Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/2029/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м. Олевськ

Слідчий суддя Олевського районного суду Житомирської області ОСОБА_1 , розглянувши клопотання про арешт майна, у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 0000284 від 13.11.2020 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246КК України,-

ВСТАНОВИВ:
Слідчий СВ Олевського ВП Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_2 , за погодженням з прокурором Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , звернувся до суду з клопотанням про арешт майна, а саме: 19-ти сортиментів лісопродукції породи дуб, без будь-яких маркувань та відповідних документів, які було виявлено та вилучено на території приватної лісопильні в с. Покровське, вул. Молодіжна, 1, в гр. ОСОБА_4 , а також автомобіля марки «КАМАЗ», зеленого кольору, без д.н.з, на якому було навантажено лісопродукцію породи дуб, в кількості 11 сортиментів, довжиною близько 6-ти метрів та 5 сортиментів, довжиною приблизно 4,5 метра, власником та користувачем якого являється гр. ОСОБА_4 , яке було вилучене в ході огляду місця події від 12.11.2020 року, на відстані близько 5-ти кілометрів від с. Покровське, Олевського району, Житомирської області.
Клопотання обґрунтоване тим, що є достатньо підстав вважати, що вилучені у ході проведення огляду місця події від 12.11.2020 року: автомобіль марки «КАМАЗ», зеленого кольору, без державного номерного знаку, на якому було навантажено лісопродукцію породи дуб, в кількості 11 сортиментів довжиною близько 6 метрів та 5 сортиментів довжиною приблизно 4,5 метри, власником та користувачем якого являється гр. ОСОБА_4 є речовими доказами та знаряддями вчинення злочину та у випадку не накладення на них арешту можуть бути зіпсовані, знищені, пошкоджені, реалізовані, а також з метою встановлення істини у кримінальному провадженні, збереження вищевказаних речей, які є знаряддям вчинення злочину згідно п.п. 1, 4 ч.2 ст.167 КПК України, які були підшукані, пристосовані та використані як засоби та знаряддя вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, до суду надав письмову заяву з проханням розглядати клопотання без його участі у зв`язку із службовою зайнятістю.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні надав заяву з проханням змінити клопотання в частині накладення арешту на автомобіль та просить накласти арешт на автомобіль марки «КАМАЗ», зеленого кольору, без державного номерного знаку, шляхом тимчасового позбавлення права власника ОСОБА_4 , жителя АДРЕСА_1 на відчуження та розпорядження вказаним автомобілем. В решті вимоги клопотання попросив залишити без змін.
Власник майна ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначив, що перевозив лісопродукцію відповідно до товарно-транспортної накладної, бирки на деревах були та він їх надавав органу досудового розслідування.

Перевіривши надані матеріали клопотання та дослідивши додані докази, приходжу до наступних висновків.

Частиною 1 статті 171 КПК України передбачено загальний порядок звернення прокурора, слідчого за погодженням з прокурором, а також цивільного позивача з клопотанням про арешт майна до слідчого судді.
Відповідно до ч. 1 ст. 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи.
Згідно з ч. 2 ст. 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.
Стаття 64-2 КПК України, яка була введена до Кримінального процесуального кодексу України відповідно до Закону України від 18.02.2016 року №1019-VIII «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» є спеціальною нормою по відношенню до норм ст. 171 КПК України.
Разом з тим, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови в задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна.
Таким чином, системний аналіз викладених норм КПК України дає підстави слідчому судді дійти до висновку, що з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна у третіх осіб має право звернутися виключно прокурор.
Слідчим суддею встановлено, що слідчий просить накласти арешт на речі, вилучені під час огляду місця події від 12.11.2020 року, які відповідно до положень ч. 2 ст. 168 КПК України є тимчасово вилученим майном.
В клопотанні не визначено процесуальний статус особи, на майно якої слідчий просить накласти арешт. Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні повідомив, що підозру у даному кримінальному провадженні будь-які особі не вручено.
Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, в кримінальному провадженні №0000284 підозра жодній особі не повідомлена, юридичних осіб, щодо яких здійснюється це кримінальне провадження не вказано.
Враховуючи викладене, у зв`язку з тим, що в цьому кримінальному провадженні на час звернення до слідчого судді відсутні підозрювані та юридичні особи, щодо яких здійснюється провадження, майно, на яке слідчий просить накласти арешт, вважається майном третьої особи, а тому з клопотанням про його арешт, відповідно до ст. 64-2 КПК України, повинен звертатися виключно прокурор.
Звернення з клопотанням про арешт майна неналежною особою може в подальшому призвести до визнання доказів, отриманих в результаті проведення слідчих дій, недопустимими.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 зазначив, що дійсно відповідно до чинного законодавства з даним клопотанням до суду має право звернутися виключно прокурор.
Також, за змістом конституційних норм та положень кримінального процесуального законодавства тягар доведеності обґрунтованості тверджень клопотань про необхідність накладення арешту на майно, покладений на органи досудового розслідування, - ініціаторів клопотань та прокурора.

Відповідно до ст. 23 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, а відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України повинен враховувати, зокрема: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу).
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» № 30352/03 п. 31 рішення від 06.11.2008, Суд наголошує таке. Перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном повинно бути «законним»: у п. 2 встановлено, що держави мають право контролювати використання майна шляхом введення «законів». Крім того, принцип верховенства права - одна з підвалин демократичного суспільства - закріплений в усіх статтях Конвенції. Питання, чи було досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним (див.: п. 39 рішення від 9 червня 2005 р. № 68443/01 у справі «Бакланов проти Росії»; п. 33 рішення від 24 березня 2005 р. № 58254/00 у справі «Фрізен проти Росії»).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Смірнов проти Росії» заява № 71362/01, п.57 рішення від 07.06.2008 Європейським Судом було висловлено правову позицію про те, що утримання владою речових доказів може виявитися необхідним в інтересах належного відправлення правосуддя, що є «правомірною метою» в «загальних інтересах» населення. При вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Однак, необхідність накладення арешту на майно в клопотанні слідчим та прокурором не обґрунтовано, та не доведено ризики, що вказане майно може бути зіпсовано, знищено, пошкоджено чи реалізовано. Також, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості на обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні, завдяки чому може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звернувся із клопотанням про накладення арешту на конкретне майно.

Інших документів на підтвердження клопотання прокурор у судовому засіданні не надав та зазначив, що надати не може, тому що не зміг поспілкуватися зі слідчим, який здійснював досудове розслідування у кримінальному провадженні, оскільки в нього був зачинений кабінет. Також, прокурор зазначив, що йому не відомо чи звертався слідчий з вимогою надати підтверджуючі документи на лісопродукцію до ОСОБА_4 чи до ДП «Олевське лісове господарство».
Відповідно до ст. 173 КПК слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, а відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що прокурором не доведено необхідності накладення такого арешту з посиланням на належні, допустимі докази, тому слідчий суддя дійшов висновку, що вказане клопотання є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 170-173, 309 КПК України,-

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні клопотання слідчого СВ Олевського ВП Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_2 про арешт майна, у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 0000284 від 13.11.2020 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1