ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 вересня 2020 року
справа № 655/878/18
провадження № 51-333км20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,

секретар судового засідання ОСОБА_4 ,

учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_5 ,
захисник ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001784, стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає у АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК України).

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, виклала вимогу до суду касаційної інстанції (далі Суду) про зміну вироку суду апеляційної інстанції та звільнення ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням.
Свої доводи захисник мотивує тим, що вирок апеляційного суду в оскарженій частині не відповідає вимогам статей 370, 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПКУкраїни) і є незаконним. Зазначає, що апеляційний суд не в повній мірі врахував конкретні обставини провадження, причини вчинення злочину та дані, що характеризують особу засудженого: його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину навіть за умови недостатності доказів його причетності, належне виконання протягом року покладених на нього судом обов`язків, працевлаштування. Стверджує, що ОСОБА_7 виправився та став на шлях виправлення.

Зміст судових рішень, у тому числі оскарженого, і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 4500 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

За вироком Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року апеляційну скаргу прокурора задоволено, вирок суду першої інстанції скасовано в частині призначеного покарання та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_7 призначено покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки. В іншій частині вирок залишено без зміни.

ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 8 серпня 2018 року близько 01:20, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, проник до приміщення салону краси «G-bar» на проспекті Соборному, 102 у м. Запоріжжі, звідки таємно викрав належне ОСОБА_8 майно загальною вартістю 14 700 грн.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник підтримала касаційну скаргу, прокурор просила залишити вирок без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.

Мотиви Суду

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 і правильності кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.

Згідно з положеннями статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Як убачається з матеріалів провадження, суд апеляційної інстанції, постановляючи вирок щодо ОСОБА_7 , зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення має бути належним чином умотивовано.

Як видно з вироку, суд першої інстанції, призначаючи покарання, послався на те, що обвинувачений хоча й неодноразово судимий, заподіяної шкоди не відшкодував, проте повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, має постійне місце проживання, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває,обтяжуючих покарання обставин не встановлено.
Тому суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання, мінімальне за санкцією ч. 3 ст. 185 ККУкраїни. Також на підставі вказаних даних, ураховуючи об`єм обвинувачення, суд прийняв рішення про звільнення ОСОБА_7 напідставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням.

Апеляційний суд, визнавши необґрунтованим рішення суду першої інстанції про призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 ККУкраїни, зазначив, що суд у вироку фактично не вказав, за наявності яких підстав він дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, та не мотивував свого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
Як обґрунтовано вказав у вироку апеляційний суд, суд першої інстанції хоча і послався у своєму вироку, але фактично не взяв до уваги того, що ОСОБА_7 вчинив умисний корисливий злочин, який відноситься до категорії тяжких. Крім того, обвинувачений раніше неодноразово судимий за злочини проти власності, має не зняті та не погашені судимості, новий злочин у цьому провадженні вчинив через нетривалий проміжок часу з дня його останнього звільнення з місць позбавлення волі; раніше до ОСОБА_7 вже застосувалося звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, проте він знову вчиняв нові злочини в період іспитового строку.
Також апеляційний суд вказав у вироку, що суд першої інстанції залишив поза увагою і той факт, що ОСОБА_7 не працює, будь-якою суспільно корисною працею не займається, заподіяної злочином шкоди обвинуваченим в повному обсязі не відшкодовано.
Виходячи з аналізу сукупності наведених обставин, які свідчать про стійке небажання обвинуваченого ставати на шлях виправлення та перевиховання, а також про його підвищену суспільну небезпеку, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства є неможливим, а враховані судом першої інстанції обставини у цьому конкретному випадку не є такими, які б давали підстави для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, а є лише підставою для призначення мінімального покарання, передбаченого санкцією статті обвинувачення.

Доводи в касаційній скарзі про позитивну поведінку ОСОБА_7 після вчинення злочину та працевлаштування в цілому не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції щодо скасування застосування ст. 75 КК України.

На думку Суду, з урахуванням вищевказаних конкретних обставин провадження та даних про особу засудженого, положень статей 50, 65 КК України покарання, призначене ОСОБА_7 апеляційним судом, відповідає загальним засадам його призначення, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Таким чином, підстав для задоволення скарги не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 рокустосовно ОСОБА_7 залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3