Дата документу 26.05.2021 Справа № 320/6172/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/6172/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/742/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 , заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 січня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області, українець, громадянин України, маючий повну середню освіту, працюючий експедитором ВАТ «Сігма», не одружений, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 3 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 31919 грн. 48 коп., моральну шкоду в розмірі 50000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 9000 грн., а всього 90919 грн. 48 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

11 червня 2018 року приблизно о 19.45 год. ОСОБА_7 , керуючи автомобілем ВMW-3181, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по пр. Б.Хмельницького в м. Мелітополі Запорізької області з боку вул. Героїв України в напрямку вул. Університетської, де в районі будинку № 26-а виконував розворот ліворуч.

В цей же час водій ОСОБА_9 керував мопедом Аlpha ZS50F, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та рухався по пр. Б.Хмельницького в м. Мелітополі з боку вул. Університетської в напрямку вул. Героїв України.

На шляху прямування водій ОСОБА_7 , маючи технічну можливість уникнути зіткнення, перед розворотом ліворуч не переконався в безпеці, не дав дорогу транспортному засобу, який рухався у зустрічному напрямку, виїхав на зустрічну смугу руху та біля будинку № 26-а скоїв зіткнення з мопедом Аlpha ZS50F, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 .

В результаті зіткнення водію мопеда ОСОБА_9 заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Своїми діями ОСОБА_7 порушив п.10.1, 10.4, 34 (дорожня розмітка 1.3) Правил дорожнього руху України, згідно з якими: 10.1. «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»; 10.4. «Перед поворотом праворуч, ліворуч або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот при в`їзді на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою. Водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині і попутним транспортним засобам »; 34. «Дорожня розмітка 1.3 поділяє транспортні потоки протилежних напрямків на дорогах, які мають чотири і більше смуг руху».

Порушення п. 10.1, 10.4 ПДР України, вчинене водієм ОСОБА_7 , знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками.

Згідно з висновком судової медичної експертизи № 148 від 6 липня 2018 року потерпілому ОСОБА_9 заподіяні тілесні ушкодження, а саме: лінійні переломи 2-4 ребер зліва та справа; опіки 3Б ступеня грудної клітини, правої руки близько 4% поверхні тіла; посттравматичний бурсит лівого колінного суглобу; струс головного мозку; забійна рана лівої кисті (рана загоїлась з утворенням рубця). Вказані тілесні ушкодження кваліфікуються як середньої тяжкості, що потягли за собою тривалий, більш ніж 21 день, розлад здоров`я; легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний більш 6, але менш 21 дня, розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі обвинувачений вважає вирок суду необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що під час досудового розслідування та судового розгляду не було надано належну оцінку діям потерпілого, який рухався на мопеді по ділянці дороги, де рух мопедів заборонений.

Саме тому він розраховував, що пропустивши зустрічний транспорт, він має право здійснити свій маневр розвороту, оскільки не передбачав можливості руху мототранспорту та не бачив мопед, який рухався за автомобілем на зустрічній смузі.

Вважає, що потерпілий не виконав вимоги п. 11.14 ПДР України.

З приводу призначеного йому покарання зазначає, що суд призначив йому занадто суворе покарання, враховуючи те, що він раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, задовільно характеризується за місцем роботи та проживання.

Крім того, призначаючи покарання та вирішуючи питання про розмір майнової та моральної шкоди, суд не взяв до уваги порушення потерпілим ПДР України.

Також суд необґрунтовано стягнув з нього матеріальну шкоду, врахувавши витрати тих коштів, які потерпілий фактично не поніс, та не врахував, що більшу частину коштів потерпілому відшкодовано страховою компанією.

Потерпілий не надав суду листок призначення лікування, що позбавило суд можливості звірити необхідність придбання медикаментів, а надані документ містять витрати, які не пов`язані з лікуванням потерпілого від ушкоджень, які він отримав під час ДТП, зокрема вартість оперативного лікування на суму 12025 гривень, яке фактично не проводилось, а також витрати в сумі 290 гривень та 2200 гривень на користь благодійної організації.

До того ж, цивільним позивачем необґрунтовано розмір витрат, пов`язаних з ремонтом мопеду, який значно перевищує вартість самого мопеду, а наданий товарний чек на запасні частини не містить доказів його оплати чи реквізитів магазину.

Розмір моральної шкоди взагалі необґрунтований, а посилання на договір про надання будівельних робіт не може бути доказом розміру спричиненої моральної шкоди.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким призначити йому більш м`яке покарання без призначення додаткового покарання, а також відмовити у задоволенні позову про стягнення майнової та моральної шкоди.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , також вважає вирок суду необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що потерпілий рухався на мопеді по ділянці дороги, де рух на мопедах заборонено, не виконав вимоги п. 11.14 ПДР України, у разі виконання яких дорожньо-транспортна пригода взагалі могла не відбутись.

Вказані порушення мали значення для ступеня вини обвинуваченого, встановлення розміру покарання та розміру моральної шкоди.

Звертає увагу на висновок експерта № 19-181 від 11 вересня 2020 року, відповідно до якого, неможливо встановити технічну можливість уникнути з боку потерпілого зіткнення з автомобілем під керуванням ОСОБА_7 , надати оцінку діям потерпілого та встановити причинний зв`язок між його діями та наслідками ДТП.

За таких обставин вважає, що обвинувачення ОСОБА_7 ґрунтується на припущеннях.

З приводу призначеного ОСОБА_7 покарання зазначає, що суд належним чином не врахував того, що він раніше не судимий, до адміністративної відповідальності за порушення ПДР не притягувався, задовільно характеризується за місцем роботи та проживання, тобто будь-які негативні відомості щодо нього відсутні.

Разом з тим, під час судового розгляду не було встановлено жодної обставини, що обтяжує покарання, а неправильна поведінка потерпілого та порушення ним ПДР необхідно було визнати обставинами, що пом`якшують покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 додаткове покарання, суд першої інстанції не навів підстав, з яких прийшов до висновку про неможливість збереження за обвинуваченим права керування транспортними засобами, який постійно проживає поза межами м. Мелітополя, і у разі позбавлення його права керування, буде обмежений у працевлаштуванні та можливості отримувати постійний дохід.

З приводу цивільного позову зазначає, що всі витрати на лікування вже були відшкодовані потерпілому страховою компанією, а оперативне лікування на суду 12025 гривень він взагалі не проходив.

Також страховою компанією йому була повністю відшкодована вартість відновлювального ремонту мопеда на суму 13000 гривень.

До цивільного позову потерпілий додав копії товарних та касових чеків на придбання медичних препаратів та витратних матеріалів, але не надав лист призначення, в якому було б вказано кількість та необхідність застосування медпрепаратів.

До цих же витрат потерпілий відносить витрати в сумі 290 гривень та 2200 гривень на користь благодійної організації, яке не є лікуванням.

Наданий товарний чек на запасні частини мопеда не містить доказів його оплати чи реквізитів магазину.

Вважає, що розмір матеріальної шкоди взагалі необґрунтований, а посилання на договір про надання будівельних робіт на суму 28000 гривень не може бути доказом розміру спричиненої майнової шкоди.

Просить вирок скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

У доповненні до апеляційної скарги захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 вказує, що обґрунтовуючи свої висновки про доведення вини, суд першої інстанції послався лише на висновок експертизи, але не врахував всі фактичні обставини справи, зокрема те, що в діях потерпілого є невідповідність вимогам п. 11.2 ПДР України, і своїми діями він створив аварійну ситуацію. Вважає, що суд призначив додаткове факультативне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами без врахування даних про особу обвинуваченого та негативні наслідки для нього. Вирішуючи цивільний позов, суд не врахував відшкодування шкоди страховою компанією. Просить вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ч. 1 ст. 75 КК України передбачає звільнення від відбування тільки основного покарання з випробуванням, а додаткові покарання підлягають реальному виконанню.

Разом з тим, суд першої інстанції звільнив ОСОБА_7 на підставі ч. 1 ст. 75 КК України від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у вигляді 3 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільненими ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а в іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, які підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, а проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника заперечував, потерпілого та його представника, які підтримали апеляційну скаргу прокурора, проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника заперечували, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самого обвинуваченого, потерпілого, свідка та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково та пояснив, що він зупинився в лівій смузі для розвороту, пропустив зустрічні автомобілі і почав розворот. Коли виконував розворот сталося зіткнення з мопедом під керуванням потерпілого. Можливо він своєчасно не помітив мопед за автомобілями, які пропускав. А коли побачив, то вважав, що встигне проїхати.
Таким чином, у суді першої інстанції та в апеляційних скаргах сторона захисту, не заперечуючи факту зіткнення з мопедом, вважає, що провина обвинуваченого у порушенні правил дорожнього руху стороною обвинувачення безсумнівно не доведена.

Позиція захисту зводилась до того, що потерпілий сам створив аварійну ситуацію, порушивши вимоги ПДР України, оскільки рухався по ділянці дороги, де рух на мопедах заборонений, у зв`язку з чим, потерпілий також винний у скоєнні ДТП.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про доведення в повному обсязі його вини у порушенні правил безпеки дорожнього руху під час керування транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесні ушкодження, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпілий ОСОБА_9 у суді першої інстанції показав, що він на мопеді рухався зі швидкістю 40 км/год в правій смузі руху, на шляху прямування він побачив, що у зустрічному напрямку рухається автомобіль з увімкненим лівим показником повороту, вказаний автомобіль накатом наближався до розриву дорожньої розмітки, він рухався ближче до осьової смуги дорожньої розмітки. Наближаючись до вказаного автомобіля він побачив, що автомобіль несподівано почав рух, виконуючи при цьому розворот ліворуч. Водій вказаного автомобіля не надав йому дорогу та в наступний момент сталося зіткнення його мопеда з автомобілем.

Свідок ОСОБА_12 у суді першої інстанції показав, що автомобіль зупинився в лівій смузі для розвороту, а коли виконував розворот, то сталося зіткнення з мопедом, який під керуванням потерпілого рухався в зустрічному напрямку зі швидкістю приблизно 55 км/год.

Показання вищезазначених потерпілого та свідка у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про обставини вчиненого кримінального правопорушення, їх пояснення узгоджуються між собою, дослідженими судом першої інстанції документами та з показаннями самого обвинуваченого, який не заперечував, що міг своєчасно не помітити мопед за автомобілями, які пропускав, а коли побачив, то вважав, що встигне проїхати.
Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, з протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11 червня 2018 року, схеми та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є ділянка автодороги в районі будинку АДРЕСА_2 . Протоколом та схемою зафіксовано місце дорожньо-транспортної пригоди, розташування транспортних засобів, дорожня обстановка та сліди, залишені під час дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 83-89).
З висновку експерта № 148 від 4 липня 2018 року вбачається, що потерпілому ОСОБА_9 внаслідок ДТП були заподіяні наступні тілесні ушкодження: лінійні переломи 2-4 ребер зліва та справ, опіки 3Б ступеня грудної клітини та правої руки близько 4% поверхні тіла, посттравматичний бурсит (запалення суглобової сумки) лівого колінного суглобу, які кваліфікуються як середньої тяжкості тілесні ушкодження, що потягли за собою тривалий, більш ніж 21 день, розлад здоров`я; струс головного мозку та забійна рана лівої кисті, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний більш 6, але менш 21 дня, розлад здоров`я. Тілесні ушкодження у ОСОБА_9 виникли наступним чином: опіки 3Б ступеня грудної клітки, правої руки близько 4% поверхні тіла від дії високої температури, можливо гарячих виступаючих деталей автомобіля, всі інші ушкодження від дії тупих предметів або при ударі об такі предмети, можливо при зіткненні з автомобілем в умовах ДТП 11 червня 2018 року (а.с. 93-95).
З протоколу проведення слідчого експерименту від 9 липня 2018 року та схеми до нього вбачається, що потерпілий ОСОБА_9 надав пояснення з приводу обставин дорожньо-транспортної пригоди, які є аналогічними його показанням, наданим у суді першої інстанції (а.с. 90-92).

З висновку експерта № 19-79 від 20 липня 2018 року вбачається, що в умовах даної дорожньо-транспортної пригоди водій мопеда ОСОБА_9 не мав технічної можливості уникнути зіткнення. У водія автомобіля ОСОБА_7 технічна можливість уникнути пригоду залежала від виконання ним вимог п.п. 10.1, 10.4 ПДР України. Дії водія ОСОБА_7 не відповідають вимогам п.п. 10.1, 10.4, та розділу 34 (дорожня розмітка 1.3) ПДР України. Невиконання водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 10.1, 10.4 ПДР України знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди. В діях водія мопеда ОСОБА_9 невідповідностей вимогам ПДР України не вбачається (а.с. 110-115).
З протоколу проведення слідчого експерименту від 23 липня 2020 року та схеми до нього вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 , потерпілий ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_12 надали пояснення з приводу обставин дорожньо-транспортної пригоди, які є аналогічними тим показанням, які кожен з них надавав у суді першої інстанції (а.с. 209-214).

З висновку експерта № 19-181 від 11 вересня 2020 року вбачається, що в заданій дорожній ситуації водій мопеда ОСОБА_9 повинен був діяти у відповідності з вимогами п. 12.3 ПДР України, а водій автомобіля ОСОБА_7 у відповідності з вимогами п.п. 10.1, 10.4 та розділу 34 (дорожня розмітка 1.3) ПДР України. У водія автомобіля ОСОБА_7 технічна можливість уникнути пригоду залежала від виконання ним вимог п.п. 10.1, 10.4 ПДР України. Дії водія ОСОБА_7 не відповідають вимогам п.п. 10.1, 10.4, та розділу 34 (дорожня розмітка 1.3) ПДР України. Дослідити запитання про наявність (відсутність) технічної можливості уникнути пригоду з боку водія мопеда ОСОБА_9 не представляється можливим, оскільки показання обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_12 не спроможні в частині розташування місця зіткнення, що унеможливлює виконання оцінки дій водія та встановлення причинного зв`язку з пригодою (а.с. 218-227).

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що саме невиконання обвинуваченим вимог п.п. 10.1, 10.4, та розділу 34 (дорожня розмітка 1.3) ПДР України знаходиться в причинному зв`язку з подією даної ДТП та наслідками, що настали.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про те, що визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції не врахував відсутність належних доказів на підтвердження його вини і не взяв до уваги докази його невинуватості, оскільки з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі докази, надані стороною обвинувачення, врахував заперечення проти них сторони захисту, прийшов до обґрунтованого висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та відкидає позицію захисту.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника за своєю суттю зводяться до того, що саме з боку потерпілого мало місце порушення ПДР, оскільки він рухався по ділянці дороги, де рух на мопедах заборонений, хоча ОСОБА_7 мав право розраховувати на правомірну поведінку ОСОБА_9 та сумлінне виконання останнім ПДР України.

Разом з тим, дії чи бездіяльність потерпілого ОСОБА_9 та обставини руху на тій чи іншій ділянці дороги не є предметом розгляду у цьому провадженні у відповідності до меж судового розгляду, визначених у ст. 337 КПК України, оскільки судовий проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

На переконання колегії суддів, у даному кримінальному провадженні обов`язковому встановленню підлягало вирішення питання про те, чи перебували допущені саме обвинуваченим порушення вимог Правил дорожнього руху України в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною подією та її наслідками.

Врахувавши вихідні дані, встановлені під час досудового розслідування та зазначені в протоколі огляду місця ДТП, а також пояснення, надані потерпілим ОСОБА_9 під час проведення слідчого експерименту за його участі, експерт ОСОБА_13 прийшов до категоричного висновку, що дії ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.п. 10.1, 10.4 та розділу 34 (дорожня розмітка 1.3) ПДР України, що з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди, оскільки ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути ДТП шляхом виконання вимог п.п. 10.1, 10.4 та розділу 34 (дорожня розмітка 1.3) ПДР України
Інших даних, окрім зазначених в протоколі огляду місця ДТП та протоколі проведення слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_9 , експерту надано не було у зв`язку з відсутністю таких у матеріалах кримінального провадження.

За клопотанням сторони захисту, з метою усунення неповноти досудового розслідування щодо обставин ДТП, суд першої інстанції ухвалою від 15 червня 2020 року в порядку ст. 333 КПК України доручив органу досудового розслідування провести слідчий експеримент за участі обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 (а.с. 204).

На виконання цієї ухвали, 23 липня 2020 року було проведено слідчий експеримент, під час якого вищевказані особи надали свої пояснення з приводу обставин дорожньо-транспортної пригоди, за результатами його проведення було складено протокол слідчого експерименту (а.с. 209-214).

Після цього, постановою старшого слідчого Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області майора поліції ОСОБА_14 від 10 серпня 2020 року було призначено судову інженерно-транспортну експертизу з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод, за результатами проведення якої було складено висновок № 19-181 від 11 вересня 2020 року (а.с. 218-227).

Згідно з цим висновком, експерт підтвердив висновок судової експертизи № 19-79 від 20 липня 2018 року в частині того, що водій автомобіля ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності з вимогами п.п. 10.1, 10.4 та розділу 34 (дорожня розмітка 1.3) ПДР України.
Разом з тим, оскільки показання свідка ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_7 неспроможні в частині розташування місця зіткнення транспортних засобів, дослідити питання про наявність (відсутність) технічної можливості уникнути пригоду з боку водія мопеда ОСОБА_9 не представилось можливим, що унеможливило виконати оцінку дій водія та встановити причинний зв`язок з пригодою.
Що стосується безпосередньо висновків експерта № 19-79 від 20 липня 2018 року та № 19-181 від 11 вересня 2020 року, то колегія суддів вважає їх належними, допустимими та достовірними доказами підтвердження винуватості обвинуваченого в порушенні правил безпеки дорожнього руху, які потягли наслідки у вигляді заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому.

Так, оцінюючи вказані докази, колегія суддів враховує, що експертні дослідження були проведені в установленому законом порядку, і у колегії суддів відсутні сумніви щодо кваліфікації та компетентності судового експерта.

Крім того, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 356 КПК України допитав в судовому засіданні експерта ОСОБА_13 , який у повному обсязі підтвердив достовірність зробленим ним висновків та пояснив, що експертиза проводилась з урахуванням показань потерпілого, а також фактичних обставин справи, слідів ДТП та вихідних даних, а тому враховуючи повноту та об`єктивність дослідження, обґрунтованість та логічність висновків, у суду першої інстанції не було підстав не довіряти даним висновкам.

З огляду на те, що доказів на підтвердження наявності будь-яких перешкод, які могли обмежити обвинуваченому огляд дороги та виявити мопед на зустрічній смузі руху, суду надано не було, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необґрунтованість посилань сторони захисту на можливу відсутність у ОСОБА_7 технічної можливості уникнути ДТП, оскільки висновки експертиз, які були проведені за ініціативою сторони обвинувачення є повними та обґрунтованими, і в сукупності з іншими доказами в повній мірі доводять вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Інші доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.

Доводи сторони захисту про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

Доводам сторони захисту у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

З приводу призначеного ОСОБА_7 основного покарання колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо з призначенням йому покарання у вигляді 3 років обмеження волі зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від його відбування з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Крім того, враховуючи, що суд першої інстанції звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання у вигляді 3 років обмеження волі з випробуванням та зі встановленням іспитового строку 2 роки, а у разі призначення апеляційним судом іншого виду покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, зокрема штрафу чи арешту, його необхідно було б відбувати реально, то своїм рішенням апеляційний суд погіршив би становище обвинуваченого.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами прокурора в частині того, що звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, суд першої інстанції необґрунтовано звільнив обвинуваченого і від відбування додаткового покарання, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до абз. 1 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», частиною 1 статті 75 КК України передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається. Звільнити з випробуванням засуджену особу від відбування іншого виду покарання або позбавлення волі на строк понад п`ять років суд не вправі.

За таких обставин суд першої інстанції необґрунтовано звільнив обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України від відбування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами з випробуванням.

Що ж стосується висновку суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_7 вищевказаного додаткового покарання, то колегія з ним не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Пунктом 20 зазначеної Постанови визначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Враховуючи, що обвинувачений офіційно працевлаштований в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на посаді постачальника замовлень (здійснює перевезення замовлень на транспортному засобі), тобто його робота безпосередньо пов`язана з керуванням транспортним засобом і є його єдиним джерелом доходів, колегія суддів вважає, що позбавлення ОСОБА_7 права керування транспортними засобами призведе до вкрай негативних наслідків для нього та неможливості заробляти на життя.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з апеляційними доводами апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника в частині того, що рішення суду про задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 не є обґрунтованим з огляду на наступне.
Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України особа, який кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частиною 3 статті 348 КПК України встановлено, якщо у кримінальному провадженні пред`явлено цивільний позов, головуючий запитує обвинуваченого, цивільного відповідача, чи визнають вони позов.
Згідно до п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, чи підлягає задоволенню цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.
Таким чином, наведеними вище нормами кримінального процесуального закону встановлено, що обставини, викладені у цивільному позові, розмір завданої шкоди, належать до тих, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та з`ясуванню судом під час ухвалення судового рішення.
З матеріалів провадження вбачається, що потерпілим ОСОБА_9 було подано цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 матеріальної шкоди в розмірі 31919 грн. 48 коп., моральної шкоди в розмірі 50000 грн. та витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги в розмірі 9000 гривень.
В позовній заяві наведено наступний розрахунок матеріальної шкоди: призначене оперативне лікування 12025 грн., квитки на проїзд 227 грн. 48 коп., запчастини на мопед 13000 грн., мобільний телефон 5167 грн., мотошолом 1000 грн., футболка 500 гривень.
До того ж, обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, потерпілий ОСОБА_9 окрім іншого послався на втрачений заробіток в сумі 28000 гривень, який він не отримав у зв`язку з неможливістю працювати, а вимога про стягнення витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги в розмірі 9000 гривень в цивільному позові взагалі відсутня.
У мотивувальній частині рішення про задоволення в повному обсязі позову в частині відшкодування шкоди, суд першої інстанції зазначив, що наявність та розмір цієї шкоди повністю підтверджено належними доказами.
З цього приводу слід звернути увагу на те, що під час судового розгляду обвинувачений в цій частині позов визнав частково, і відповідно рішення суду про задоволення позову в повному обсязі повинно було ґрунтуватися на досліджених судом доказах, які на суму, заявлену потерпілим надані не були і судом не досліджувались.
Суд першої інстанції не взяв до уваги, що потерпілий не надав листок призначення лікування, який би підтвердив необхідність придбання тих чи інших медичних препаратів, а надані документи містять витрати, які не пов`язані з лікуванням потерпілого, зокрема, вартість оперативного лікування на суму 12025 гривень, яке фактично не проводилось, витрати в сумі 290 гривень та 2200 гривень на користь благодійної організації.

До того ж, у цивільному позові відсутнє належне обґрунтування розміру витрат, пов`язаних з ремонтом мопеду, оскільки наданий товарний чек магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 » на запасні частини не містить доказів його оплати.

Також поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що витрати на лікування та вартість відновлювального ремонту мопеда вже були відшкодовані потерпілому страховою компанією.

З огляду на наведене, переглядаючи рішення в межах апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду в частині цивільного позову підлягає скасуванню із призначенням розгляду в порядку цивільного судочинства, під час якого суду першої інстанції у відповідності до вимог цивільного та цивільно-процесуального законодавства слід прийняти законне та обґрунтоване рішення.
Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 , заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 січня 2021 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, в частині призначеного покарання змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у вигляді 3 (трьох) років обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Вирок в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4