ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1043/20 Справа № 210/3590/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

підозрюваного ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , діючих в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 липня 2020 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпро, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , -

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 липня 2020 року клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_10 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволено. Застосовано до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, починаючи з 16 липня 2020 року до 13 вересня 2020 року включно.

В обґрунтування прийнятого рішення слідчий суддя зазначив, що підозра є обґрунтованою, підтверджується долученими до клопотання матеріалами кримінального провадження.

Вказує, що ризики, зазначені в клопотанні, є наявними з огляду на фактичні обставини кримінального провадження та особу підозрюваного, який підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, санкція за який передбачає покарання у виді позбавлення волі від 7 до 12 років з конфіскацією майна, яке може бути призначене підозрюваному у разі визнання винуватим.

Вказані ризи є суттєвими, і, як засвідчили обставини, якими обґрунтовується клопотання, їм неможливо запобігти в умовах застосування до ОСОБА_7 будь-якого іншого запобіжного заходу, крім тримання під вартою, оскільки інші запобіжні заходи, не пов`язані з виключними запобіжниками у комунікації та переміщеннях підозрюваного, не можуть їм запобігти.

Також зазначає, що враховуючи в діях підозрюваного ОСОБА_7 вбачаються ознаки складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, який є особливо тяжким, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя або здоров`я осби, яка зазнала нападу, прокурором , прокурором доведено вагомі докази обставин, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, достатні підстави вважати, що у діях та поведінці підозрюваного існує ризик вчинити інше кримінальне правопорушення, а також переховуватися від слідства, а в подальшому від суду, та з метою запобігання цим спробам, т також для забезпечення виконання процесуальних рішень, відносно останнього, доцільно обрати запобіжних захід у вигляді тримання під вартою.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в оскаржуваній ухвалі вимоги Закону не дотримано, обставини справи не було об`єктивно з`ясовано, не було досліджено та навіть не наведено жодного доказу на підставі якого слідчий суддя робив свої висновки про необхідність утримання ОСОБА_7 під вартою, не зазначено мотивів та обґрунтування неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, не дотримано та не обґрунтовано мету та підстави застосування тримання під вартою, як того вимагає ст. 177 КПК України, не враховано обставини у відповідності до ст. 178 КПК України.

Вказує, що слідчий суддя не навів жодного доказу на доведеність існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а керувався лише припущеннями, тяжкістю злочину та відсутністю міцних соціальних зв`язків.

Також зазначає, що ухвала слідчого судді не містить посилань на обставини, які свідчать про існування обґрунтованої підозри, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового розслідування навмисно завищена кваліфікація дій ОСОБА_7 з метою взяття останнього під варту, тим самим, щоб в подальшому мати можливість психологічно тиснути на підозрюваного.

Захисник звертає увагу, що слідчим суддею не надано оцінки тому факту, що ОСОБА_7 працює директором підприємства, а невідома особа на автомобілі проводила зйомку зустрічей з іншими підприємцями на протязі дня, про що особі було зроблено зауваження охоронцями ОСОБА_7 , але особа не реагував та продовжував знімати на мобільний телефон, після чого охоронці до нього під`їхали та попрохали стерти відеозапис, на що потерпілий погодився та показав свій мобільний телефон охоронцю ОСОБА_11 , який подивився на відсутність записів та повернув мобільний телефон назад потерпілому, а тому дані обставини вказують на відсутність складу злочину.

Наголошує, що події відбулись в жовтні 2019 року, що говорить про відсутність підстав обирати найсуворіший запобіжний захід у вигляді тримання під вартою через 9 місяців після інкримінованих подій.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом не в повній мірі досліджено підстави для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема прокурором та слідчим не доведено наявності підстав, передбачених ст. 177 КПК України, не наведено фактів неналежної поведінки підозрюваного. ОСОБА_7 має тісні соціальні зв`язки, постійне місце реєстрації та проживання, що унеможливлює переховування, ніколи в розшуку не перебував, від органів досудового розслідування та/або суду не переховувався, що спростовує ризики викладені в ухвалі слідчого судді, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду.

Вказує, що ризик спотворити будь-які речі чи документи спростовується протоколом обшуку в квартирі, де проживає ОСОБА_7 , під час якого жодних речей, предметів чи документів не знайдено; письмових доказів про те, що ОСОБА_7 може впливати на свідків чи вже впливає на останніх у сторони обвинувачення не має, заяв чи інших клопотань від свідків про те, що останні хвилюються про своє життя чи здоров`я через неналежну поведінку підозрюваного до слідчого судді, слідчого або прокурора не надходило; ризик що підозрюваний може скоїти інше кримінальне правопорушення є не доведеним, оскільки останній має офіційне місце роботи та дохід.

Також зазначає, що затримання підозрюваного було незаконним, письмові докази, якими обґрунтувала сторона обвинувачення підозру та клопотання, складені та долучені з порушенням норм КПК, є не допустимими, та зібрані з порушенням.

Також вказує, що у ОСОБА_7 існують захворювання та йому необхідно мати вільний та своєчасний доступ до медичної допомоги. Недотримання необхідної медичної допомоги щодня веде до погіршення стану здоров`я ОСОБА_7 , що є ризиком для його життя.

Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні підозрюваний та його захисники підтримали апеляційні скарги і з підстав, викладених у них, просили їх задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційних скарг, їх доводи вважав безпідставними, а ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою і просив залишити її без змін.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Апеляційний суд вважає, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання слідчим суддею дотримані в повному обсязі, а доводи захисників, викладені в апеляційних скаргах та судовому засіданні щодо необґрунтованості ухвали суду, є безпідставними.

16 липня 2020 року прокурором повідомлено про підозру ОСОБА_7 про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, а саме у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням погроз насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у сховище.

Розглядаючи питання обґрунтованості підозри як підставу для застосування запобіжного заходу, апеляційний суд зважає на відсутність законодавчого визначення поняття «обґрунтованість підозри» та усталену практику Європейського суду з прав людини щодо поняття «обґрунтованості підозри» та критеріїв її визначення. Зокрема, як зазначено у рішенні ЄСПЛ «Нечипорук, Йонкало проти України» від 21.04.2011 р., наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

З наданих матеріалів вбачається, що під час судового розгляду слідчий суддя з`ясував, що наведені в клопотанні слідчого дані свідчать про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, що підтверджується матеріалами кримінального провадження у їх сукупності, зокрема протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 04.10.2019 року, протоколом огляду місця події від 04.10.2019 року, протоколом допиту потерпілого від 03.06.2020 року, висновком експерта від 12.06.2020 року за № 10-360, висновком експерта від 15.06.2020 року за № 3-597, висновком експерта від 23.06.2020 року за № 110, протоколом огляду від 03.06.2020 року, висновком експерта від 30.06.2020 року за № 11/1-91, протоколом пред`явлення осіб для впізнання від 23.06.2020 року, протоколом огляду від 27.05.2020 року.

Таким чином, пред`явлена ОСОБА_7 підозра у вчиненні даного злочину є обґрунтованою.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого та висновки слідчого судді на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що вони є також обґрунтованими.

Підозрюваний ОСОБА_7 зважаючи на тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі доведення його винуватості, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду з метою уникнення відбування покарання у вигляді позбавлення волі. Також останній може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Крім того, підозрюваний ОСОБА_7 може незаконно впливати на потерпілого, інших підозрюваних у зазначеному кримінальному провадженні з метою зміни ними свідчень на свою користь, оскільки зазначене правопорушення вчинено за попередньою змовою групою осіб та за його безпосередніми вказівками, в тому числі знаходячись на свободі може інформувати та скеровувати дії та показання осіб, які також причетні до вчинення кримінального правопорушення, однак на теперішній час не затримані. Також підозрюваний ОСОБА_7 може вчинити аналогічні кримінальні правопорушення, оскільки інкриміновані йому правопорушення вчинені за попередньою змовою групою осіб, тобто існує стійкий, відпрацьований механізм їх вчинення.

Будь-який більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належний розгляд провадження, а перебування ОСОБА_7 на волі буде суперечити інтересам суспільства, що і є беззаперечною підставою для обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що також спростовує доводи апеляційних скарг захисників в цій частині.

Таким чином, доводи апеляційних скарг захисників про те, що відсутні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики встановлені в ухвалі суду та підтверджуються наданими судом першої інстанції матеріалами.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується ОСОБА_7 , а саме у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням погроз насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у сховище, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Водночас, апеляційний суд під час розгляду апеляційної скарги у відповідності до ст. 178 КПК України враховує також вагомість наявних доказів про вчинення ОСОБА_7 даного кримінального правопорушення, що є особливо тяжким злочином, тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винуватим, характеризуючі данні про його особу, конкретні обставини справи, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків підозрюваного.

Проте, позитивні характеристики підозрюваного не можуть бути визнані судом самостійною підставою для обрання йому більш м`якого запобіжного заходу та не спростовують наявність встановлених судом ризиків, що також спростовує доводи апеляційних скарг в цій частині.

Крім того, у справі Москаленко проти України, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.

Зазначені вище обставини, на думку апеляційного суду, свідчать про те, що застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

Оцінюючи всі обставини в сукупності, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи апеляційних скарг про те, що підозра є незаконною, необґрунтованою, затримання було незаконним, письмові докази, якими обґрунтувала сторона обвинувачення підозру та клопотання, складені з порушенням норм КПК України, є недопустимими та зібрані з порушенням, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу має враховуватись саме обґрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування і на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати слідчий під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Слідчий суддя на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочинів вірогідною та достатньою для застосування щодо особи запобіжного заходу.

Також не має права слідчий суддя на даному етапі встановлювати кваліфікацію дій підозрюваного.

Що стосується доводів апеляційних скарг про те, що у ОСОБА_7 існують захворювання та йому необхідно мати вільний та своєчасний доступ до медичної допомоги, то вони не заслуговують на увагу, оскільки стороною захисту не надано доказів того, що в умовах перебування підозрюваного в установі виконання покарань останнього не буде забезпечено відповідною медичною допомогою.

Таким чином, порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б слугували підставами для скасування ухвали слідчого судді не встановлено, застосований запобіжний захід стосовно підозрюваного ОСОБА_7 відповідає вимогам ст. ст. 177, 178, 194 КПК України, тому апеляційний суд дійшов висновку, що ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою, вмотивованою та не підлягає скасуванню, а апеляційні скарги захисників слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 183, 194, 405, 407, 419, 422 КПК, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , діючих в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 липня 2020 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4