Ухвала
20 липня 2021 року
м. Київ
Справа № 137/1085/20
Провадження № 51-3535 ск 21
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши спільну касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 та засудженого ОСОБА_5 , на вирок Літинського районного суду Вінницької області від 26 січня 2021 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 23 квітня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000081,
встановила:
У спільній касаційній скарзі захисник та засуджений порушили питання про перегляд вказаних судових рішень в касаційному порядку.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), суд касаційної інстанції дійшов висновку, що її подано без додержання приписів пунктів 4, 5 ч. 2, ч. 3 зазначеної статті.
Так, у касаційній скарзі, зокрема, зазначаються: вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції; обґрунтування цих вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень, а також думка особи, яка подає скаргу, з приводу її участі у касаційному розгляді.
Проте, вказаних приписів закону особи, що подали скаргу, належним чином не виконали.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому уповноважений лише перевіряти правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому не має повноважень перевіряти відповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту дослідження доказів судом першої інстанції.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Тому, посилаючись на незаконність судових рішень, особа, яка подає касаційну скаргу, повинна вказати на конкретні порушення закону, передбачені у ст. 438 КПК, що є підставою для зміни чи скасування таких рішень, а також належним чином обґрунтувати свої доводи.
Однак у касаційній скарзі не зазначено, яких саме істотних порушень вимог кримінального процесуального закону допустилися суди першої та апеляційної інстанцій при розгляді кримінального провадження, а також яким чином вони вплинули на законність та обґрунтованість судових рішень, і були б безумовною підставою відповідно до ст. 438 КПК для скасування ухвали суду апеляційної інстанції касаційним судом з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, з огляду на положення статей 370, 412, 420 цього Кодексу.
Крім цього, захисник та засуджений, неодноразово посилаючись на застосування неефективного способу захисту у судах першої та апеляційної інстанції, та несправедливість судового розгляду, не наводять обставин, у чому конкретно полягали порушення закону, допущені судами при розгляді кримінального провадження, які в силу ст. 412 КПК України є істотними і тягнуть за собою скасування оскаржуваних рішень на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України.
Натомість, вказуючи на порушення, яких на думку захисника та засудженого допустилися суди першої та апеляційної інстанції при розгляді кримінального провадження, особи, які подали касаційну скаргу, в обґрунтування своїх доводів посилаються на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, які встановлені на підставі досліджених судом доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Також, усупереч п. 5 ч. 2 ст. 427 КПК, касаційна скарга не містить чітких вимог до суду касаційної інстанції, викладених у відповідності з положеннями ст. 436 КПК щодо повноважень суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги, захисник та засуджений, вказуючи у вступній та мотивувальній частинах касаційної скарги на оскарження ними вироку Літинського районного суду Вінницької області від 26 січня 2021 року та ухвали Вінницького апеляційного суду від 23 квітня 2021 року, у прохальній її частині формулюють вимоги про скасування лише ухвали.

Також, усупереч ч. 3 ст. 427 КПК України, захисник та засуджений у скарзі не зазначають чи бажають вони брати участь у касаційному розгляді.
Відсутність у скарзі належного обґрунтування, зважаючи на те, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги, перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
За таких обставин на підставі ч. 1 ст. 429 КПК колегія суддів вважає за необхідне залишити без руху касаційну скаргу захисника та засудженого, надавши строк для усунення недоліків.
Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, Суд
постановив:
Спільну касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 та засудженого ОСОБА_5 залишити без руху і встановити строк для усунення недоліків протягом п`ятнадцяти днів із дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3