Справа№ 309/2267/20
Провадження № 1-кп/309/585/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2020 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинуваченому ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесенному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000663 від 02.08.2020 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Хустського районного суду Закарпатської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України .

В судовому засіданні по даному кримінальному провадженні прокурор заявив клопотання про обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Дане клопотання обґрунтовує тим, що в ході досудового розслідування встановлено, що 01.08.2020 року близько 20 години 18 хвилин, водій ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи транспортним засобом марки «Опель Астра», державний номерний знак Румунії « НОМЕР_1 », рухаючись в м.Хуст по вулиці Івана Франка біля будівлі №149 А, не забезпечив безпеку дорожнього руху та грубо порушив вимоги п. 12.3; 12.4; 12.9 «б» та 1.10 (в частині визначення поняття «небезпека для руху») Правил дорожнього руху України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306, а саме повинен був, з технічної точки зору, вести свій автомобіль по своїй смузі руху зі швидкістю не більше 50 км/год. (тобто швидкістю, яка є максимально дозволеною при русі у населених пунктах, що дає змогу водієві постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним), а з моменту виникнення небезпеки для руху водій ОСОБА_4 у відповідності до вимог п 12.3 ПДРУ, повинен був негайно застосувати гальмування для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, в результаті чого допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_6 , який рухався у попутньому напрямку. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_6 відповідно до висновку експерта №184 від 12 серпня 2020 року отримав тілесні ушкодження які слід кваліфікувати як тяжкі тілесні ушкодження.

02.08.2020 року о 23 годині 50 хвилин ОСОБА_4 за скоєння вказаного кримінального правопорушення затримано в порядку ст.208 КПК України.

02.08.2020 року о 14 год. 30 хв. ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 135, ч.2 ст.286 КК України.

08.09.2020 року досудове слідство у даному кримінальному провадженні завершено і обвинувальний акт надіслано до Хустського районного суду.

04.08.2020 року Хустський районним судом підозрюваному ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до 04.10.2020 року.

Строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту сплив.

Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відносяться до тяжких злочинів, відповідальність за вчинення якого, згідно ч.2 ст.286 КК України, передбачена у вигляді позбавлення волі на строк до 8 років.

Частиною другою статті 181 КПК України передбачено, що домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Згідно ст. 181 КПК України - домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Відповідно до ч.2 ст. 181 КПК України домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

При обранні запобіжного заходу також необхідно врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, а саме: - вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України; - тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим за вироком суду у кримінальному правопорушенню, у вчиненні якого він обвинувачується, зокрема відповідно до ст.12 КК України злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, за вчинення яких обвинуваченому ОСОБА_4 загрожує покарання у вигляді позбавлення волі строком до 8 років; - відсутність нарікань на вік та стан здоров`я обвинуваченого; відсутність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання.

Метою і підставами застосування запобіжного заходу, згідно ст. 177 КПК України є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам обвинуваченого ОСОБА_4 , який усвідомлюючи міру покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення зможе переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Таким чином, застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу не дозволить запобігти ризикам зазначеним у ст.177 КПК України, та враховуючи положення ст.178 та ст. 183 КПК України є достатні підстави для обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинуваченому ОСОБА_4 із забороною залишати житло.

Враховуючи наведені в клопотанні дані про особу обвинуваченого, а також фактичні обставини злочину, у вчиненні якого він обґрунтовано обвинувачується, сторона обвинувачення вважає, що обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту забезпечить запобігання зазначеним у клопотанні ризикам та забезпечить належну поведінку обвинуваченого. На даний час ризики, які послужили підставою для обрання та продовження запобіжного заходу не відпали і не зменшилися.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав , просить його задоволити.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 його захисник ОСОБА_5 заперечили проти задоволення клопотання прокурора. Суду ствердили , що клопотання э безпідставним, необгрунтованим та жодними доказами не доведено. В період тривалості обраного судом запобіжного заходу, свої процесуальні обов`язки ОСОБА_4 виконував належним чином: від працівників поліції не переховувався, прибував до слідчого та суду впливу на потерпілого не мав і не має, оскільки жодних матеріальних та моральних претензій потерпілий до ОСОБА_4 не має, що підтверджується його письмовою заявами.

Заслухавши думку учасників судового процесу, вирішуючи питання щодо обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту суд констатує наступне.

Кримінальним процесуальним кодексом України вибір запобіжних заходів, що обираються у кримінальному провадженні, довірено двом різним судовим інстанціям: слідчому судді під час досудового розслідування та судді, який розглядає справу, під час судового розгляду. Тому розподіл компетенцій між вищезазначеними особами чітко позначений моментом, коли розслідування закінчено, обвинувальний акт затверджено і кримінальну справу передано на розгляд суду.

Відповідноь до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Одним із видів запобіжних заходів у кримінальному провадженні відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 176 КПК України є домашній арешт.

Зі змісту ст.181 КПК України вбачається, що домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу.

Вирішуючи питання доцільності обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, суд враховує як вимоги національного законодавства, так і вимоги п.п. 3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Також враховує правову позицією, викладену у рішенні ЄСПЛ від 10.02.2012 року у справі «Харченко проти України», в якому вказано, що практика обрання запобіжного заходу без конкретного юридичного підґрунтя є несумісною з принципом юридичної визначеності та принципом захисту від свавілля, які червоною ниткою проходять через Конвенцію і принцип верховенства права ( рішення у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), №17283/02, п. 50, від 06.11.2008 р.).

Обвинувачений ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за вище наведених обставин.

За вказаним фактом, відомості по матеріалах було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочате розслідування провадження.

Необхідність обрання обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді домашнього арешту обумовлена необхідністю запобігти ризикам вчинення ним спроб переховуватися від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам.

Згідно норм ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини визначені п. 1 - п. 3 частини 1 даної статті та згідно з положеннями ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, оцінити дані, що характеризують особу підозрюваного та визначені у п. 1- п. 11 частини 1 вказаної статті.

Судом, на час порушеного у клопотанні питання, про обвинуваченого встановлено такі відомості: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , не працюючий, раніше не судимий, не одружений.

Частинами 3 та 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при визначенні запобіжного заходу (п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Тож, суд враховує, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України, бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182), те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

За таких умов, суд дослідивши матеріали клопотання та долучені до нього документи, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи сукупність зібраних доказів, лише щодо пред`явленого обвинувачення, - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що наявні у провадженні докази, передбачені параграфами 3-5 Глави 4 КПК України (показання, речові докази і документи та інші) свідчать про обґрунтованість підозри підозрюваного, оскільки надані докази об`єктивно зв`язують його з ним, тобто підтверджують існування фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що підозрюваний, міг вчинити дане правопорушення.

Однак, суд не сприймає, як переконливі та такі, що заслуговують на увагу, доводи сторони обвинувачення в частині аргументації неможливості запобігання ризику/ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, оскільки на доведення даної позиції клопотання містить єдине зазначення менш суворі запобіжні заходи не достатні для запобігання вищевказаним ризикам, що безумовно не може свідчити про доведеність даного факту.

За таких умов, суд приходить до переконливого висновку, що клопотання не містить чіткого обґрунтування неможливості запобігання ризику/ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, у зв`язку з чим вважає, що на даному етапі, потреби судового слідства не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи (домашній арешт ), про який ідеться в клопотанні прокурора.

Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.

Згідно з ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини, яке згідно ч. 5 ст. 9 КПК України, які є джерелом законодавства, у справі «Бойченко проти Молдови» № 41088/05, рішення від 11 липня 2006 року - «одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказівки підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню в справі, переховуватися від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатнім для ухвалення рішення про обрання запобіжного заходу». А у справі «Мамедова проти Росії» № 7064/05, рішення від 01 червня 2006 року Європейський суд дійшов такого висновку: «посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що заявниця переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або - вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину».

За таких обставин суд, враховуючи, той факт, що стороною обвинувачення було доведено наявність ризику, визначеного ст. 177 КПК України, та безумовної недоведеності факту того, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не може запобігти доведеному під час розгляду клопотання ризику, вважає за необхідне у задоволенні клопотання про обрання заходу забезпечення кримінального провадження у виді домашнього арешту відмовити та обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання , з покладенням обов`язків визначених ч. 5 ст. 194 КПК України, які будуть пропорційними, помірними, та таким, що не становитимуть надмірний тягар для обвинуваченого, тобто не суперечитимуть п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, та правоввій позиції ЄСПЛ, що викладена у рішеннях «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.) та «Ізмайлов проти Росії» (рішення від 16 жовтня 2008 р.) терміном на 2 місяці, оскільки саме даний запобіжний захід дасть змогу уникнути встановленим судом ризикам та забезпечити виконання ним покладених процесуальних обов`язків.

Керуючись ст. 331 Кримінального процесуального кодексу України, ст. 5 та 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд

У Х В А Л И В

Клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно обвинуваченого ОСОБА_4 - задовольнити частково .

Обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобовязання строком на два місяці з дня винесення даної ухвали тобто до 10 грудня 2020 року з покладанням на нього наступних обов`язків: прибувати до суду за першою вимогою; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; заборонити спілкуватися із свідками та потерпілими у даному кримінальному провадженні .

Попередити обвинуваченого ОСОБА_4 що в разі невиконання покладених, згідно ухвали суду обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід (застава, домашній арешт, тримання під вартою) та може бути накладено грошове стягнення .

Контроль за виконанням особистого зобов`язання покласти на прокурорів Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ознайомити та вручити обвинуваченому ОСОБА_4 під розпис копію ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи діб з моменту її проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Хустського

районного суду: ОСОБА_1