№707/2719/18
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 березня 2021 року м.Черкаси

Черкаський районний суду Черкаської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Черкаси кримінальне провадження №0000677 по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Білозір`я, Черкаського району, Черкаської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше судимого:
09.12.2019 року Черкаським районним судом Черкаської області за ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, 23.11.2020 року Черкаським районним судом Черкаської області звільнення від відбування покарання з випробуванням за вказаним вироком скасоване та направлено в місця позбавлення волі для відбування покарання у виді 3 років позбавлення волі,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 , 28.05.2018 року, близько 13 години 00 хвилин, за попередньою змовою, спільно з ОСОБА_6 , перебуваючи на території домоволодіння по АДРЕСА_2 , в ході словесного конфлікту, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_7 , діючи умисно (усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх протиправних дій), протиправно та цілеспрямовано, реалізуючи свій єдиний умисел, направлений на протиправне заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , нанесли множинні удари руками, ногами та невстановленим в ході досудового розслідування тупим предметом в область обличчя, голови, кінцівок та тулуба ОСОБА_7 , чим спричинили останньому тілесні ушкодження у вигляді: травми голови з крововиливами під тверду мозкову оболонку над обома півкулями головного мозку, забоєм головного мозку тяжкого ступеня, крововиливами, саднами м`яких тканин голови та обличчя, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя, та тілесні ушкодження у виді: садна кінцівок, тулубу, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням показів обвинуваченого, потерпілого, та ґрунтуючись на досліджених у судовому засіданні письмових доказах.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений вину свою визнав частково та пояснив, що влітку 2018 року близько 12-13 години в с.Білозір`я, Черкаського району, прийшов до ОСОБА_8 , що б повернути їй борг. Коли зайшов до неї на подвір`я, з будинку вийшов ОСОБА_7 , запитав навіщо він прийшов та вдарив його лівою рукою в обличчя, обвинувачений наніс йому близько десяти ударів кулаками рук в область голови і ОСОБА_7 упав, вже лежачому ОСОБА_9 обвинувачений наніс ще близько двох ударів та після того пішов із двору, а ОСОБА_7 піднявся і кудись пішов. Обвинувачений зазначив, що ОСОБА_6 на місці події не було.
Потерпілий ОСОБА_7 допитаний в суді показав, що у одного дня він прийшов до своєї знайомої ОСОБА_8 , в с. Білозір`я. Коли він перебував в будинку, почув стук у вікно. Потерпілий вийшов з будинку його відразу почали бити, першим вдарив ОСОБА_10 , потерпілий від ударів упав та втратив свідомість, коли потерпілий прийшов до тями та побачив, що на ньому вже сидить ОСОБА_6 і наносить йому удари. В подальшому свідки подій розповіли потерпілому, що коли він був без свідомості ОСОБА_4 бив його арматурою, а ОСОБА_6 наносив удари ногами і руками. В результаті нанесених йому обвинуваченим та ОСОБА_6 травм потерпілий має дуже погане самопочуття, не бачить на одне око та має травму голови.
Судом неодноразово викликалися заявлені стороною обвинувачення свідки, застосовувалися заходи примусу до свідків, проте для допиту свідки не з`явилися. В ході розгляду справи прокурор відмовився від допиту свідків обвинувачення, оскільки явку останніх до суду, на думку прокурора, забезпечити неможливо.

Судом безпосередньо у судовому засіданні, у порядку ст. 358 КПК України, досліджені надані стороною обвинувачення під час судового провадження, як доказ вини обвинуваченого, наступні документи ( спеціально створені з метою збереження інформації матеріальні об`єкти, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин):
протокол огляду місця події від 29.05.2018 року, яким зафіксовано огляд домоволодіння АДРЕСА_2 . В ході огляду вилучено: зшкреби та змиви бурого кольору, які поміщені до сейф-пакету, олімпійку спортивну синього кольору з плямами бурого кольору, яку поміщено до сейф-пакету (Т.1, а.с. 228-230);
фототаблиця до протоколу огляду місця події від 29.05.2018 року, на якій містяться фотозображення плям на підлозі, фасаді будинку, що розміщуються неподалік від вхідних дверей (Т.1, а.с.231-233);
протокол проведення слідчого експерименту від 28.05.2018 року за участю свідка ОСОБА_11 , який відтворив обстановку та обставини подій, що відбувалися 28.05.2018 року на подвір`ї будинку по АДРЕСА_2 . Свідок зазначив, що 28.05.2018 року він та ще 5 хлопців на автомобілі Фольксваген Гольф, приїхали до вказаного будинку, щоб поговорити з ОСОБА_7 . Свідок показав як ОСОБА_12 на прізвисько « ОСОБА_13 », ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , зайшли на подвіря вказаного будинку, ОСОБА_16 залишився в автомобілі, а він разом з ОСОБА_17 залишилися стояти біля воріт. Коли ОСОБА_18 вийшов з будинку, то ОСОБА_14 наніс йому один удар правою рукою в підборіддя, після чого пішов до них за ворота. Далі до ОСОБА_18 підійшли ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , і по черзі почали наносити ОСОБА_18 удари руками по голові та різних частинах тіла. ОСОБА_12 схопив шматок арматури, що стояв поряд з будинком та наніс близько чотирьох ударів по ногам ОСОБА_19 . Після хлопці взявши під руки ОСОБА_19 , почали тягнути його до воріт. Там вони його залишили, і сівши усі до автомобіля, поїхали до будинку свідка (Т.1, а.с. 234-236);
фототаблиця до протоколу проведення слідчого експерименту від 29.05.2018 року, на якій містяться фотозображення свідка, та манекену який свідок використовує, щоб показати положення тіла потерпілого під час бійки (Т.1, а.с. 237-239);
протокол проведення слідчого експерименту від 29.09.2018 року за участю свідка ОСОБА_20 , який відтворив обстановку та обставини подій, що відбувалися 28.05.2018 року на подвір`ї будинку по АДРЕСА_2 . Свідок зазначив, що 28.05.2018 року близько 19 години, приїхавши до подвір`я домоволодіння, що належить ОСОБА_21 , його знайомий переліз через паркан та відкрив ворота, після чого ОСОБА_12 на прізвисько « ОСОБА_13 » відкривши ворота разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_14 зайшли на подвір`я та направились до будинку. ОСОБА_12 на прізвисько « ОСОБА_13 » постукав у вікно та до них з будинку вийшов ОСОБА_22 . ОСОБА_14 наніс удар правою рукою в область голови, зокрема щелепи ОСОБА_21 , який відразу впав на землю. До ОСОБА_19 підійшов ОСОБА_15 , який наніс декілька ударів в область голови кулаками та декілька ударів ногами по тулубу, та в цей час ОСОБА_12 на прізвисько « ОСОБА_13 » наніс декілька ударів арматурою по голові та тулубу, після чого ОСОБА_12 на прізвисько « ОСОБА_13 » та ОСОБА_15 почали тягнути ОСОБА_19 на подвір`я в напрямку воріт, де стояв автомобіль. Дотягнувши його до воріт, ОСОБА_12 та ОСОБА_15 кинули ОСОБА_19 біля воріт та сіли до автомобіля і поїхали (Т.1, а.с. 240-242);
фототаблиця до протоколу проведення слідчого експерименту від 29.05.2018 року, на якій містяться фотозображення свідка, та манекену який свідок використовує, щоб показати положення тіла потерпілого під час бійки (Т.1, а.с. 243-244);
протокол проведення слідчого експерименту від 29.09.2018 року за участю свідка ОСОБА_23 , який відтворив обстановку та обставини подій, що відбувалися 28.05.2018 року на подвір`ї будинку по АДРЕСА_2 . Свідок зазначив, що 28.05.2018 року він разом зі знайомими ОСОБА_24 , ОСОБА_12 на прізвисько « ОСОБА_25 », ОСОБА_26 , ОСОБА_17 та чоловіком на ім`я ОСОБА_16 приїхали до місця проживання ОСОБА_19 у АДРЕСА_3 . Приїхавши до домоволодіння, з автомобіля марки Фольксваген Гольф вийшли усі, окрім чоловіка на ім`я ОСОБА_16 . В подальшому ОСОБА_12 на прізвисько « ОСОБА_25 » переліз через бетонний паркан домоволодіння з правого боку від вхідної калітки та відчинив її з середини домоволодіння. На територію подвір`я зайшли ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 на прізвисько « ОСОБА_25 », який вже там знаходився. ОСОБА_27 , ОСОБА_28 та чоловік на ім`я ОСОБА_16 залишились поблизу калітки з зовнішньої сторони домоволодіння. Перебуваючи на території домоволодіння, ОСОБА_12 постукав в одне з вікон будинку, після чого з вхідних дверей будинку вийшов ОСОБА_29 . Між ОСОБА_23 та ОСОБА_7 відбувалась розмова, в ході якої ОСОБА_23 зіштовхнув з ганку ОСОБА_19 та перебуваючи з ним один навпроти одного раптово наніс один удар кулаком правої руки в область голови ОСОБА_19 , зокрема в район щелепи зліва, внаслідок чого ОСОБА_29 впав на землю. По обидва боки від лежачого на спині ОСОБА_19 знаходились ОСОБА_15 та ОСОБА_12 на прізвисько « ОСОБА_25 ». ОСОБА_29 почав підніматись та ОСОБА_15 з ОСОБА_12 почали наносити удари руками та ногами в область голови та тулуба ОСОБА_19 . Кількість ударів становила близько 20-ти. В подальшому ОСОБА_12 раптово побіг до ганку, де взяв металеву арматуру та почав наносити удари нею по ногам ОСОБА_19 . По закінченню нанесення ударів, ОСОБА_15 та ОСОБА_12 взяли ОСОБА_18 та почали тягнути в бік вхідної калітки для того, щоб в подальшому помістити в багажник автомобіля, але їм перешкодили ОСОБА_30 та ОСОБА_31 (Т.1, а.с.245-247);
фототаблиця до протоколу проведення слідчого експерименту від 29.05.2018 року, на якій містяться фотозображення свідка, та манекену який свідок використовує, щоб показати положення тіла потерпілого під час бійки (Т.1, а.с. 248-250);
протокол огляду предметів від 30.05.2018 року (Т.2, а.с.2 );
висновок експерта №02-01/721 від 18.06.2018 року, згідно якого у ОСОБА_7 , згідно даних медичної карти, мали місце ушкодження: травма голови з крововиливами під тверду мозкову оболонку над обома півкулями головного мозку, забоєм головного мозку тяжкого ступеня, крововиливами, саднами м`яких тканин голови та обличчя; садна кінцівок, тулубу. Вказані ушкодження виникли від дії тупих предметів, по давності виникнення можуть відповідати часу вказаному в ухвалі суду та відносяться: травма голови з крововиливами під тверду мозкову оболонку над обома півкулями головного мозку, забоєм головного мозку тяжкого ступеня, крововиливами, саднами м`яких тканин голови та обличчя до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що небезпечні для життя; садна кінцівок, тулубу до категорії легких тілесних ушкоджень (Т.2, а.с. 25-26);
висновок експерта №02-01/789 від 02.07.2018 року, згідно якого тілесні ушкодження у ОСОБА_7 , які відмічені у висновку експерта №02-01/721, могли виникнути за обставин на які вказав ОСОБА_11 в протоколі проведення слідчого експерименту від 29.05.2018 року, так і за обставин на які вказали ОСОБА_20 та ОСОБА_23 протоколах проведення слідчих експериментів від 29.05.2018 року (Т.2, а.с.29-30 ).
Дані докази за свою є належними та допустимим у розумінні норм КПК України.
Порушень вимог ст. 87 КПК України не установлено.
Покази обвинуваченого, в яких він пояснює, що наносив тілесні ушкодження самостійно, без участі ОСОБА_32 та в не такій кількості і не за обставин, як зазначено в обвинуваченні, суд оцінює критично. Суд вважає, що показання обвинуваченого у цій частині не відповідають дійсності та надані з метою підтримання версії сторони захисту про непричетність ОСОБА_6 до вчиненого злочину.
Суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Визначення наявності єдиного спільного умислу на нанесення умисних тяжких тілесних ушкоджень, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, вчиненого групою осіб, треба виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винних і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Так, Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 № 589/2313/18 зазначив, що домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.
Із матеріалів провадження однозначно з`ясовано, що дії ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з самого початку були узгодженими та послідовними, зокрема, вони спільно на одному автомобілі прибули до домоволодіння по АДРЕСА_2 , та проникли на територію даного домоволодіння, де спільно наносили тілесні ушкодження ОСОБА_7 (при чому, не вживаючи заходів по припиненню злочинних дій один одного).
Суд приходить до висновку, що спільний умисел, спрямований на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 підтверджено конклюдентними діями обвинуваченого та ОСОБА_6 , адже вони діяли як співвиконавці.
За таких обставин суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого «поза розумним сумнівом» у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за обставин, встановлених судом.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 121 КК України, так як він заподіяв умисне тяжке тілесне ушкодження, вчинене групою осіб.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , згідно ст. 66 КК України судом не встановлено. Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 в порядку ст. 67 КК України судом не встановлено.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд керується вимогами ст.ст. 65-67 КК України, роз`ясненнями пунктів 1, 2, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами та доповненнями), а також виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує наступне:

позицію сторін судового провадження щодо необхідної міри покарання;

відношення обвинуваченого до вчиненого (відсутність каяття, зухвалість);

ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів;

особливості й обставини вчинення злочину: форму вини (прямий умисел), мотив (розв`язання конфлікту) і мету (завдання болю та страждання особі), спосіб (нанесення чисельних ударів), стадію вчинення (закінчений злочин), характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали (заподіяння тяжких тілесних ушкоджень особі);

суспільний інтерес - злочинні дії спрямовані на завдання болю особі, та пов`язані з нанесенням численних ударів в область голови та тулуба, руками, ногами та тупим твердим предметом, що призвело до завдання потерпілому тяжких тілесних ушкоджень;

поведінку обвинуваченого під час та після вчинення злочинних дій: ненадання медичної допомоги потерпілому, залишення місця події;

особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, під «Д» наглядом лікаря психіатра КЗ «ЧОПНД» не перебуває, раніше не судимий.

Крім того, суд зауважує наступне. В умовах сьогодення, коли наша держава є правовою, і в ній панує верховенство права, «самосуд» обвинуваченого, який вирішив за допомогою сили в чомусь переконати потерпілого, є зухвалим викликом проти встановлених правил поведінки, які покликані захищати життя кожної людини. Маючи міжособистісний конфлікт з ОСОБА_7 , ОСОБА_4 за допомогою своїх знайомих вирішив закінчити останній своєю фізичною перемогою, при цьому, нанісши множинні удари по життєво важливим органам потерпілого руками та ногами, та за допомогою тупого предмету арматури, при цьому не отримавши будь-якого фізичного супротиву з боку потерпілого. Сама поведінка потерпілого не була агресивною. Внаслідок чого можливо зробити висновок про зухвалу поведінку обвинуваченого, який після спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, усвідомлював, що його може бути викрито працівниками поліції, але сподівався на те, що потерпілий під страхом бути знову «скаліченим» не повідомить про бійку у відповідні органи.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
У своєму рішенні у справі «Орлов проти України» від 11.02.2016 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що «… національні суди за жодних обставин не повинні дозволяти випадків, за яких завдання тілесних і моральних страждань залишатиметься безкарним. Це важливо для забезпечення громадської впевненості у принципі верховенства права і його підтримки, а також у попередженні будь-яких ознак толерантності органів влади до незаконних дій або співучасті у них».
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі. Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Визначене судом покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Адже, справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Цивільний позов не заявлено.

Майнова шкода кримінальним правопорушенням не завдана.

Процесуальні витрати по справі відсутні.

Питання про речові докази необхідно вирішити в порядку ст.100 КПК України, у відношенні тих доказів по яким було надано суду відповідні постанови про їх визнання такими.

Вирішуючи питання про обрання міри запобіжного заходу ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили у виді тримання під вартою, суд враховує те, що останній засуджується до покарання у виді позбавлення волі реально. Тому враховуючи, що жоден інший запобіжний захід не забезпечить запобіганням спробам ОСОБА_4 переховуватись від органів виконання покарання, суд обирає щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Оскільки злочин обвинувачений вчинив до ухвалення останнього за часом попереднього вироку Черкаського районного суду Черкаської області від 09.12.2019 року, яким його було визнано винним та засуджено за ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 був звільнений від відбуття призначеного покарання, якщо він протягом 2-річного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Та в подальшому ухвалою Черкаського районного суду від 23.11.2020 року звільнення від відбування покарання з випробуванням засудженого ОСОБА_4 було скасоване, і його було направлено в місця позбавлення волі для відбування покарання у виді трьох років позбавлення волі згідно вироку Черкаського районного суду Черкаської області від 09 грудня 2019 року.

За таких обставин, остаточне покарання ОСОБА_4 визначити за правилами ст. 70 ч.4 КК України, тобто за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим.

Відповідно до вимог ст. ст. 70, 72 КК України, строк відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з 23.11.2020 року (дати обрахування строку відбуття покарання, зазначеної в ухвалі Черкаського районного суду від 23.11.2020 року як початок строку відбування покарання ОСОБА_4 ).

Керуючись ст.ст.368, 370-371, 374 КПК України, суд -

у х в а л и в:

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України і призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Керуючись вимогами ч.4 ст.70 КК України, ураховуючи, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення до постановлення попереднього вироку Черкаського районного суду Черкаської області від 09.12.2019 року, яким його було визнано винним та засуджено за ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, - за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_4 визначити у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Відповідно до вимог ст. ст. 70, 72 КК України, строк відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з 23.11.2020 року (дати обрахування строку відбуття покарання, зазначеної в ухвалі Черкаського районного суду Черкаської області про скасування звільнення ід покарання від 23.11.2020 року).

Обрати ОСОБА_4 , до набрання вироком законної сили, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Після набрання вироком законної сили, речові докази, а саме:

зішкреб речовини бурого кольору у спецпакеті №2537529; змив речовини бурого кольору у спецпакеті №2537531, які зберігаються у камері речових доказі Черкаського РВП Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області знищити;

олімпійку спортивну синього кольору у спецпакеті № 4523114, яка зберігається у камері речових доказі Черкаського РВП Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області повернути потерпілому ОСОБА_7 .

На вирок можуть бути подані апеляційні скарги учасниками процесу до Черкаського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня проголошення вироку.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити прокурору та направити обвинуваченому.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_1