Номер провадження: 11-кп/813/2227/20
Номер справи місцевого суду: 519/886/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 08 вересня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000122 від 05 червня 2019 року за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.152; ч.2 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 08 вересня 2020 року ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.152; ч. 2 ст. 186 КК України був продовжений строк тримання під вартою, до 07 листопада 2020 року включно.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржену ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою залишити клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 без задоволення та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст.152 КК України є взагалі необґрунтованим та в матеріалах кримінального провадження відсутні належні та допустимі докази, які б могли переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_7 вчинив зґвалтування.

Захисник просив дослідити у судовому засіданні показання потерпілої, які вона надала під час досудового розслідування та висновок судово-медичної експертизи №1562 від 12.06.2019 року.

Також захисник зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, раніше не судимий, одружений та має малолітню дитину.

До початку апеляційного розгляду від захисника ОСОБА_6 надійшла заява, в якій він просив розглянути апеляційну скаргу без участі захисника.

Прокурор Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_8 також надіслала заяву, в якій просила розглянути апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , подану в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , без участі прокурора та залишити її без задоволення.

Підозрюваний ОСОБА_7 не звертався до Апеляційного суду з заявами про його бажання приймати участь під час апеляційного розгляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів, керуючись ч.1 ст.406 КПК України, вважає за можливе ухвалити судове рішення за результатами розгляду вищевказаної апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в письмовому провадженні.

Мотиви апеляційного суду.

Частиною першою ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Статтею 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантується право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

13.06.2019 року рішенням Конституційного суду України №4-р/2019 року було вирішено питання про можливість оскарження стороною захисту ухвал суду першої інстанції щодо застування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або у продовженні його строку під час судового розгляду кримінального провадження.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Згідно з приписами ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що в провадженні Комінтернівського районного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000122 від 05 червня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.152; ч.2 ст.186 КК України, а тому на даному етапі питання щодо обґрунтованості обвинувачення, оцінки доказів та встановлення вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину відноситься до компетенції суду першої інстанції за результатами судового розгляду.

За таких обставин, твердження сторони захисту про безпідставність пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні інкримінованих йому злочинів є передчасним, оскільки судовий розгляд кримінального провадження триває.

Оскарженою ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 08 вересня 2020 року обвинуваченому ОСОБА_7 був продовжений строк тримання під вартою строком до 07 листопада 2020 року включно.

Зазначене рішення суд першої інстанції мотивував наявністю у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які на думку суду свідчать про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні двох тяжких злочинів, в тому числі за ч.2 ст.152 КК України, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк до десяти років.

Таким чином, враховуючи тяжкість покарання, у разі доведеності його вини, існує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватись від суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Вищенаведене у сукупності з тим фактом, що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочину проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, підтверджує наявність ризику вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 іншого аналогічного злочину.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду про існування ризику незаконного впливу обвинуваченим ОСОБА_7 на потерпілих та свідків, що безпосередньо судом не допитувалися, з метою змінити їх показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Разом з тим, поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 під час вчинення інкримінованих йому злочинів, що супроводжувалося застосовуванням фізичної сили до потерпілих, свідчить про існування обґрунтованого ризику здійснення впливу на потерпілих та свідків з боку обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_7 може незаконно впливати на потерпілих та свідків з метою змінити їх первинні показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими вимоги апеляційної скарги захисника щодо застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 з огляду на таке.

Захисником не додано до апеляційної скарги документів про те, хто є власником житла розташованого за адресою за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд звертає увагу, що встановлення домашнього арешту у житлі третьої особи фактично є втручанням у право власності такої особи та передбачає певні обмеження права особи (володільця) на недоторканність житла. Зокрема, ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передається для виконання органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного. Працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на підозрюваного зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю (частина 3, 5 статті 181 КПК).

З цих підстав для встановлення судом домашнього арешту стосовно обвинуваченого у житлі третьої особи суд має попередньо переконатись у наявності на це згоди власника житла та осіб, які проживають в ньому. Докази наявності такої згоди має надати суду зацікавлена сторона.

Проте, як вбачається з характеристики наданої старостою Новофедорівського Старостинського округу, ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає більше 10 років, з рідними, що проживають на вказаній території ОСОБА_7 відносин не підтримує та не спілкується.

Вищенаведене в сукупності з конкретними обставинами злочину та встановлені ризики дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що у свою чергу дає підстави для продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 строку тримання під вартою.

В свою чергу, апеляційний суд враховує характеристику особи обвинуваченого ОСОБА_7 , який знаходячись в працездатному віці, офіційно не працевлаштований, не має офіційних джерел доходу, а тому існує ризик вчинення обвинуваченим іншого корисливого злочину.

Апеляційний суд бере до уваги обставини, що відповідно до положень ст.178 КПК України слід враховувати при обранні запобіжного заходу, а саме те, що ОСОБА_7 не одружений, не має осіб, що перебувають на його утриманні, що свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків.

Твердження сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання, одружений та має малолітню дитину, не спростовують викладені в ухвалі висновки суду та не дають достатніх підстав вважати, що зазначені соціальні фактори можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків. Крім того, під час апеляційного розгляду стороною захисту не було надано доказів про те, що ОСОБА_7 взагалі одружений, має малолітню дитину та до його затримання проживав разом з сім`єю.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про недоведеність існування ризиків, які передбачають необхідність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 є непереконливими, адже при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Оцінюючи викладені обставини, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження з урахуванням даних, що характеризують особу обвинуваченого, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового провадження лише запобіжний захід у виді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 та зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, на які прокурор посилався у своєму клопотанні.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про відсутність підстав для застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необґрунтованими, а суд першої інстанції дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та не виявив перешкод для застосування такого запобіжного заходу, передбачених ч.2 ст.183 КПК України.

Згідно п.1 ч.1 ст.407 КПК України, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись статями 177, 178,182, 183, 194, 196,197 370-372, 404, 406, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 08 вересня 2020 року, якою ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 152; ч. 2 ст. 186 КК України був продовжений строк тримання під вартою, до 07 листопада 2020 року включно залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4