Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

11 лютого 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 (далі прокурор) на вирок Корецького районного суду Рівненської області від 18 грудня 2017 року у кримінальному провадженні №0000014 (за внесеними відомостями до ЄРДР від 10 січня 2017 року) відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Мала Совпа Корецького району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, працюючого головним механіком ПП "КорецьАвтоТранс", раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

за участі:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду, в частині призначення обвинуваченому покарання, скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватим та засудити за ч.2 ст.121 КК України, із застосуванням положень ст.69 КК України до покарання 5 років позбавлення волі.

Вироком Корецького районного суду Рівненської області від 18 грудня 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та засуджено, із застосуванням ст.69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України. Прийнято відмову потерпілої ОСОБА_9 від цивільного позову в кримінальному провадженні. Вирішено питання про стягнення судових витрат і про долю речових доказів.

Не погоджуючись із вироком суду, прокурором ОСОБА_5 подано апеляційну скаргу. При цьому апелянт, не заперечуючи проти доведеності вини обвинуваченого у вчиненому ним злочині та правильності кваліфікації його дій, вважає вирок суду незаконним в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, внаслідок чого, призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок мякості. Зазначає, що суд першої інстанції не навів переконливих доводів щодо доцільності звільнення ОСОБА_6 покарання, й призначив покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та його особі. Також додає, що суд не достатньо врахував обставину обтяжуючу покарання обвинуваченого, як вчинення ним злочину у стані алкогольного спяніння та не навів переконливих доводів на підтвердження доцільності звільнення обвинуваченого від покарання з випробуванням.

За вироком суду, ОСОБА_6 , 09 січня 2017 року близько 20 год. 30 хв. перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , в ході конфлікту, що виник на грунті особистих неприязних відносин, умисно наніс останньому руками та ногами не менше 7 (семи) ударів по голові та не менше 3 (трьох) ударів по різним частинам тіла. Внаслідок таких протиправних дій ОСОБА_6 , ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості у вигляді: саден лівого колінного суглобу, шо відносяться до легкого тілесного ушкодження; закритої тупої травми грудей з переломом ребер зліва, крововиливів в м`які тканини в ділянці переломів ребер, що відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень; важкої закритої черепно-мозкової травми з просторими крововиливами в речовину та під оболонки головного мозку, які виражені в глибині борозен по базальних поверхнях лобних, скроневих та потиличних частках, з субарахноїдальним крововиливом у вигляді муфти огортає варліїв міст і довгастий мозок та поширюється на півкулі мозочка з послідуючим набряком-набуханням та компресією головного мозку, саден, синців голови, крововиливів у м`які тканини голови, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, в результаті яких наступила смерть ОСОБА_10 .

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які просили залишити вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши додатково подані обвинуваченим і його захисником додаткові матеріали та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що вироку суду першої інстанції слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції переглядається апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

З положень ст.370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 , у вчиненні, за вказаних у вироку обставин, кримінального правопорушення, підтверджується сукупністю зібраних доказів, які не досліджувалися за згодою учасників судового провадження, відповідно до положень ст.349 КПК України, і не заперечуються ніким з учасників судового розгляду.

При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим ОСОБА_6 , який повністю визнав себе винним у інкримінованому йому злочині, та іншими учасниками провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності їх позиції, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст.121 КК України є вірною та не оспорюється в поданій апеляційній скарзі.

Беручи до уваги, що порушується питання про скасування вироку в частині звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів керуючись ст.404 КПК України не наводить доводи на підтвердження вини ОСОБА_6 у вчиненні поставленого йому у вину злочину та його кваліфікації.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про призначення обвинуваченому покарання, яке внаслідок своєї м`якості не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то колегія суддів вважає їх необгрунтованими.

Посилання прокурора на неправильне застосування ст.75 КК не ґрунтується на матеріалах справи.

Згідно зі ст.50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Реалізація такої мети є одним з аспектів виконання визначених у ст.2 КПК України завдань кримінального провадження, якими, зокрема, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, у тому числі потерпілих.

Відповідно до вимог ст.65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Передбачені в указаній нормі КК України загальні засади наділяють суд правом вибору у визначених законом межах однієї з форм кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи його відбування.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин кримінального провадження, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Без виваженого та розсудливого врахування всіх цих обставин, які включають у себе обстановку, характер і наслідки протиправного діяння, ставлення винного до своїх дій, його посткримінальну поведінку, а також відомості, що всебічно характеризують указану особу, обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

У межах реалізації дискреційних повноважень суд вправі застосувати ст.75 КК України та звільнити особу від відбування покарання з випробуванням за наявності передбачених цією статтею обов`язкових умов та достатніх підстав для висновку про можливість виправлення винного без відбування покарання.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що в цьому провадженні при прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України місцевий суд дотримався вищевказаних положень закону.

Так, мотивуючи рішення щодо виду та міри покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_6 , місцевий суд урахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу засудженого (відомості про сімейний стан та склад сім`ї, те, що він на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не був судимий, а також позитивно характеризується за місцем проживання). Також суд зважив на наявність обставин, що пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину тa добровільне відшкодування моральної та матеріальної шкоди, а також обставини, що його обтяжує, - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Урахувавши сукупність вказаних обставин, суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.121 КК України, із застосуванням ст.69 цього Кодексу, та дійшов висновку про можливість виправлення й перевиховання засудженого ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою на підставі ст.75 КК України.

Із таким висновком суду першої інстанції погодився і Апеляційний суд Рівненської області та ухвалою від 10 вересня 2018 року оскаржуваний вирок залишив без змін.

Разом з тим, не погоджуючись із ухвалою суду апеляційної інстанції, прокурор оскаржив її в касаційному порядку та постановою Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 10 вересня 2018 року стосовно ОСОБА_6 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Зокрема, суд касаційної інстанції у своїй постанові зазначив, що під час нового розгляду апеляційний суд повинен належно оцінити відомості про особу винного, обставини, які впливають на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, і прийняти законне, обгрунтоване й умотивоване рішення, маючи на увазі, що за тих самих даних про особу засудженого та обставин, які пом`якшують покарання, звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Частиною 1 ст.69 КК України встановлено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті ( санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Застосовуючи до обвинуваченого положення зазначеної норми закону, суд першої інстанції у вироку зазначив, що при цьому ним беруться до уваги обставини, які пом`якшують покарання це повне визнання вини, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, що за місцем проживання він характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався.

Разом з тим, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання, суд першої інстанції зазначив, що при цьому ним враховуються зазначені вище обставини.

Скасовуючи ухвалу Рівненського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року, Верховний Суд у своїй постанові зазначив, що за тих самих даних про особу засудженого та обставин, які пом`якшують покарання, звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст..75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст.75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням

Положення ст.75 КК України застосовуються лише в тому випадку, коли суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, має обґрунтовані підстави для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Прокурор, не погоджуючись із рішенням суду про звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України, у своїй апеляційній скарзі тільки зазначив, що суд першої інстанції не навів переконливих доводів про доцільність звільнення від покарання ОСОБА_6 , а лише послався на обставини, які, на думку суджу, пом`якшують покарання, тобто обмежився загальними фразами, а тому судове рішення належним чином не мотивоване.

З таким висновком прокурора колегія суддів погодитись не може, оскільки суд першої інстанції не звільнив обвинуваченого від покарання, а прийняв рішення про доцільність його звільнення від відбування призначеного покарання на підставі ст..75 КК України.

Проте,як убачається з матеріалів справи, у ній є й інші дані, що характеризують особу винного та інші обставини справи, крім тих, що зазначені судом при ухваленні вироку, але ним не враховані Зокрема, до інших обставин та даних про особу колегія суддів відносить повне добровільне відшкодування потерпілій матеріальної і моральної шкоди до винесення вироку, що потерпіла до обвинуваченого немає жодних претензій, що стверджується її розпискою та заявою, поданою до апеляційного суду, що на його утриманні знаходиться неповнолітня дитина.

У п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 р.№7 (з наступними змінами) «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність незнятих чи непогашених судимостей , адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Під час апеляційного розгляду до суду апеляційної інстанції стороною захисту було надано документи, копії яких долучені до матеріалів провадження, а саме:

- подяку від 10-ї резервної сотні ДУК ПС від 18.07.2018;

- позитивну характеристику від 10-ї резервної сотні ДУК ПС від 12.08.2020;

- подяку КЗ «Олександрійська спеціалізована мистецька школа-інтернат І-ІІІ ступенів» Рівненської обласної ради 2020 р.;

- ряд подяк голови Ради ГО «Інституту податкових реформ» ОСОБА_11 ;

- характеристику ГС «Всеукраїнська ветеранська спілка добровольців, учасників бойових дій та інвалідів війни» від 10.12.2019. Також колегією суддів береться до уваги довідка, видана Щекичинською сільрадою Корецького району, що ОСОБА_6 здійснює догляд за ОСОБА_12 , інвалідом першої групи та те, що згідно акту огляду медико-соціальною експертною комісією №516399 від 11.02.2020, ОСОБА_6 має ІІІ групу інвалідності.

Колегією суддів також враховується поведінка обвинуваченого після винесення вироку, який жодних порушень покладених на нього обов`язків після 2017 року не допустив, та не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності.

Зазначені вище обставини прокурор в суді апеляційної інстанції не спростував.

Додатково встановлені відомості колегія суддів визнає такими, що дають підстави для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК.

За наведеного колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, викладені у вироку суду, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судом першої інстанції правильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, покарання, призначене обвинуваченому, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів, відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає вирок суду першої інстанції ухваленим у відповідності до вимог ст.370 КПК України і підстав для його скасування чи зміни не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Корецького районного суду Рівненської області від 18 грудня 2017 року у кримінальному провадженні №0000014 (за внесеними відомостями до ЄРДР від 10 січня 2017 року) про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення цим судом та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Суддя-доповідач - ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3