Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/751/20 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 258-3 Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2020 року. м. Кропивницький
Суддя судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду ОСОБА_2 , перевіривши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.02.2016, про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК України,
В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.02.2016, в рамках судового розгляду кримінального провадження №0000027 строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 продовжено на два місяці, тобто до 17 квітня 2016 року включно.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду обвинувачений ОСОБА_3 10.02.2020 подав до місцевого суду апеляційну скаргу.

Перевіривши апеляційну скаргу на відповідність вимогам кримінального процесуального закону, вважаю за необхідне відмовити у відкритті апеляційного провадження з таких підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 392 КПК України, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Так, згідно з ч. 2 ст. 392 КПК України, ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Разом з тим, рішенням № 4-р/2019 Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року, у справі за конституційною скаргою ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 2 ст. 392 КПК України визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Відповідно до статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Згідно ч. 1 ст. 5 КПК України процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Тобто, раніше чинний закон перестає застосовуватись у кримінальному провадженні після набрання чинності новим законом. На відміну від кримінального (матеріального) закону, кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження.
З огляду на те, що оскаржувана ухвала суду від 17 лютого 2016 року щодо продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 постановлена до ухвалення Конституційним Судом України рішення від 13 червня 2019 року, про неконституційність положень ч. 2 ст. 392 КПК України, приходжу до висновку, що така ухвала суду окремому оскарженню не підлягає, так як положеннями КПК України станом на час винесення оскаржуваної ухвали (17.02.2016), не було передбачено можливості апеляційного оскарження ухвали суду, постановленої в ході судового розгляду, про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» встановлено, що право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 399 КПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

З огляду на викладене, приходжу до висновку про відмову у відкритті провадження, оскільки апеляційна скарга подана на ухвалу місцевого суду, яка не входить до переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.
Керуючись ч. 4 ст. 399 КПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_3 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.02.2016, про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК України.
Копію ухвали разом з апеляційною скаргою та усіма доданими до неї матеріалами повернути особі, яка її подала.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя підпис

З оригіналом згідно:

Суддя Кропивницького
апеляційного суду ОСОБА_2