень та спосіб їх заподіяння: завдав 17 ударів, у тому числі 14 по голові дерев`яним поліном, із такою силою, що призвело до спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, що потягли смерть останнього.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, правильно кваліфікував дії за

ч. 1 ст. 115 КК України. З таким обґрунтованим висновком погодився і суд апеляційної інстанції.
Посилання засудженого на порушення права на захист через неналежне виконання своїх обов`язків захисником ОСОБА_6 в судах першої та апеляційної інстанцій є непереконливими. З копій судових рішень вбачається, що захисник брав участь в судах першої та апеляційної інстанцій, оскаржив вирок районного суду стосовно ОСОБА_4 в апеляційному порядку та надав останньому правову допомогу.
Під час перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК України ретельно перевірив доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_4 та дав на них мотивовані відповіді, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оспорюваних вироку та ухвали, засуджений не навів.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 вересня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 січня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3