Номер провадження:1-кп/521/851/21
У Х В А Л А
19 березня 2021 року м. Одеса Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

у відкритому судовому засіданні у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 24.09.2014 року за № 0000940, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України,

В С Т А Н О В И В:
В ході судового розгляду кримінального провадження стороною обвинувачення були надано, а судом досліджено частину із доказів у вигляді документів, які планує надати прокурор.

Захисником ОСОБА_5 заявлене клопотання про визнання таким, що є очевидно недопустимим, доказ у вигляді документу протоколу добровільної видачі грошових коштів від 24.09.2020 року.

Клопотання захисник обґрунтовує тим, що:

- у вступній частині протоколу не вказаний ОСОБА_6 як особа, що приймала участь у проведенні процесуальної дії та видав грошові кошти;

- стороною обвинувачення не був відкритий стороні захисту документ, на підставі якого проведена процесуальна дія працівником поліції, а саме доручення прокурора Одеської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_7 .

Викладені у клопотанні вимоги є узгодженою позицією сторони захисту, що підтверджено в судовому засіданні.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання, вказавши на те, що недолік протоколу в частині відсутності посилання на ОСОБА_6 можливо усунути шляхом допиту цієї особи в судовому засіданні. Також прокурор заявив, що при складані протоколу працівником поліції була припущена помилка зазначено прокурора ОСОБА_7 замість прокурора ОСОБА_8 , яким надавалося доручення на проведення процесуальних дій. З цим процесуальним документом сторона захисту була ознайомлена в порядку ст. 290 КПК України.

Заслухавши доводи сторін, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно з ч. 3 ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Тобто відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування чи іншими учасниками процесу в непередбаченому процесуальним законодавством порядку чи з його порушенням, або отримання доказів було пов`язано з істотним порушенням прав і свобод людини, є очевидно недопустимими.
Стаття 86 КПК України визначає, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, а у свою чергу недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. Детальніше підстави та критерії визнання доказів недопустимими перелічені в ст. 87 КПК України.
Аналіз визначених статтею 87 КПК України підстав визнання доказів недопустимими дає змогу виокремити наступні види доказів:

1) імперативно недопустимі;

2) диспозитивно недопустимі.

До імперативно недопустимих відносяться докази, наведені у статті 87 та частині 1 статті 88 КПК України, котрі суд зобов`язаний визнати такими через їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод, а також докази, що характеризують особу підозрюваного (обвинуваченого), але не є предметом кримінального провадження.

До диспозитивно недопустимих відносяться докази, котрі суд відповідно до частин 2 та 3 статті 88 КПК України може визнати недопустимими, це питання є оціночним, суб`єктивним і залишається на розсуд суду.

Разом з тим, під час судового розгляду відносно деяких поданих учасниками кримінального провадження доказів неможливо одразу встановити їх очевидну недопустимість, без здійснення їх перевірки і співставлення з іншими доказами, що можливо буде лише у нарадчій кімнаті при вирішенні справи по суті при винесенні вироку.
Той доказ, про який йдеться у клопотанні захисника, не може бути визнаний судом очевидно недопустимими, тобто безсумнівно, безперечно і неприховано недопустимим, оскільки він потребує перевірки і співставлення з іншими доказами сторони обвинувачення, які судом ще не досліджувалися.
При цьому суд зважає на те, що не дослідженими є значна, більша частина доказів (документів) сторони обвинувачення, оскільки дослідженими є лише 3 документи.
Сторони кримінального провадження, на відміну від суду, мають у своєму розпорядженні докази, вони ознайомлені з матеріалами досудового розслідування і мають можливість надавати власну оцінку наявним доказам у їх сукупності. Суд же надає оцінку доказам у відповідності до положень статті 94 КПК України, з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності, взаємозв`язку, і ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження.
З огляду на викладене, суд вважає, що на цій стадії судового провадження неможливо прийняти однозначне і безспірне рішення про безсумнівне порушення процесуального порядку отримання доказу, на який вказує захисник. Тому відсутні підстави для визнання доказу очевидно недопустимим.
Рішення щодо допустимості наданих стороною обвинувачення доказів у вигляді документів буде прийняте судом з огляду на дослідження всіх обставин кримінального провадження, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, з урахуванням вимог закону і правових висновків Верховного Суду.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 89, 94, 99, 370 КПК України суд

У Х В А Л И В :
Клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання доказу очевидно недопустимим залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1