ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/554/21 Справа № 192/2480/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8
представника потерпілих ОСОБА_9
захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11
обвинуваченого ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_12 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року відносно у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000603 відносно:
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з професійно-технічною освітою, неодруженого, працюючого експедитором у ТОВ «Тропік», раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого положеннями ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року ОСОБА_12 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Вирішено питання щодо речових доказів та щодо розподілу судових витрат.
Як встановлено судом, ОСОБА_12 15 вересня 2018 року близько 12.50 години, керуючи технічно справним автомобілем «Isuzu Npr 75L», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю близько 70 км/год., в напрямку м. Дніпро по автодорозі Бориспіль-Дніпро-Запоріжжя (Н-08), на території Солонянського району Дніпропетровської області, на 449 км. + 125 м, вказаної автодороги, проявляючи крайню неувагу до дорожньої обстановки та її змін, допустив зіткнення з автомобілем «ГАЗ-24», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був технічно несправний і стояв частково на проїзній частині дороги та частково на правому узбіччі, в якому перебували ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , тим самим, не дотримався та порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року, який наголошує:
- п. 12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-мозкової травми, відкритого перелому кісток основи черепу з центром на потиличній кістці зліва, крововиливу під твердою мозковою оболонкою над лівою потиличною долею об`ємом 20 см3, розлитого крововиливу під м`які мозкові оболонки, вогнища забою головного мозку, забійно-рваної рани та крововиливу голови; закритої тупої травми тулуба: множинних переломів ребер з обох боків з розривами пристінкової плеври, забою правої легені, крововиливів в м`яких тканинах, синців тулуба; синців нижніх кінцівок, які є небезпечними для життя та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень і знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті, від яких ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 о 16.15 годині померла у медичному закладі.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритих переломів 5-го, 6-го ребер ліворуч та 7-го ребра праворуч з накопиченням крові у праву плевральну порожнину, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я.
Порушення пункту 12.3 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної події.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Обвинувачений в своїй апеляційній скарзі просить вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, мотивуючи свої вимоги тим, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушення права на захист обвинуваченого та посилання в судовому рішенні на недопустимі докази.
Щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, то обвинувачений в своїй апеляційній скарзі не погоджується із правовою кваліфікацією його дій за ч. 2 ст. 286 КК України і вважає, що в даному кримінальному провадженні його дії підлягали правовій кваліфікації за ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди смерть потерпілих не настала, тяжких тілесних ушкоджень ними отримано також не було. Потерпілий ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. А тому в даному випадку, обвинувачений вважає, що наявні правові підстави для кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК України.
Окрім цього, обвинувачений не погоджується із залученням до кримінального провадження органами досудового розслідування потерпілої ОСОБА_8 задовго до перекваліфікації дій ОСОБА_12 з ч. 1 ст. 286 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України. Тобто, обвинувачений вважає, що на стадії проведення досудового розслідування в межах кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України потерпіла ОСОБА_8 була залучена передчасно, і підлягала набуття статусу потерпілої особи лише після правової перекваліфікації дій ОСОБА_12 на ч. 2 ст. 286 КК України.
Так, відомості про вчинення ДТП за участі обвинуваченого були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 вересня 2018 року за №0000603, за правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 1 ст. 286 КК України. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, тілесні ушкодження отримали дві особи - ОСОБА_13 та ОСОБА_7 , а тому правова кваліфікація, на думку обвинуваченого, від початку, при внесені відомостей про ДТП до ЄРДР, була обрана правильно. Однак, 22 вересня 2018 року ОСОБА_13 помирає в лікувальному закладі, а тому 25 вересня 2018 року, онука померлої - ОСОБА_8 подає до слідчого заяву про залучення її як потерпілої та фактично отримує правовий статус потерпілої у КП №0000603. Обвинувачений вважає, що онука померлої ОСОБА_13 жодним чином не мала правових підстав бути залучена як потерпіла в кримінальному провадженні №0000603 принаймні до 06 грудня 2018 року, оскільки саме 06 грудня 2018 року було проведено перекваліфікацію кримінального провадження №0000603 з ч. 1 ст. 286 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України і лише після цього були внесені відповідні зміни до ЄРДР.
Тобто, визнання 25 вересня 2018 року (за два місяці і один тиждень до перекваліфікації кримінального правопорушення) ОСОБА_8 потерпілою, на думку обвинуваченого, було незаконним, як наслідок незаконним було проведення її допиту як потерпілої 25 вересня 2018 року.
Щодо посилань ОСОБА_12 в апеляційній скарзі на порушення його права на захист, а також мотивування судового рішення недопустимими доказами, то обвинувачений зазначає наступне.
ОСОБА_12 був допитаний 16 вересня 2018 року як свідок і був попереджений про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань, при цьому допит останнього в статусі свідка відбувався без участі адвоката. На момент проведення допиту як свідка, ОСОБА_12 не мав жодної інформації щодо того, що органами слідства він вже підозрювався у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 286 КК України, а тому він не усвідомлював те, що надані ним покази обов`язково будуть використані проти нього в подальшому та увійдуть в матеріали обвинувачення, і вважає, що органи досудового розслідування та прокуратура не мали права надавати як докази винуватості ОСОБА_12 відомості повідомлені ним в ході допиту від 16 вересня 2018 року в статусі свідка без участі адвоката. Зокрема, недопустимими внаслідок таких порушень обвинувачений вважає план слідчих-розшукових дій від 16 вересня 2018 року у кримінальному провадженні №0000603 (де в тексті плану вказується, що саме обвинувачений проявив крайню неувагу до дорожньої обстановки та скоїв ДТП, а в п. 8 даного плану вказується про необхідність зібрати характеризуючи матеріали на обвинуваченого) та постанову про приєднання предметів як речових доказів до кримінального провадження від 16 вересня 2018 року, в якому також вказується про те, що саме ОСОБА_12 проявив крайню неувагу до дорожньої обстановки та скоїв ДТП.
Також, у висновку експерта № 5/10.1/876 від 11 грудня 2018 року вказуються як вихідні дані надані слідчим експерту для проведення експертизи ті відомості, які були повідомлені обвинуваченим як свідком при його допиті 16 вересня 2018 року. До таких даних відноситься швидкість руху авто обвинуваченого перед скоєнням ДТП (в тексті висновку експерта прямо вказується у вихідних даних для проведення експертизи, що швидкість авто Апелянта була 70 км/год. і вказується, що ці дані були отримані зі слів Апелянта). Але єдиним процесуальним документом де вказується дана інформація щодо швидкості руху авто Апелянта є протокол допиту Апелянта як свідка від 16 вересня 2018 року, жодних даних щодо швидкості авто Апелянт під час слідчого експерименту не надавав.
Окрім цього, серед порушень права на захист ОСОБА_12 , останній зазначає, що йому було повідомлено про підозру 13 грудня 2018 року, наступного дня - 14 грудня 2018 року досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000603 було завершено, а 17 грудня 2018 року ОСОБА_12 було вручено обвинувальний акт. Тобто, строк досудового розслідування у тяжкому злочині відносно ОСОБА_12 тривало одну добу. Більш того, обвинувачений не визнавав своєї провини, а тому вказаний строк досудового розслідування (4 доби) свідчить про повне ототожнення з боку прокуратури та слідства правового статусу підозрюваний та обвинувачений тощо.
Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в скарзі. Захисник ОСОБА_14 в судовому засіданні апеляційну скаргу свого підзахисного підтримав, просив її задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_12 заперечував, посилався на її безпідставність та необґрунтованість, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуваний обвинуваченим вирок суду першої інстанції без змін.
Аналогічну думку в судовому засіданні висловили представник потерпілих та самі потерпілі, вважають, що судове рішення є законним, обґрунтованим та відповідним фактичним обставинам кримінального провадження та нормам закону.
Захисник ОСОБА_11 в судовому засідання заявила, що в матеріалах кримінального провадження наявна заяві, відповідно до змісту якої вона не здійснює захист прав та інтересів обвинуваченого ОСОБА_12 .
Мотиви суду.
Заслухавши доповідь судді доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданої апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.
Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягав застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (санкцією статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Вимоги вищевказаних норм закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі.
Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Суд першої інстанції із дотриманням закладених у зазначеній нормі закону завдань провів стосовно ОСОБА_12 повний та неупереджений судовий розгляд із дотриманням всіх вимог як кримінального процесуального законодавства України, так і закону України про кримінальну відповідальність, з`ясував всі необхідні для розгляду кримінального провадження обставини, дослідив наявні в матеріалах справи докази та прийшов до правильних висновків щодо необхідності правової кваліфікації дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України, за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, а також, спричинило смерть потерпілого.
Обвинувачений в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції під час судового провадження було допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, неправильно кваліфіковано дії ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 286 КК України. Так, сторона захисту вважає, що дії обвинуваченого підлягають правовій кваліфікації за ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди не настали тяжкі наслідки у виді тяжких тілесних ушкоджень чи смерті потерпілих, що є обов`язковий ознаками для правової кваліфікації дій ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 286 КК України. Вважає, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_13 отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості, що відповідно до норм ст. 286 КК України говорить наявність у діях ОСОБА_12 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Однак, колегія суддів не погоджується із такими доводами апеляційної скарги обвинуваченого, вважає їх надуманими та необґрунтованими, виходячи з наступного.
Так, ч. 1 ст. 286 КК України, передбачено покарання за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Частиною другою вказаної норми кримінального закону України передбачено покарання за ті самі діяння, якщо вони спричинили смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження.
Водночас, обов`язковою ознакою кримінального правопорушення, передбаченого положеннями ст. 286 КК України є суспільно небезпечні наслідки. У випадку, коли порушення правил безпеки руху та експлуатації транспорту викликає наслідки, які передбачені різними частинами ст. 286 КК України, то скоєний злочин кваліфікується лише за тією частиною статті, яка передбачає відповідальність за більш тяжкі наслідки.
Як вбачається із матеріалів справи і як було встановлено судом першої інстанції ОСОБА_12 , зокрема, відповідно до висновку експерта №3317 від 29 жовтня 2018 року, складеного за результатом проведення судово-медичної експертизи, на підставі даних судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_13 , 1947 року народження, результатів лабораторних і додаткових методів дослідження, враховуючи обставини випадку і дані медичної документації, відповідно до поставлених питань, у трупа ОСОБА_13 були виявлені ушкодження: відкрита черепно-мозкова травма: відкритий перелом кісток основи черепа з центром на потиличній кістці зліва, крововилив під твердою мозковою оболонкою над лівою потиличною долею, об`ємом 20 см3, розлитий крововилив під м`які мозкові оболонки, вогнища забою головного мозку, забійно-рвана рана та крововилив голови; закрита тупа травма тулуба: множинні переломи ребер з обох боків з розривами пристінкової плеври, забій правої легені (згідно медичної документації), крововиливи в м`яких тканинах, синці тулуба; синці нижніх кінцівок.
Тілесні ушкодження у ОСОБА_13 є небезпечними для життя та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень і знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Смерть ОСОБА_13 настала від поєднаної тупої травми голови та тулуба з множинними переломами кісток скелету та ушкодженням внутрішніх органів, що у посттравматичному періоді ускладнилось розвитком поліорганної недостатності.
Враховуючи зовнішній вигляд ушкоджень у ОСОБА_13 , вказаний механізм їх утворення, висоту їх розташування і локалізацію, усі вони могли утворитися в умовах дорожньо-транспортної події, у пасажира легкового автомобіля, з яким зіткнувся важкий вантажний автомобіль. В даному випадку, травмуючими предметами були деталі салону автомобіля.
Після смерті потерпілої ОСОБА_13 , органами досудового розслідування було внесено зміни до Єдиного реєстру досудових розслідувань та перекваліфіковано дії ОСОБА_12 з ч. 1 ст. 286 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України, у зв`язку із тим, що внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху обвинуваченим настали тяжкі наслідки смерть потерпілої ОСОБА_13 , яка відповідно до висновку експерта №3317 від 29 жовтня 2018 року знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку із отриманими ОСОБА_13 травмами внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів погоджується із правовою кваліфікацією дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України, за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_7 тілесні ушкодження середньої тяжкості та спричинило смерть потерпілої ОСОБА_13 , а тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо неправильної кваліфікації його дій в даному кримінальному провадженню спростовуються фактичним обставинами справи та наявними, проаналізованими судом першої інстанції, висновками судового експерта. Висновки судового експерта обвинуваченим ані в ході судового провадження в суді першої інстанції, ані в апеляційній скарзі не оскаржувались.
Також, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_12 посилається на порушення його права на захист, які виразились в тому, що в ході досудового розслідування його було допитано як свідка, без адвоката, і в подальшому використано надані ним, як свідком покази для доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у зв`язку із чим, окрім порушення права на захист, обвинувачений вважає недопустимими такі докази як план слідчих-розшукових дій від 16 вересня 2018 року, постанову про приєднання предметів як речових доказів до кримінального провадження від 16 вересня 2018 року та висновок експерта №5/10.1/876 від 11 грудня 2018 року, оскільки у вказаних письмових доказах органами досудового розслідування використано як вихідні дані, надані слідчим експерту для проведення експертизи ті відомості, які були повідомлені обвинуваченим як свідком при його допиті 16 вересня 2018 року.
Однак, суд апеляційної інстанції відхиляє такі доводи апеляційної скарги обвинуваченого та приходить до висновку про їх необґрунтованість, з огляду на наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України, суд має визнати недопустимими докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.
Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.
Так, із матеріалів кримінального провадження випливає, що під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні за участю ОСОБА_12 , який перебував у статусі свідка, було проведено слідчий експеримент, що зафіксовано відповідним протоколом проведення слідчого експерименту від 26 жовтня 2018 року (т. 1, а.с. 99-101), в ході якого, слідчий у присутності двох понятих запропонував ОСОБА_12 на місці дорожньо-транспортної пригоди відтворити обстановку і обставини, які мали місце до та під час її скоєння, у зв`язку із чим, останній, вказав на взаємне розташування транспортних засобів в момент зіткнення, внаслідок чого, було зафіксовано, що перед зіткненням автомобіль «ГАЗ-24» розташовувався частково на проїзній частині дороги та частково на правому узбіччі, лівим габаритом виступав на 0,7 м. на праву смугу проїзної частини дороги, а також встановлено, що автомобіль «Ісузу» рухався по правій смузі проїзної частини на відстані 0,4 м. від правого краю проїзної частини дороги. За результатами слідчої дії були зроблені відповідні заміри та складена схема з графічними позначеннями отриманих фактичних даних.
Тобто, в ході проведення слідчого експерименту та допиту обвинуваченого у статусі свідка, ОСОБА_12 була надана можливість висловити свою власну точку зору з приводу усіх обставин дорожньо-транспортної пригоди і в такий спосіб вплинути на вирішення справи, що не суперечить засаді верховенства права.
При цьому, ОСОБА_12 в ході даних слідчих дій не стверджував, що винний у дорожньо-транспортній пригоді та взагалі не надавав ніякої оцінки своїм діям. Дані слідчі дії було проведено органами досудового розслідування лише з метою відтворення обставин дорожньо-транспортної пригоди, а не одержання від свідка ОСОБА_12 викривальних показань.
При допиті ОСОБА_12 у статусі свідка, останньому органами досудового розслідування було повністю роз`яснення його права, в тому числі право на адвоката та право відмовитись від дачі показів відповідно до ст. 63 КК України.
Більш того, аналогічні дані щодо розташування транспортних засобів були також зазначені обвинуваченим ОСОБА_12 під час слідчого експерименту, проведеного з останнім у статусі підозрюваного, що зафіксовано протоколом від 13 грудня 2018 року (т. №1 а.с. 134-136), із роз`ясненням йому прав відповідно до ч. ч. 3, 4, 5, 6, 7 ст. 42 КПК України. Будь-яких зауважень до протоколу проведення слідчого експерименту від підозрюваного ОСОБА_12 не надходило, про що свідчить його особистий підпис в даному протоколі. При допиті ОСОБА_12 (т. №1 а.с. 133) у статусі підозрюваного, останній від захисника відмовився.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновків, що вчинення слідчим чи прокурором дій, спрямованих на отримання показань від свідка, щодо якого відсутні дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим у майбутньому, не вказують на недопустимість зазначених показань як доказів. Не вважаються недопустимим доказом пояснення свідка, надані під час слідчого експерименту, проведеного з метою відтворення обставин ДТП, якщо до проведення слідчого експерименту були відсутні дані про те, що саме ця особа винувата у порушенні правил дорожнього руху, а висновок експерта, яким було встановлено, що саме дії цієї особи призвели до настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у ч. 2 ст. 286 КК, був наданий після проведення слідчого експерименту.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року, справа №164/1457/16 та в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №345/522/16.
Окрім цього, ОСОБА_12 в своїй скарзі посилається на передчасне залучення до кримінального провадження, у якості потерпілої особи, онуки померлої ОСОБА_13 - ОСОБА_8 , так як онука потерпілої була залучена співробітниками поліції в статусі потерпілої особи раніше, ніж перекваліфіковано дії обвинуваченого з ч. 1 ст. 286 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України.
З такими доводами обвинуваченого колегія суддів, також, не погоджується з огляду на положення ст. 55 КПК України, якою передбачено наступне.
Потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.
Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.
Якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої - третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням - потерпілими може бути визнано кілька осіб.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, відомості про вчинення ДТП за участі обвинуваченого були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 вересня 2018 року за №0000603, за правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 1 ст. 286 КК України.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, тілесні ушкодження отримали дві особи - ОСОБА_13 та ОСОБА_7 . Потерпіла ОСОБА_13 із тілесними ушкодженнями, небезпечними для життя із ознаками тяжких тілесних ушкоджень, була направлена до лікарні, де ІНФОРМАЦІЯ_2 померла.
В свою чергу, ОСОБА_8 , яка є онукою ОСОБА_13 , тобто в розумінні положень ст. 55 КПК України родичем, 25 вересня 2018 року подала заяву про залучення її як потерпілої у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_12 .
Положення вище проаналізованої ст. 55 КПК України не містять жодних обмежень щодо стадій на яких особа має право подавати заяву про залучення її у статусі потерпілого до кримінального провадження, процесуальне право особи, якій завдано моральної або майнової шкоди внаслідок скоєного злочинного діяння, подати до органів досудового розслідування заяву та набути статусу потерпілого не обмежено і не взаємопов`язано із внесенням будь-яких змін до Єдиного реєстру досудових розслідувань чи перекваліфікацією дій особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення.
Таким чином, перевіривши матеріали кримінального провадження та оскаржуваний вирок на його відповідність фактичним обставинами справи та вимогам кримінального і кримінального процесуального законодавства України в межах доводів, викладених обвинуваченим в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість та законність судового рішення. Жодних порушень закону України про кримінальну відповідальність, а також, права обвинуваченого на захист, про які ОСОБА_12 зазначав в апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено.
Тож, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_12 залишити без задоволення.
Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року відносно ОСОБА_12 , за ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4