Дата документу 27.07.2020 Справа № 311/2685/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 311/2685/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1262/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 13 травня 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, українець, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 135 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 286 КК України у вигляді 8 років 2 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у вигляді 8 років 2 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 23 червня 2018 року.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 45000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 2870 гривень у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Скасовано арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2018 року.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

23 червня 2018 року, приблизно о 00 год. 30 хв., водій ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ 211540», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в темний час доби по проїзній частині вул. Миру, яка освітлена вуличним освітленням, у с. Балки, Василівського району Запорізької області з боку м. Енергодар в напрямку м. Дніпрорудне, зі швидкістю понад 50 км/год., що перевищує допустиму швидкість руху в населеному пункті.
У цей же час, по проїзній частині вул. Миру у вказаному вище населеному пункті, у попутному з автомобілем «ВАЗ 211540», реєстраційний номер НОМЕР_1 напрямку, попереду нього, рухались пішоходи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Під час руху, в районі будинку № 37 по вул. Миру в с. Балки Василівського району Запорізької області, водій ОСОБА_8 , у зв`язку зі зниженням уваги і реакції та порушенням координації дій, викликаних вживанням алкогольних напоїв, маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішоходів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на проїзній частині, та маючи при цьому технічну можливість уникнути наїзду на них, відповідних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив, і скоїв наїзд на пішоходів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Своїми діями водій ОСОБА_8 порушив вимоги п.п. 2.9 а), 12.3, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 р. зі змінами та доповненнями, відповідно до яких: п. 2.9 «Водію забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин»; п. 12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»; п. 12.4. «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.»; п. 12.9. «Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4- 12.7...»
Внаслідок порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «ВАЗ 211540», реєстраційний номер НОМЕР_1 , скоїв наїзд на пішоходів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а сам на вказаному автомобілі з місця пригоди зник.
Порушення водієм ОСОБА_8 вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходиться у прямому причинному зв`язку з подією ДТП. У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 від тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, загинули на місці події.
Крім того, 23 червня 2018 року, приблизно о 00 год. 35 хв., водій ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчинивши дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої пішоходи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 померли на місці пригоди, нехтуючи моральними та правовими нормами, а також вимогами п. 2.10 г) Правил дорожнього руху України, що зобов`язують надати допомогу людині, яка перебуває в небезпечному для життя стані та позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через отримані нею небезпечні для життя травми, не намагався вжити заходів щодо надання потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 медичної допомоги, не звернувся за допомогою до інших осіб і не вжив заходів для їх транспортування до медичного закладу, хоча сам поставив потерпілих у небезпечний для життя стан, і з метою уникнення від кримінальної відповідальності, після скоєння даного наїзду на пішоходів, на автомобілі зник з місця пригоди.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_8 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що пішоходи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 перебували в стані алкогольного сп`яніння, необережно та необачно рухались по проїзній частині дороги в нічний час доби, вдвох несли велику сумку з речами, чим порушили вимоги п.п. 4.1, 4.2 ПДР України, ст.ст. 14, 17 Закону України «Про дорожній рух», тобто вони своїми діями також спровокували ДТП, яке спричинило їх загибель.
Також зазначає, що суд першої інстанції помилково визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння за обставину, що обтяжує покарання, оскільки необґрунтовано послався на висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 176 від 23 червня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_8 перебував у стані алкогольного сп`яніння з концентрацією алкоголю в крові 1, 95 проміле.
Вважає даний висновок недопустимим доказом, оскільки проведення медичного огляду було проведено за відсутності постанови прокурора про освідування особи.
Звертає увагу, що ОСОБА_8 вів законослухняний спосіб життя, раніше до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання, де проживає разом з матір`ю похилого віку, яка має чисельні хронічні захворювання, він на момент вчинення злочину був офіційно працевлаштований, а перебуваючи під вартою з 23 червня 2018 року поніс покарання, яке є достатнім для його виправлення без подальшої ізоляції для суспільства.
Просить вирок суду змінити та призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 3 ст. 286 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, без позбавлення права керування транспортними засобами.

До апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 не викликався, оскільки в апеляційній скарзі його захисник клопотання про це не заявляв, під час провадження в апеляційному суді він був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, клопотання про його доставлення до суду також не заявляв.

Заслухавши доповідь судді по справі, захисника обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник обвинуваченого фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відносяться до категорії злочинів невеликої тяжкості та тяжких злочинів, визнав щире каяття за обставину, що пом`якшує покарання, визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння за обставину, що обтяжує покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, де проживає разом з матір`ю, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того, суд першої інстанції врахував, що обвинувачений вчинив необережний злочин, він висловлював жаль з приводу вчиненого, а також взяв до уваги невідворотні наслідки у вигляді смерті двох людей.

Колегія суддів також враховує, що ОСОБА_8 раніше двічі притягався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України, а в даному випадку, самовпевнено та безвідповідально керуючи транспортним засобом, грубо порушив чотири пункти Правил дорожнього руху України, чим наражав оточуючих на небезпеку, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, а також тяжкі наслідки від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у смерті двох потерпілих.

На переконання колегії суддів, перебування обвинуваченого у стані навіть легкого ступеню алкогольного сп`яніння не можна не враховувати при призначенні покарання, адже, керуючи автомобілем у нетверезому стані, ОСОБА_8 грубо порушив Правила дорожнього руху, що призвело до тяжких наслідків. Уникнення особою реального покарання за таких обставин негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху.

Такий висновок узгоджується з позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 51-2658км18 (єдиний унікальний номер 484/3291/16-к).

До того ж, обвинувачений суспільно-корисною працею не займається, стійких соціальних зв`язків не має, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має.

З урахуванням вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, невідворотних наслідків у вигляді смерті двох потерпілих, а також поведінки обвинуваченого безпосередньо після вчинення злочину, який потерпілим допомоги не надав та залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у вигляді позбавлення волі, і підстави як для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до вказаного покарання, так і пом`якшення йому розміру призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_8 покарання відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 3 ст. 286 КК України ОСОБА_8 було призначене основне покарання не в максимальних межах санкції, а призначаючи остаточне покарання на підставі ст. 70 КК України, суд застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на обставини та наслідки ДТП, дані про особу обвинуваченого та його поведінку, яка полягала у зникненні з місця події, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_8 більш м`якого остаточного покарання, ніж у вигляді 8 років 2 позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, яке на переконання колегії суддів, не є явно несправедливим через суворість.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого з приводу неналежного врахування судом першої інстанції позитивних характеристик обвинуваченого, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому покарання не в максимальних межах санкції.

Порушення потерпілими правил дорожнього руху також не свідчить про неправильність висновків суду першої інстанції, а лише вказує на можливість не призначати обвинуваченого максимальне покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 286 КК України.

З приводу доводів щодо відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження перебування ОСОБА_8 в стані алкогольного сп`яніння колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України, обставиною, що обтяжує покарання визнається вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, яке в подальшому місцевий суд визнав доведеним, інкримінував ОСОБА_8 вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Цю ж обставину було зазначено в обвинувальному акті як таку, що обтяжує покарання відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Обґрунтовуючи свій висновок про визнання обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, місцевий суд послався на показання свідка ОСОБА_12 , який будучи попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, чітко зазначав про те, що він разом з ОСОБА_8 вживав горілку.

Підстав сумніватися в правдивості й достовірності показань свідка у суду першої інстанції не було, з чим погоджується і колегія суддів.

Також факт перебування обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння підтверджується висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 176 від 23 червня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_8 перебував у стані алкогольного сп`яніння з концентрацією алкоголю в крові 1, 95 проміле.
Всупереч доводів апеляційної скарги, для проведення такого обстеження наявність постанови прокурора про освідування особи не потребується, оскільки вимогами КПК України не передбачена.
Оцінивши відповідно до ст. 94 КПК України показання свідка в цій частині та висновок № 176 від 23 червня 2018 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому злочину у стані алкогольного сп`яніння і правильно визнав цю обставину такою, що обтяжує його покарання.

Колегія суддів наголошує, що норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК України.

Тому доводи захисника обвинуваченого про те, факт перебування ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння повинен підтверджуватися виключно на підставі висновку відповідного експерта, або іншими документами, які матеріали кримінального провадження не містять, не ґрунтуються на положеннях процесуального закону.

Такий висновок узгоджується з позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 51-8622км18 (єдиний унікальний номер 643/20474/15-к).

Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 13 травня 2020 року у відношенні ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4