Справа № 152/1282/19
В И Р О К
іменем України

01 липня 2020 року м. Шаргород

Справа №152/1282/19

Провадження №1-кп/152/16/20

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, жителя АДРЕСА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, одруженого, непрацюючого, невійськовозобов`язаного, не є пенсіонером, не є особою з інвалідністю, раніше судимого 23.10.2018 року Шаргородським районним судом Вінницької області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з випробуванням та іспитовим строком в один рік та з покладенням обов`язків, встановлених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України,

- у вчиненні злочинів, передбачених ст.126-1, ч.3 ст.185 КК України, кримінальне провадження щодо яких внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000146 28.05.2019 року,

з участю сторін кримінального
провадження

зі сторони обвинувачення:
начальника Шаргородського відділу
Жмеринської місцевої
прокуратури ОСОБА_4 ,

зі сторони захисту:
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

учасника судового провадження:
потерпілої ОСОБА_6 ,

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_3 в порушення вимог ст.28 Конституції України, згідно з якою кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення вимог ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», умисно, систематично вчиняє психологічне насильство щодо матері ОСОБА_6 , з якою проживає в одному помешканні в АДРЕСА_1 , зокрема, безпричинно висловлював словесні образи, погрози фізичною розправою, нецензурні слова, чим принижував та залякував, заподіявши шкоди психічному здоров`ю потерпілої, що призвело до побоювання за свою безпеку, емоційної невпевненості, нездатності захистити себе, психологічних страждань та негативних переживань потерпілої, погіршення якості її життя та виявилося у формі втоми, фізичного дискомфорту, втрати енергійності, повноцінного сну та відпочинку, до втрати самооцінки та позитивних емоцій, зокрема, будучи притягнутим Шаргородським районним судом Вінницької області 04.04.2019 року до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП за вчинення, відповідно 22.02.2019 року, 26.03.2019 року, 01.04.2019 року, домашнього насильства відносно ОСОБА_6 , 27.05.2019 року приблизно о 03 годині, перебуваючи за місцем свого та потерпілої проживання, будучи у стані алкогольного сп`яніння, умисно вчинив відносно матері ОСОБА_6 дії психологічного насильства, що мають систематичний характер, які полягають у безпричинних словесних образах, висловлюваннях в адресу останньої нецензурними словами, погрозах фізичною розправою відносно ОСОБА_6 та супроводжувалося ламанням домашніх меблів, вибиванням віконного скла та вхідних дверей, що призвело до психологічних страждань потерпілої, погіршення якості її життя, що виявилося у формі втоми, втрати енергійності, повноцінного сну, відпочинку, самооцінки, до негативних переживань та емоцій, внаслідок чого ОСОБА_6 , побоюючись за своє здоров`я, викликала працівників поліції, які по приїзду припинили протиправні дії обвинуваченого.

Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ст.126-1 КК України, зокрема, домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої особи.

Продовжуючи скоювати злочини, обвинувачений ОСОБА_3 , будучи особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ч.3 ст.185 КК України та будучи судимим 23.10.2018 року Шаргородським районним судом Вінницької області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з випробуванням та іспитовим строком в один рік та з покладенням обов`язків, встановлених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, маючи незняту та непогашену судимість, у період іспитового строку 19.07.2019 року, приблизно о 12 годині, перебуваючи на території домоволодіння ОСОБА_7 , яке знаходиться в АДРЕСА_3 , вирішив вчинити крадіжку ягід малини з підсобного приміщення домоволодіння потерпілої. З метою вчинення крадіжки ягід малини обвинувачений ОСОБА_3 підійшов до підсобного приміщення та, пересвідчившись і усвідомлюючи, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, повторно, таємно, з корисливих мотивів через відкриті вхідні двері проник у підсобне приміщення, звідки викрав 10 кг. ягід малини вартістю 32 грн. за 1 кг., відповідно до висновку експерта від 05.09.2019 року за №5708/19-21, після чого залишив місце крадіжки та розпорядився викраденими ягодами малини на власний розсуд.

При цьому обвинувачений ОСОБА_3 заподіяв матеріального збитку потерпілій ОСОБА_7 на суму 320 грн.

Таким чином, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.185 КК України, тобто крадіжку (таємне викрадення чужого майна), поєднану з проникненням у інше приміщення, повторно.

Також, продовжуючи скоювати злочини, 28.07.2019 року приблизно о 04 годині обвинувачений ОСОБА_3 зайшов на подвір`я домоволодіння ОСОБА_8 , яке знаходиться у АДРЕСА_4 , з метою викрадення майна потерпілої. Підійшовши до підсобного приміщення літньої кухні та, пересвідчившись, що за його діями ніхто не спостерігає, обвинувачений ОСОБА_3 умисно, таємно, повторно, з корисливих мотивів через незамкнені вхідні двері проник у літню кухню, звідки викрав алюмінієвий казан місткістю 30 літрів вартістю 336 грн., відповідно до висновку експерта від 05.09.2019 року за №5707/19-21, після чого залишив місце крадіжки та розпорядився викраденим казаном на власний розсуд.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 заподіяв матеріального збитку потерпілій ОСОБА_8 на суму 336 грн.

Таким чином, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.185 КК України, тобто крадіжку (таємне викрадення чужого майна), поєднану з проникненням у інше приміщення, повторно.

Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

За приписами ч.1 ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Виходячи із вимог ст.ст.2, 9 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, при цьому, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створюючи необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд дослідив, проаналізував всі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, у відповідності критерію доведення ними обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, поза розумним сумнівом, що відповідає положенням ч.2 ст.17 КПК України.

Так, під час судового розгляду кримінального провадження були допитані обвинувачений, потерпіла ОСОБА_6 , свідки сторони обвинувачення, досліджені документи, зібрані стороною обвинувачення.

Стороною захисту клопотання про допит свідків чи дослідження доказів не заявлялися, при цьому вказаного права сторона захисту позбавлена судом не була.

Крім того, стороною обвинувачення змінено обвинувачення ОСОБА_3 , про що повідомлено у судовому засіданні та вручено обвинувальний акт із зміненим обвинуваченням від 27.04. 2020 року.

Будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_3 винуватим себе у вчиненні злочинів при обставинах, викладених у обвинувальному акті із зміненим обвинуваченням від 27.04.2020 року, визнав повністю, не заперечував факту вчинення домашнього насильства щодо матері ОСОБА_9 при зазначених у обвинувальному акті із зміненим обвинуваченням обставинах.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що не оспорює кваліфікацію його дій за ст.126-1 КК України, яка викладена в обвинувальному акті, зазначив, що розкаюється у вчиненому, повідомив, що виправив свою поведінку, що полягає в тому, що протягом останнього часу перестав вчиняти сварки із потерпілою, не висловлюється в її адресу образливо, не погрожує фізичною розправою, влаштувався на неофіційні заробітки.

Також, в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що він дійсно проживає разом зі своєю матір`ю, ОСОБА_6 та бабою, ОСОБА_10 у АДРЕСА_1 . Між ним та його матір`ю часто виникають конфлікти на побутовому ґрунті, які супроводжуються образами, лайками, висловлюваннями нецензурними словами. Під час конфліктів він інколи перебуває в стані алкогольного сп`яніння, як і матір ОСОБА_6 . Раніше він притягувався до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП. 27.05.2020 року між ним та ОСОБА_6 виникла сварка, в ході якої він висловлювався в адресу останньої образливими та нецензурними словами, погрожував фізичною розправою та ламав домашні меблі, вибив скло та вхідні двері, після чого матір викликала працівників поліції.
Крім того, в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що 19.07.2019 року у обідній час, приблизно о 12-13 годині він пішов розшукувати свою матір ОСОБА_6 , яка, як йому було відомо, працювала у домоволодінні ОСОБА_7 , що знаходиться в АДРЕСА_3 , зокрема, збирала малину. Матір він розшукував для того, щоб остання дала йому грошей на придбання пляшки горілки. Прийшовши до домоволодіння ОСОБА_7 , він виявив, що воно огороджене парканом з металевої сітки, через яку він перестрибнув на подвір`я. Кущі малини росли у двох місцях земельної ділянки. Не побачивши нікого на одній частині земельної ділянки він пішов по подвір`ю до іншого краю земельної ділянки, якого не було видно через підсобне приміщення, схоже на хлів, у якому двері були відкриті. Проходячи повз хлів, він побачив, що скраю у приміщенні знаходяться ящики з ягодами малини. Побачивши, що на подвір`ї нікого немає, він вирішив викрасти малину. Через відкриті двері він зайшов у хлів, викрав два ящики малини, виніс, підійшов до огорожі, перескочив на дорогу і пішов на приймальний пункт, де продав малину ОСОБА_11 за 240 грн. Малини при зважуванні виявилося 10 кг. Отримавши гроші, він пішов у магазин, щоб купити пляшку горілки, але по дорозі випадково зустрів ОСОБА_7 , зізнався, що викрав у неї два ящики малини, вибачився та передав грошові кошти в сумі 240 грн., виручені за продаж малини.
При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 зазначив, що визнає себе винуватим у вчиненні вказаного злочину, але вважає, що у приміщення хліва він не проникав, оскільки двері у приміщення були відкриті і вхід був вільний.
До того ж, в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_3 показав, що 28.07.2019 року приблизно о 04 годині, коли на вулиці тільки починало світати, він пішов до домоволодіння ОСОБА_8 , відчинив клямку на хвіртці, зайшов на подвір`я, підійшов до господарського приміщення, схожого на хлів, відкрив клямку на вхідних дверях, пройшов у приміщення, де побачив різні речі домашнього вжитку. Біля стіни він побачив скриню, яку відкрив і під алюмінієвим бідоном виявив металевий казан на 30 літрів, який вирішив викрасти. Викравши цей казан він пішов із ним через ліс на с. Вознівці, де запропонував одній своїй знайомій купити у нього казан, але остання відмовилася та порадила продати її сестрі ОСОБА_12 . Остання придбала в нього казан за грошові кошти, точної суми він не пам`ятає.
Він усвідомлює, що вчинив умисні злочини, просить його суворо не карати.

Потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судове засідання, призначене на 01.07.2020 року, не прибули, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином (а.с.243-244), при цьому подали заяви, відповідно, 31.10.2019 року, 04.11.2019 року про розгляд кримінального провадження у їх відсутності через неможливість прибути в судове засідання, претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не мають та щодо покарання останнього покладаються на вирішення суду (а.с.28, 29, відповідно), а також потерпілими подано до суду заяви про те, що вони отримали від прокурора обвинувальний акт із зміненим обвинуваченням, фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті зі зміненим прокурором обвинуваченням від 27.04.2020 року, не оспорюють, підтримують обвинувачення у пред`явленому ОСОБА_3 обсязі у обвинувальному акті із зміненим обвинуваченням, цивільні позови не заявляли, (а.с.237, 236, відповідно).

Учасники судового провадження: прокурор ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_3 , його захисник адвокат ОСОБА_5 , потерпіла ОСОБА_6 вважають за можливе провести судовий розгляд у відсутності потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , враховуючи подані потерпілими заяви.
Виходячи з вимог ст.325 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду…

Заслухавши думки учасників судового провадження та враховуючи подані потерпілими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заяви, суд вважає можливим проведення судового розгляду без вказаних потерпілих.

Проти закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами сторони кримінального провадження та потерпіла ОСОБА_6 не заперечували.

При цьому, від допиту в судовому засіданні свідків обвинувачення ОСОБА_11 та ОСОБА_13 процесуальний прокурор ОСОБА_4 відмовилася в судовому засіданні 06.03.2020 року і просила виключити їх показання із обсягу обвинувачення (а.с.197, на звороті), у зв`язку із чим судом, після з`ясування думки інших учасників судового провадження, було задоволено її клопотання та виключено із обсягу досліджуваних доказів сторони обвинувачення допит вказаних свідків.

Обвинувачений ОСОБА_3 допитувався повторно у зв`язку із зміною процесуальним прокурором обвинувачення.

Суд приймає до відома надані обвинуваченим показання впродовж судового розгляду та безпосередньо після зміни обвинувачення прокурором.

Крім признання обвинуваченим ОСОБА_3 вини, його винуватість у інкримінованих йому злочинах доводиться та підтверджується сукупністю належних, допустимих та достатніх доказів, перевірених, досліджених, проаналізованих та оцінених судом.
Так, винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочинів підтверджується наступними доказами:

- по факту вчинення 27.05.2019 року домашнього насильства:

- визнавальними показаннями обвинуваченого ОСОБА_3 , які наведені вище;
- показаннями потерпілої ОСОБА_6 , яка суду показала, що є матір`ю ОСОБА_3 , проживає з останнім у будинку в АДРЕСА_1 . З сином у неї виникають конфлікти на ґрунті пияцтва останнього через незначні підстави. 27.05.2019 року ОСОБА_3 знаходився вдома і також перебував у стані алкогольного сп`яніння, погрожував їй, розбив вікно та двері в будинку, нецензурно висловлювався, поводив себе агресивно, тому вона злякалася за своє здоров`я і викликала поліцію. Поліцейські по приїзду припинили дії ОСОБА_3 і останній заспокоївся. Внаслідок безпричинних висловлювань ОСОБА_3 словесних образ в її адресу, погроз фізичною розправою, нецензурних слів, вона відчувала приниження та страх, чим заподіяно шкоди її психічному здоров`ю, що призвело до психологічних страждань та негативних переживань, погіршення якості життя, з`явилася втома, фізичний дискомфорт, втрата енергійності, повноцінного сну та відпочинку. На теперішній час ОСОБА_3 почав виправляти свою поведінку, влаштувався на сезонну роботу, менше вживає спиртне, тому вона просить суворо не карати її сина, не позбавляти волі, а дати шанс для повного виправлення;

- показаннями свідка ОСОБА_14 , яка суду показала, що проживає в АДРЕСА_5 , та працює секретарем Пеньківської сільської ради, особисто знайома із ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . Так, обвинувачений ОСОБА_3 є сином потерпілої ОСОБА_6 , проживає у одному будинку із матір`ю по АДРЕСА_1 . В цьому ж будинку із обвинуваченим та потерпілою проживає баба ОСОБА_3 ОСОБА_10 . До сільської ради неодноразово із скаргами на вчинення насильства ОСОБА_3 зверталися як баба обвинуваченого, так і матір. В 2019 році вона виходила на місце для розгляду скарг і бачила будинок, у якому мешкає сім`я, зокрема, у будинку відсутні вікна, побиті двері, меблі, які розбиті ОСОБА_3 . Стареньку бабусю обвинуваченого ОСОБА_10 вона бачила в сараї і остання повідомила, що там і проживає. ОСОБА_6 , як їй відомо, зверталася на особистий прийом до сільського голови з приводу вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства, зокрема, щодо того, що останній вигонить з дому її та ОСОБА_10 , погрожує. Письмових скарг від ОСОБА_6 та ОСОБА_10 щодо поведінки ОСОБА_3 до неї особисто чи до сільського голови не надходило, лише усні скарги;

- показаннями свідка ОСОБА_15 , який суду показав, що проживає у АДРЕСА_6 , працює Пеньківським сільським головою. Обвинуваченого ОСОБА_3 може охарактеризувати з негативної сторони, оскільки останній порушує права своїх матері та баби. Зокрема, матір обвинуваченого ОСОБА_6 зверталася до нього у 2019 році (приблизно у літню пору) на особистий прийом із усною скаргою про те, що ОСОБА_3 побив меблі та вікна у будинку, вигонить її з дому, нецензурно висловлюється, змушує бабу ОСОБА_10 йти з дому, погрожує. Крім того, до нього неодноразово телефонували сусіди ОСОБА_3 з приводу того, що останній б`є та вигонить з дому бабу ОСОБА_10 , у зв`язку із чим остання плаче та живе у сараї. Він вважає, що сім`я ОСОБА_3 є такою, де останнім вчиняється домашнє насильство, але на відповідному обліку ця сім`я у сільській раді не перебуває.

Також, винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ст.126-1 КК України, підтверджується наступними письмовими доказами:

- даними, що містяться у витягу з ЄРДР про внесення повідомлення ОСОБА_6 від 27.05.2019 року про вчинення щодо неї злочину ОСОБА_3 (а.с.106);

- даними, що містяться в рапорті чергового Шаргородського ВП від 27.05.2019 року про надходження заяви від ОСОБА_6 про насильство щодо неї ОСОБА_3 , яке полягає у погрозах фізичною розправою (а.с.109);

- протоколом прийняття заяви потерпілої ОСОБА_6 від 27.05.2019 року про вчинення щодо неї домашнього насильства ОСОБА_3 та про притягнення його до кримінальної відповідальності (а.с.110);

- постановою Шаргородського районного суду від 01.04.2019 року, з якої вбачається, що ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП за те, що 22.02.2019 року, 26.03.2019 року, 01.04.2019 року повторно протягом року вчинив домашнє насильство щодо матері ОСОБА_6 , зокрема, в АДРЕСА_1 , висловлював образи в адресу ОСОБА_6 нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, виганяв з будинку, чим завдав шкоди психічному здоров`ю потерпілої (а.с.119-120);

- довідкою Пеньківської сільської ради від 16.09.2019 року за №931 про те, що ОСОБА_3 зареєстрований та проживає у будинку АДРЕСА_1 разом з матір`ю ОСОБА_6 (а.с.172).

- по факту крадіжки 19.07.2019 року 10 кг. ягід малини у

ОСОБА_7 :

- визнавальними показаннями обвинуваченого ОСОБА_3 , які наведені вище;
- даними, що містяться у витягу з ЄРДР про внесення повідомлення ОСОБА_7 від 19.07.2019 року про вчинення ОСОБА_3 крадіжки 10 кг. ягід малини з приміщення сараю, що знаходиться в її домоволодінні в АДРЕСА_3 (а.с.106-107);

- даними, що містяться в рапорті чергового Шаргородського ВП від 19.07.2019 року про надходження повідомлення зі служби 102 від ОСОБА_7 про крадіжку малини із її домоволодіння (а.с.121);

- заявою потерпілої ОСОБА_7 від 19.07.2019 року про вчинення крадіжки ягід малини із приміщення сараю ОСОБА_3 та про притягнення його до кримінальної відповідальності (а.с.250);

- заявою ОСОБА_7 від 19.07.2019 року про надання дозволу на огляд місця події її домоволодіння (а.с.122);

- відомостями, що містяться в протоколі огляду місця події від 19.07.2019 року (а.с.123), з яких убачається, що місцем огляду є домоволодіння ОСОБА_7 , яке розташоване в АДРЕСА_7 . Зі сторони вулиці Кошового домоволодіння огороджене кам`яним муром, а зі сторони земельної ділянки металевою сіткою висотою приблизно 1 м., вхід до домоволодіння здійснюється через отвір у огорожі. В протоколі зафіксовано, що на території домоволодіння знаходяться будинок та сарай. Вхід до сараю здійснюється через металеві двері, відчинені на момент здійснення огляду місця події. У приміщенні сараю знаходяться господарські речі та зліва під стіною картонні ящики, наповнені ягодами малини;

- висновком експерта за результатами проведення товарознавчої експертизи від 05.09.2019 року за №5708/19-21, з якого вбачається, що ринкова вартість 1 кг свіжої малини літніх сортів станом на 19.07.2019 року складала 32 (тридцять дві) грн., при умові дотримання правил зберігання та стану, придатного для споживання (а.с.124-126);

- заявою ОСОБА_7 про надання дозволу на проведення на території її домоволодіння слідчих дій працівниками поліції (а.с.156);

- відомостями, що містяться в протоколі проведення слідчого експерименту від 07.10.2019 року за участю ОСОБА_3 з фототаблицями (а.с.157, 158-161), з яких убачається, що ОСОБА_3 добровільно показав та розказав про вчинення крадіжки чужого майна ягід малини, вказав на домоволодіння ОСОБА_7 , на подвір`я якого він проник, перестрибнувши через огорожу. На подвір`ї домоволодіння ОСОБА_3 вказав на приміщення сараю, яке закривається металевими дверима, що були відкриті на момент крадіжки. У приміщенні сараю ОСОБА_3 вказав на місце за 1,5 м. від стіни, де були складені картонні ящики із ягодами малини, з яких він викрав два ящики та покинув приміщення сараю та домоволодіння таким самим способом, як і проник, тобто, вийшовши із викраденою малиною з сараю, підійшов до огорожі, перестрибнув через неї і попрямував на приймальний пункт для продажу малини;

- по факту крадіжки 28.07.2019 року чужого майна у

ОСОБА_8 :

- визнавальними показаннями обвинуваченого ОСОБА_3 , які наведені вище;
- даними, що містяться у витягу з ЄРДР про внесення повідомлення про вчинення крадіжки майна з приміщення сараю ОСОБА_8 (а.с.107-108);

- даними, що містяться в рапорті чергового Шаргородського ВП від 29.07.2019 року про надходження повідомлення зі служби 102 від ОСОБА_16 про крадіжку речей із домоволодіння його знайомої в АДРЕСА_4 (а.с.128);

- протоколом прийняття заяви потерпілої ОСОБА_8 від 29.07.2019 року про вчинення крадіжки металевого казана із приміщення сараю (а.с.129);

- заявою ОСОБА_13 від 30.07.2019 року про добровільну видачу працівникам поліції металевого казанка (а.с.130);

- відомостями, що містяться у протоколі огляду речі від 30.07.2019 року з фототаблицею (а.с.131, 132), з яких убачається, що річчю, яка оглядається, є металевий казан місткістю 30 л. з слідами від горіння та від ударів, який має два вушка, до яких кріпиться металева ручка;

- постановою від 30.07.2019 року про визнання речовим доказом та приєднання до матеріалів кримінального провадження як речового доказу: металевого казана (а.с.133);

- висновком експерта за результатами проведення товарознавчої експертизи від 05.09.2019 року за №5707/19-21, з якого вбачається, що ринкова вартість металевого казана без кришки об`ємом 30 літрів з урахуванням зносу, станом на 28.07.2019 року складала 336 (триста тридцять шість) грн. (а.с.134-136);

- відомостями, що містяться у протоколі пред`явлення речей для впізнання від 23.09.2019 року з фототаблицями (а.с.143-145, 146-148), з яких убачається, що при пред`явленні для впізнання ОСОБА_8 трьох алюмінієвих казанів об`ємом 30 літрів, остання впізнала той алюмінієвий казан, що був викрадений із сараю її домоволодіння 28.07.2019 року по тріщині біля кріплення ручки та вм`ятині від удару на боковій частині казана;

- заявою ОСОБА_8 про надання дозволу на проведення на території її домоволодіння слідчого експерименту (а.с.151);

- відомостями, що містяться в протоколі проведення слідчого експерименту від 07.10.2019 року за участю ОСОБА_3 з фототаблицями (а.с.152, 153-155), з яких убачається, що ОСОБА_3 добровільно показав та розказав про вчинення крадіжки чужого майна металевого казана, вказав на домоволодіння ОСОБА_8 , на подвір`я якого він проник через хвіртку, яку відкрив, відімкнувши засув клямку. На подвір`ї домоволодіння ОСОБА_3 вказав на господарське приміщення літньої кухні, яке закривається дерев`яними дверима, що були закриті клямкою на момент крадіжки. У приміщенні ОСОБА_3 вказав на місце, де знаходиться дерев`яна скриня, та пояснив, що відкрив скриню, в якій побачив алюмінієвий бідон, під яким знаходився металевий казанок об`ємом 30 літрів і який він викрав з метою здачі на металобрухт, після чого покинув домоволодіння ОСОБА_8 ;

- постановою від 30.07.2019 року про визнання металевого казана речовим доказом (а.с.133);

- заявою потерпілої ОСОБА_8 від 23.09.2019 року про отримання від працівників поліції металевого котла (казана) об`ємом 30 літрів, який було викрадено у неї, та зобов`язання зберігати його до вирішення справи у суді (а.с.149);

- постановою начальника Шаргородського відділу Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_4 від 07.10.2019 року про об`єднання матеріалів досудових розслідувань, присвоєння реєстраційного номера 0000146 (а.с.150);

- витягом з ЄРДР у об`єднаному кримінальному провадженні №0000146 (а.с.106-108).

Виходячи з аналізу і оцінки показань учасників судового провадження, зокрема, обвинуваченого, потерпілої, досліджених під час судового розгляду доказів, проаналізованих вище, суд вважає, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованих йому злочинів при обставинах, викладених в обвинувальному акті із зміненим обвинуваченням від 27.04.2020 року, зокрема, по фактах домашнього насильства щодо матері ОСОБА_6 та крадіжок чужого майна у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , доведена повністю.

Разом з тим, під час дослідження доказів сторони обвинувачення, суд вважає недопустимими доказами: протокол огляду місця події від 02.10.2019 року (а.с.112-117) та протокол огляду від 16.09.2019 року (а.с.139-142).
Вирішуючи питання про допустимість вказаних доказів, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 КПК України).
Відповідно до ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Так, огляд місця події 02.10.2019 року проводився, згідно із протоколом, у домоволодінні та житлі житловому будинку потерпілої ОСОБА_6 , що знаходиться в АДРЕСА_1 . При цьому, підставою для проведення огляду, згідно із протоколом, зазначено заяву потерпілої ОСОБА_6 (а.с.112).
02.10.2019 року ОСОБА_6 надавала заяву на ім`я начальника Шаргородського ВП про надання добровільної згоди на огляд домоволодіння (а.с.111).
Згідно із частинами 1, 2 ст.237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Частиною 2 ст.234 КПК України встановлено, що обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, а у кримінальних провадженнях щодо злочинів, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, на підставі ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду.

Частинами 1-3 ст.233 КПК України встановлено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті. Під житлом особи розуміється будь-яке приміщення, яке знаходиться у постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також всі складові частини такого приміщення. Не є житлом приміщення, спеціально призначені для утримання осіб, права яких обмежені за законом. Під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи. Слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді.

Таким чином, огляд житлового будинку ОСОБА_6 повинен був проводитися на підставі ухвали слідчого судді, враховуючи, що домашнє насильство ОСОБА_3 щодо потерпілої ОСОБА_6 вчинено у вказаному будинку 27.05.2019 року, тому, станом на 02.10.2019 року підстав увійти у житловий будинок у слідчого без ухвали слідчого судді не було, так як невідкладних обставин, пов`язаних із врятуванням життя потерпілої та майна чи з безпосереднім переслідуванням особи, яка підозрюються у вчиненні злочину, на той час не було, а також з протоколу не вбачається, місцем якої події є вказаний житловий будинок.

Аналогічні обставини встановлені судом при дослідженні протоколу огляду від 16.09.2019 року.

Так, з означеного протоколу вбачається, що оглядається домоволодіння ОСОБА_8 та господарське приміщення, яке в протоколі зазначене як кладова, а в обвинувальному акті це господарське приміщення названо підсобним приміщенням літньої кухні.

Виходячи з вимог ч.2 ст.233 КПК України, вказане господарське приміщення у домоволодінні ОСОБА_8 має ознаки іншого володіння особи, оскільки має побутове та господарське призначення, у ньому зберігаються речі, у зв`язку із чим огляд цього приміщення, відповідно до вимог статей 233, 234, 237 КПК України слід проводити на підставі ухвали слідчого судді, разом з тим, огляд проведено на підставі заяви потерпілої ОСОБА_8 від 16.09.2019 року (а.с.138), тоді як злочин ОСОБА_3 було вчинено 28.07.2019 року, тому підстав увійти в інше володіння особи у слідчого без ухвали слідчого судді не було, так як невідкладних обставин, пов`язаних із врятуванням життя та майна потерпілої чи з безпосереднім переслідуванням особи, яка підозрюються у вчиненні злочину, на той час не було.

Таким чином, на переконання суду вказані протоколи не можуть бути визнані допустимими і не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку.

При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи також із практики Європейського суду з прав людини, який у вирішенні питання про справедливий судовий розгляд, передбачений Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а також при визначенні допустимості доказів зазначає, що це є прерогативою суду, який розглядає справу, але, разом з тим, застосовує концепцію «плодів отруєного дерева», тобто оцінку допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу окремо.

Зокрема, у рішенні ЄСПЛ у справі «Яременко проти України (№2)» Суд виходить з того, що при недопустимості одного доказу в єдиному ланцюжку, суд повинен в подібному випадку вирішити питання про справедливість судового розгляду в цілому.

Суд вважає, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_3 є вірною.

Таким чином, проаналізувавши та оцінивши показання учасників судового провадження, зокрема, обвинуваченого, потерпілої, досліджені під час судового розгляду докази, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 27.05.2019 року приблизно о 03 годині у будинку за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 вчинив домашнє насильство щодо матері ОСОБА_6 , тобто злочин, передбачений ст.126-1 КК України; 19.07.2019 року приблизно о 12 годині із сараю домоволодіння ОСОБА_7 в АДРЕСА_3 повторно вчинив крадіжку 10 кг. ягід малини, тобто злочин, передбачений ч.3 ст.185 КК України, крадіжку (таємне викрадення чужого майна), вчинену з проникненням у інше приміщення, повторно; 28.07.2019 року приблизно о 04 годині із сараю домоволодіння ОСОБА_8 в АДРЕСА_4 повторно вчинив крадіжку алюмінієвого казана об`ємом 30 літрів, тобто злочин, передбачений ч.3 ст.185 КК України, крадіжку (таємне викрадення чужого майна), вчинену з проникненням у інше приміщення, повторно.

Отже, обвинувачений ОСОБА_3 повинен нести кримінальну відповідальність за вчинені злочини за ст.126-1 та ч.3 ст.185 КК України.

При цьому, суд виходить із того, відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
В п.65 рішення Європейського суду з прав людини від 06.09.2005 року (остаточне 06.12.2005 року) у справі «Салов проти України» зазначено, що «Поняття «обвинувачення» має «автономне» значення; його слід розуміти в значенні Конвенції, а не лише в контексті його визначення в національному праві. Таким чином, його можна визначити як «офіційне повідомлення особи компетентним органом державної влади, в якому стверджується, що особа вчинила кримінальний злочин…».

Крім того, відповідно до правового висновку Європейського суду з прав людини, викладеного у п.51 рішення у справі «Ващенко проти України» від 26.06.2008 року, «поняття «обвинувачення» для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (див. «Фоті та інші проти Італії» … п.53, рішення від 10 грудня 1982 року, та «Озтурк проти Німеччини» …, п.53, рішення від 21 лютого 1984 року)».
Згідно із ч.1 ст.337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до ч.2 ст.291 КПК обвинувальний акт має містити, окрім іншого, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення» (п.5), а також обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання (п.6).

Згідно з ч.1 ст.91 КПК в кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Наведені правові норми у їх системному зв`язку указують на те, що «межі висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта» (ч.1 ст.337 КПК) визначаються не тільки «формулюванням обвинувачення», але й викладеним у обвинувальному акті змістом фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та визначеною в обвинувальному акті правовою кваліфікацією кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність (п.5 ч.2 ст.291 КПК), оскільки «формулювання обвинувачення» є підсумком кримінально-правової оцінки фактичних обставин, а тому безпосередньо та нерозривно з ними пов`язане.

Цей висновок підтверджується й положеннями ч.3 ст.337 КПК, згідно з якою з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Положення ч.1 ст.337 КПК мають на меті забезпечити особі можливість знати точний обсяг висунутого обвинувачення, від якого він повинен захищатися (включаючи як фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими та які будуть предметом доказування в суді, так і відповідну правову кваліфікацію).

Як зауважив Європейський суд з прав людини у справі «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30 травня 2013 року, §112) вимоги пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є спеціальними аспектами права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. Відповідно до підпункту «a» пункту 3 статті 6 Конвенції кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього. Підпункт «b» пункту 3 статті 6 Конвенції гарантує обвинуваченому «достатній час і можливості для підготовки свого захисту» і, отже, передбачає, що суть діяльності щодо захисту його інтересів може включати все «необхідне» для підготовки до основного судового розгляду. Обвинувачений повинен мати можливість організувати свій захист відповідним чином і без обмеження можливості висувати всі доречні доводи захисту в суді першої інстанції і, таким чином, впливати на результат розгляду.

Зокрема, в названій справі ЄСПЛ дійшов висновку (окрім іншого), що заявниці не була надана адекватна можливість для підготовки свого захисту у зв`язку з невизначеністю щодо точних фактичних обставин її дій або бездіяльності, які ставилися їй у провину в протоколі про адміністративне правопорушення та які згодом були уточнені в судовому рішенні, а отже заявниця не була належно повідомлена «про характер і причини висунутого їй звинувачення» і не мала «достатнього часу і можливостей» для підготовки свого захисту.

При дослідженні матеріалів кримінального провадження судом встановлено, що, згідно з обвинувальним актом від 10.10.2019 року ОСОБА_3 обвинувачувався у тому, що він своїми діями вчинив: злочин, передбачений ст.126-1 КК України, домашнє насильство, умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного насильства щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до фізичних, психологічних страждань, розладів здоров`я, емоційної залежності, погіршення якості життя потерпілої особи; злочини, передбачені ч.3 ст.185 КК України, крадіжки (таємне викрадення чужого майна), поєднані з проникненням у інше приміщення, повторно.

Разом з тим, при формулюванні обвинувачення та при викладі фактичних обставин злочину, передбаченого ст.126-1 КК України, у зазначеному обвинувальному акті не було викладено фактичних обставин щодо вчинення домашнього насильства ОСОБА_3 щодо матері ОСОБА_6 27.05.2019 року, хоча кримінальне провадження внесено до ЄРДР за №0000146 28.05.2019 року саме за заявою потерпілої ОСОБА_17 про вчинення щодо неї домашнього насильства сином ОСОБА_3 , здійснювалося досудове розслідування по вказаному факту, проводилися слідчі дії в рамках вказаного кримінального провадження і 07.10.2019 року в порядку, передбаченому ст.ст.276-278 КПК України, ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні, в тому числі, злочину, передбаченого ст.126-1 КК України, та викладено правову кваліфікацію злочину із зазначенням статті КК України та фактичні обставини злочину, у вчиненні якого підозрюється останній, зокрема, зазначено час, місце вчинення злочину, всі суттєві обставини, відомі на момент повідомлення про підозру, що відповідає положенням ст.277 КПК України (а.с.174-176).

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що в даному випадку, 27.04.2020 року процесуальним прокурором правомірно змінено обвинувачення ОСОБА_3 , в якому викладено фактичні обставини вчинення ним домашнього насильства щодо ОСОБА_6 27.05.2019 року, та про відсутність підстав для висунення ОСОБА_3 додаткового обвинувачення за ст.126-1 КК України, в порядку, передбаченому ст.339 КПК України, враховуючи повідомлення ОСОБА_3 07.10.2019 року про підозру у вчиненні, в тому числі, злочину, передбаченого ст.126-1 КК України із викладом правової кваліфікації та фактичних обставин справи, із внесенням кримінального провадження до ЄРДР 28.05.2019 року саме на підставі заяви потерпілої від домашнього насильства ОСОБА_6 та проведенням по цьому факту повноцінного досудового розслідування, формулювання обвинувачення за ст.126-1 КК України у обвинувальному акті від 10.10.2019 року без викладу фактичних обставин, які, проте, викладені у повідомленні про підозру, тобто вказаний склад злочину ОСОБА_3 інкримінувався.

Тому, зміна прокурором обвинувачення, на думку суду, відповідає вимогам ст.ст.337, 338 КПК України, не порушує права обвинуваченого бути проінформованим про «характер і причини висунутого обвинувачення» та права «мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту».

Так, виходячи із аналізу вимог п.13 ч.1 ст.3, п.п.1-3 ч.1 ст.91, п.5 ч.2 ст.291 КПК України та практики ЄСПЛ, формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб вчинення злочину), форму вини, мотив і мету його вчинення, а правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті КК, а й точне формулювання об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення, що здійснено процесуальним прокурором під час зміни обвинувачення ОСОБА_3 27.04.2020 року.

Також, в частині кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_3 по факту крадіжки ягід малини у ОСОБА_7 суд вважає їх вірною за ч.3 ст.185 КК України.

При цьому суд вважає помилковим ствердження захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 в судових дебатах про те, що дії ОСОБА_3 слід кваліфікувати за ч.2 ст.185 КК України, враховуючи, що обвинувачений прийшов на огороджену територію домоволодіння ОСОБА_7 з метою пошуків матері ОСОБА_6 , а не знайшовши останньої і помітивши у приміщенні ягоди малини у ящиках, тільки тоді вирішив їх викрасти, отже умисел на крадіжку у нього виник, коли він перебував на території подвір`я домоволодіння потерпілої.

Суд виходить з наступного, вирішуючи питання про наявність у діях ОСОБА_3 такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення в інше приміщення.

Так, відповідно до роз`яснень, що містяться в п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України за №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання;

шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за

допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти

майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища. Вирішуючи питання про наявність у діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки суди повинні з`ясовувати, з якою метою особа опинилась у житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме в неї виник умисел на заволодіння майном. Викрадення майна не можна розглядати за ознакою проникнення в житло або інше приміщення чи

сховище, якщо умисел на викрадення майна у особи виник під час

перебування в цьому приміщенні.

Поняття «інше приміщення» включає різноманітні постійні,

тимчасові, стаціонарні або пересувні будівлі чи споруди,

призначені для розміщення людей або матеріальних цінностей

(виробниче або службове приміщення підприємства, установи чи

організації, гараж, інша будівля господарського призначення,

відокремлена від житлових будівель, тощо).

При вирішенні питання про наявність у діях ОСОБА_3 складу інкримінованого злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України по факту крадіжки у ОСОБА_7 , суд враховує також позицію щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладену у постанові Верховного Суду від 11.04.2019 року у справі №647/276/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №569/1111/16-к від 18 квітня 2018 року, та виходить з того, що проникнення як кваліфікуюча ознака передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має. Для правильної кваліфікації дій особи за ч.3 ст.185 КК України важливим є встановлення спрямованості умислу особи. Так, для основного складу крадіжки характерним є наявність у особи умислу на заволодіння чужим майном. Саме тому така кваліфікуюча ознака, як «проникнення», має місце лише тоді, коли проникнення до житла, іншого приміщення чи сховища здійснювалося з метою заволодіння чужим майном. У випадку, якщо особа формально безперешкодно увійшла (потрапила) у приміщення з обмеженим доступом з метою заволодіння майном, такі дії з урахуванням фактичних обставин справи слід кваліфікувати як крадіжку, поєднану із проникненням у житло, інше приміщення чи сховище.

Отже, крадіжка, поєднана з проникненням у приміщення передбачає визначення, як ознак «приміщення», так і ознак «проникнення». Тільки сукупність цих ознак дає можливість кваліфікувати крадіжку за ч.3 ст.185 КК України.

Приміщення це різного роду будівлі, споруди, які можуть бути постійними чи тимчасовими, та у яких може постійно чи тимчасово знаходитися та зберігатися майно.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, приміщення сараю у домоволодінні ОСОБА_7 , звідки обвинувачений ОСОБА_3 викрав ягоди малини, за своїм функціональним призначенням пристосоване та використовувалось останньою для зберігання майна та зібраних на її земельній ділянці плодів. Вхід до цього приміщення був обладнаний дверима, що обмежує вільний доступ до нього. Заслуговує на увагу і те, що за показаннями обвинуваченого, вхідні двері у приміщення були, хоча і не були закриті на момент крадіжки, і входження обвинуваченого у вказане приміщення не мало мети розшуку матері обвинуваченого ОСОБА_6 , а з метою таємного викрадення плодів малини, належних потерпілій.

За таких обставин, вторгнення обвинуваченого ОСОБА_3 до належного ОСОБА_7 відокремленого приміщення, де зберігалось належне останній майно та плоди ягід малини, було незаконним. А тому дії ОСОБА_3 , який саме з метою таємного викрадення плодів малини проник до належного потерпілій приміщення, правильно кваліфіковані за ч.3 ст.185 КК України.

Отже, з`ясувавши всі обставини, які мають значення для правильної оцінки обставин справи, суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні зазначеного злочину.

До того ж, суд виходить із того, що, відповідно до ч.1 ст.32 КК України, повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу, а відповідно до примітки до ст.185 КК України, у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Також, суд враховує роз`яснення, що містяться в абз.2 п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 року за №7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», відповідно до яких, якщо вчинені злочини, крім повторності, утворюють ще й сукупність, вони відповідно до частини другої статті 33 КК України повинні отримувати окрему кваліфікацію (наприклад, крадіжка без кваліфікуючих ознак і крадіжка, вчинена повторно, або крадіжка, поєднана із проникненням у житло). А якщо ж злочини, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу злочину (наприклад, три крадіжки, поєднані з проникненням у житло, п`ять розбоїв, вчинених організованою групою, тощо), їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК. У таких випадках повторність злочинів повинна зазначатися у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних злочинів.

Правовий зміст поняття «повторність» передбачає сам факт вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею, або частиною статті Особливої частини КК України, або різними статтями КК України у випадках, передбачених в його Особливій частині (ч.1 та 3 ст.32… КК України). При цьому для повторності немає значення, чи було особу засуджено за раніше вчинений злочин. Повторність відсутня, якщо за раніше вчинений злочин особу було звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, установлених законом, або якщо судимість за цей злочин було погашено або знято (ч.4 ст.32 КК України).

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом у справі №545/3663/16-к від 10.07.2018 року, який суд враховує відповідно до вимог ч.ч.5, 6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», якими передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

При цьому, ОСОБА_3 вчинив крадіжки чужого майна у період відбування покарання за вироком Шаргородського районного суду від 23.10.2018 року, яким його засуджено за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з випробуванням та іспитовим строком в один рік на підставі ст.75 КК України, та з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, і судимість за цей злочин не погашено та не знято (а.с.169-170).

Суд констатує той факт, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом доведено винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ст.126-1, ч.3 ст.185 КК України, тому у суду є достатні підстави для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_3 за ст.126-1, ч.3 ст.185 КК України, в силу вимог ч.3 ст.373 КПК України, якою передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

При цьому, суд також враховує, що, відповідно до ст.28 Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Також, відповідно до п.п.3, 6, 8, 14, 17 ч.1 ст.1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі; особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі постраждала особа), особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі; психологічне насильство форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

До того ж, п.7 ч.2 ст.3 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» встановлено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на осіб: батьки (мати, батько).

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

До того ж, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує, що ним вчинено умисний злочин проти життя та здоров`я особи потерпілої ОСОБА_6 , тоді як однією із основних засад, передбачених ст.3 Конституції України, є право людини на життя, на недоторканість; людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Також, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує, що ним вчинено умисний злочин проти власності потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , тоді як однією із основних засад, передбачених ст.41 Конституції України, є право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своє власністю, право приватної власності є непорушним.

Виходячи з норми ст.12 КК України (в редакції, що діяла на момент вчинення злочину), вчинений ОСОБА_3 злочин, що передбачений ст.126-1 КК України, є злочином невеликої тяжкості, а злочини, передбачені ч.3 ст.185 КК України, є тяжкими злочинами.

Відповідно до обвинувального акту із зміненим обвинуваченням від 27.04.2020 року, обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 , є щире каяття та сприяння розкриттю злочинів.

Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_3 , відповідно до обвинувального акту із зміненим обвинуваченням від 27.04.2020 року, є рецидив злочинів.

ОСОБА_3 під час судового розгляду вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів визнав, надав показання щодо вчинення ним злочинів, зазначив, що щиро кається у вчиненому.

Таким чином, суд враховує при призначенні обвинуваченому покарання таку пом`якшуючу обставину, як щире каяття обвинуваченого.

При цьому, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к, з якого вбачається, що щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчинення інших дій, спрямованих на розкриття злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди… Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Також, суд враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як активне сприяння розкриттю злочину, оскільки обвинувачений приймав участь у слідчих діях добровільно, надав показання щодо механізму вчинення злочинів.

В судових дебатах захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 просив врахувати таку пом`якшуючу покарання обставину, як добровільне відшкодування ОСОБА_3 завданого збитку потерпілій ОСОБА_7 .

Суд вважає вказане ствердження сторони захисту не переконливим, виходячи з наступного.

Так, з правового висновку Верховного Суду у постанові у справі №674/1608/17 від 12.09.2019 року вбачається, що збитки є шкодою майнового характеру, вираженою в грошовій формі. Повне відшкодування заподіяних збитків або усунення заподіяної шкоди означає задоволення в повному обсязі розумних претензій потерпілого. Слід зауважити, що відшкодування збитків або усунення шкоди має бути добровільним. Добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди здійснюється з власної ініціативи до винесення обвинувального вироку суду. Добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди може розглядатися судом як обставина, що пом`якшує покарання.

Як встановлено судом, обвинувачений ОСОБА_3 після викрадення ягід малини у ОСОБА_7 здав їх на пункті прийому та пішов у магазин, де і зустрів потерпілу, тому під дією цієї обставини він видав їй грошові кошти, які отримав за продану малину на пункті прийому.

Суд звертає увагу на те, що таке повернення грошових коштів не можна вважати добровільним відшкодуванням завданого збитку.

Також, суд вважає, що зазначення потерпілими у цьому кримінальному провадженні: ОСОБА_6 в судовому засіданні, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в заявах до суду, що вони не мають претензій до обвинуваченого не можна розцінювати як добровільне відшкодування обвинуваченим завданого злочином збитку чи усунення заподіяної шкоди.

Також, при призначенні покарання суд враховує таку обтяжуючу обставину, як рецидив злочинів, відповідно до п.1 ч.1 ст.67 КК України, оскільки, відповідно до ст.34 КК України, рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин, тоді як судимість ОСОБА_3 за вироком Шаргородського районного суду від 23.10.2018 року не погашена і не знята в передбаченому законодавством порядку.

ОСОБА_3 на диспансерному обліку у лікаря-психіатра Шаргородської ЦРЛ не перебуває, звертався до лікаря-нарколога за наркологічною допомогою 10.09.2013 року, діагноз: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю (а.с.173).

За місцем проживання в с. Пеньківка Шаргородського району Пеньківською сільською радою ОСОБА_3 характеризується негативно, як особа, що вживає спиртні напої, порушує громадський порядок (а.с.171).

З досудової доповіді, що складена представником персоналу органу пробації Шаргородського районного сектору з питань пробації філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області від 12.11.2019 року вбачається, що ОСОБА_3 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, судимість не погашена, оскільки вчинив злочини у період іспитового строку під час перебування на обліку в органі пробаціїї; не працює, від направлення до Шаргородського РЦЗ для працевлаштування відмовляється, утримується за рахунок сезонних заробітків; проживає у будинку баби ОСОБА_10 , бажання до зміни місця проживання не висловлює; протягом останнього року притягувався до адміністративної відповідальності; негативно охарактеризований за місцем проживання; висловлює плани на майбутнє бажає змінити свій спосіб життя; має схильність до агресії в стані алкогольного сп`яніння, зокрема, щодо своїх рідних, з якими проживає у одному будинку, не здатний контролювати свою поведінку, схильний до домашнього насильства, у зв`язку із чим перебуває на обліку у Шаргородській РДА; не виявляє мотивації до зменшення вживання алкогольних напоїв (а.с.50-53).

Також, з розділу 3 «Оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення» досудової доповіді вбачається, що ризик вчинення ОСОБА_3 повторного кримінального правопорушення високий, ризик небезпеки останнього для суспільства чи окремих осіб визначений як дуже високий (а.с.50-53).

З висновку органу пробації про можливість виправлення ОСОБА_3 вбачається, що виправлення останнього можливе в умовах, пов`язаних з ізоляцією його від суспільства, оскільки, на думку укладача досудової доповіді, без цілодобового нагляду та контролю за поведінкою обвинуваченого, його виправлення та запобігання вчиненню повторного злочину, неможливе (а.с.50-53).

Відповідно до ч.1 ст.7 ЗУ «Про пробацію», під час вирішення питання про застосування до особи пробації суд бере до уваги характер вчиненого кримінального правопорушення та соціально-психологічну характеристику особи обвинуваченого або засудженого, яку готує персонал органу пробації або адміністрація установи виконання покарань.

Згідно з п.2 ч.1 ст.2 ЗУ «Про пробацію», досудова доповідь письмова інформація для суду, що характеризує обвинуваченого.
Абзацом 17 ч.1 ст.368 КПК України встановлено, що ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

Досудова доповідь оголошена головуючим суддею у судовому засіданні 17.02.2020 року.

Представник органу пробації ОСОБА_18 прибула у судове засідання 17.02.2020 року та підтримала досудову доповідь.

Сторони кримінального провадження не висловили зауважень щодо досудової доповіді.

У зв`язку із наведеним суд приймає до відома соціально-психологічну характеристику представником органу пробації ОСОБА_3 , зокрема, приймає до відома інформацію, що характеризує особу останнього, щодо відсутності намірів і готовності до змін способу свого життя, щодо припинення вживання алкогольних напоїв, щодо працевлаштування.

З урахуванням наведених вище обставин суд вважає, що необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових злочинів, є призначення покарання у виді позбавлення волі.

Відповідно до ч.2 ст.65 КК України, більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Санкцією ст.126-1 КК України передбачено покарання у виді громадських робіт, або арешту, або обмеження волі, або позбавлення волі.

Суд не вбачає підстав для призначення ОСОБА_3 покарання за вказаною статтею у виді громадських робіт, арешту, обмеження волі, так як вважає, що таке покарання не є достатнім для виправлення обвинуваченого.

Також, суд не вбачає правових підстав для застосування ст.ст.69, 75 КК України щодо ОСОБА_3 .

При цьому, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 08.02.2018 року у справі №522/20964/16-к, відповідно до якого визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів прав держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їхній небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Призначаючи ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі, суд виходить із того, що воно буде відповідати тяжкості правопорушень, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових злочинів, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.

Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, враховуючи, що ОСОБА_3 був засуджений вироком Шаргородського районного суду від 23.10.2018 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з випробуванням та іспитовим строком у один рік, тобто у період іспитового строку, суд приходить до переконання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до вимог ст.71 КК України, якою передбачено, що якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Також, суд виходить із роз`яснень, що містяться в п.25 постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року (з наступними змінами) №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до яких за сукупністю вироків (ст.71КК) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також

коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до

набрання ним законної сили. При застосуванні правил ст.71 КК судам належить

враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути

більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж

невідбута частина покарання за попереднім вироком.

Цивільний позов у кримінальній справі не заявлявся.

Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу, підстав для його обрання немає.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити: на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що по справі понесені процесуальні витрати за проведення товарознавчої експертизи у зв`язку із залученням стороною обвинувачення експерта спеціалізованої державної установи.

Зокрема, експертами Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮ України проведено: 05.09.2019 року товарознавчі експертизи і надано висновки за №5708/19-21 та за №5707/19-21 (а.с.124-126, 134-136), вартість експертизи становить 314 грн. та 471 грн., відповідно (а.с.127, 137).

Таким чином, ці процесуальні витрати в сумі 314 грн. та 471 грн. на залучення експертів з ініціативи сторони обвинувачення, відповідно до ч.2 ст.122 та ч.2 ст.124 КПК України, слід стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 .

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Так, металевий казан об`ємом 30 літрів, який визнаний речовим доказом, приєднаний до матеріалів кримінальної справи (а.с.133), та переданий на зберігання потерпілій ОСОБА_8 до вирішення кримінальної справи (а.с.149), слід залишити у власності потерпілої.

Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ст.126-1, ч.3 ст.185 КК України, суд

засудив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ст.126-1, ч.3 ст.185 КК України, та засудити його:

- за ст.126-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік;
- за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки шість місяців.
Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити до відбування ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на строк три роки шість місяців.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного за цим вироком покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 23.10.2018 року шість місяців позбавлення волі і остаточно ОСОБА_3 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не застосовувати.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_3 вираховувати з дня його затримання на виконання цього вироку суду.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави на відшкодування процесуальних витрат за проведення експертизи залученими стороною обвинувачення експертами спеціалізованої державної установи Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮ України: 314 (триста чотирнадцять) гривень за проведення товарознавчої експертизи 05.09.2019 року за №5708/19-21 та 471 (чотириста сімдесят одну) гривню за проведення товарознавчої експертизи 05.09.2019 року за №5707/19-21.

Речовий доказ: металевий казан об`ємом 30 (тридцять) літрів залишити у власності потерпілої ОСОБА_8 .

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1