Номер провадження: 11-кп/813/665/20
Номер справи місцевого суду: 509/1346/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

захисника: ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 21.08.2018 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Староказаче Білгород-Дністровського району Одеської області, громадянина України, українця, освіта середня спеціальна, одруженого, має на утриманні п`ятьох малолітніх дітей: 2009 р.н., 2011 р.н., 2013 р.н., 2014 р.н., 2016 р.н., приватний підприємець, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002711 від 05.12.2016 року,
установив
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 21.08.2018 року ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та йому призначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
У відповідності до ст.75,76 КК України звільненоОСОБА_8 від відбування основного покарання, якщо він протягом двох років іспитового строку не скоїть іншого злочину і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу пробації; повідомляти орган пробації про зміну міста проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації в орган пробації.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково та тягнута з ОСОБА_8 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 115 554 (сто п`ятнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят чотири) гривні 56 копійок та моральну шкоду в сумі 20000 (двадцять тисяч) гривень.
Також вироком вирішено питання судових витрат.

Згідно оскаржуваного вироку, 05.12.2016 близько 09-40 год. в світлий час доби, по сухому асфальтобетонному покриттю автодороги вул.Чорноморської смт.Великодолинське Овідіопольського району Одеської області водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «МАН 26 414», д.н.з. НОМЕР_1 , з причепом д.н.з. НОМЕР_2 , в напрямку смт.Овідіополь.
В цей же час, на перехресті доріг вул.Чорноморської та Соборної в смт.Великодолинське Овідіопольського району Одеської області на вул.Соборній на червоний сигнал світлофору, який забороняє рух, знаходився технічно справний автомобіль «Фольксваген ЛТ 28», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_9 .
Рухаючись у вказаному напрямку, в заданій дорожній обстановці, водій ОСОБА_8 , не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, рухаючись з перевищенням максимальної швидкості в населеному пункті, а саме 71,7 км/год, продовжив рух через перехрестя вул.Чорноморської та Соборної, та допустив зіткнення з автомобілем «Фольксваген ЛТ 28», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_9 , який в цей час почав рухатися по вул.Соборній на дозвільний зелений сигнал світлофору. Внаслідок цього сталося зіткнення автомобіля «МАН 26 414», д.н.з. НОМЕР_1 , з причепом д.н.з. НОМЕР_2 , правою передньою частиною з передньою частиною лівого борту автомобіля «Фольксваген ЛТ 28», д.н.з. НОМЕР_3 , та далі відбувся розворот автомобіля «Фольксваген ЛТ 28», д.н.з. НОМЕР_3 , у плані по ходу годинникової стрілки із вторинним контактом задньої лівої кутової частини автомобіля із правим бортом автомобіля «МАН 26 414», д.н.з. НОМЕР_1 .
Своїми діями водій ОСОБА_8 порушив вимоги п.п.8.7.3. (ґ), 12.4 Правил дорожнього руху України, де вказано:
п.8.7.3 ґ) жовтий забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів;
п.12.4. у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, водію автомобіля «Фольксваген ЛТ 28», д.н.з. НОМЕР_3 , ОСОБА_9 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи №31 від 07.02.2017 року завдано тілесні ушкодження у вигляді: закритий перелом середньої третини лівої ліктьової кістки зі зміщенням уламків та утворились від дії тупих предметів, якими могли бути частини салону автомобіля в момент зіткнення транспортних засобів, і можливо могли статися 05.12.2016 року. Вказані тілесні ушкодження, тягнуть за собою тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день, і за цим критерієм, згідно п.2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість зазначеного вироку, порушує питання про його скасування, мотивуючи свої вимоги тим, що:
- відомості, складені протоколі огляду місця ДТП не суперечать первісним поясненням обвинуваченого від 05.12.2016 року;
- в протоколі відсутні відомості про наявність і тип дорожньої розмітки;
- висновки судової транспортно-трасологічної експертизи та судових автотехнічних експертиз не містять в собі технічного аналізу обставин ДТП;
- протоколи слідчих експериментів не спростовують обставин, наданих обвинуваченим та не підтверджують його провину у скоєному;
- сторона обвинувачення не надала судовому експерту, який готував висновок №104-А від 20.03.2018 року по дослідженню обставин ДТП, доказів, необхідних для проведення дослідження належних дій та наявності чи відсутності технічної можливості у обвинуваченого ОСОБА_8 запобігти ДТП;
- на думку сторони захисту потерпілий мав технічну можливість запобігти зіткненню;
- судом не встановлено протиправності дій обвинуваченого в умовах ДТП, та не приділено належної уваги причинно-наслідковому зв`язку між подією та діями потерпілого;
- суд невірно з`ясував дані про особу обвинуваченого;
- застосувавши додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд не приділив уваги тому, що причиною ДТП стало порушення вимог п.10.1 ПДД потерпілим, обвинувачений раніше ДТП не скоював, є професійним водієм і позбавлення права керування залишить його родину буз засобів існування;
- судом невірно стягнув моральну та матеріальну шкоду з обвинуваченого.
Враховуючи наведене, уточнивши в подальшому вимоги апеляційної скарги, захисник просить скасувати вирок, кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого кримінального правопорушення, цивільний позов потерпілого залишити без задоволення.

Обвинувачений ОСОБА_8 , потерпілий ОСОБА_9 , його представник та представник цивільного відповідача АТ «СГ «ТАС (приватне) у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили.
Відповідно до ч. 4 ст. 401 КПК України, обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.
Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Враховуючи вищезазначене, вислухавши думку прокурора, захисника обвинуваченого, які не заперечували проти розгляду справи за відсутності нез`явившихся сторін, враховуючи те, що в вимогах апеляційної скарги не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку розглядати справу за відсутності обвинуваченого, потерпілого та представника цивільного відповідача.
Позиції учасників судового розгляду.
Заслухавши: доповідь судді-доповідача; доводи захисника обвинуваченого, який підтримав вимоги зміненої апеляційної скарги та просив її задовольнити; виступ прокурора, який заперечував проти задоволення зміненої апеляційної скарги сторони захисту, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається зі змісту вироку суду першої інстанції, він відповідає приписам ст.370 КПК України.

Так, встановивши вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується, суд першої інстанції обґрунтовано послався на досліджені ним докази, а саме:

- покази допитаного в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив, що 05.12.2016 року о 09-30 год. він керував мікроавтобусом Фольксваген. На перехресті вул.Чорноморської та Соборної у смт.Великодолинське зупинився на світлофорі. Коли загорілося зелено світло на світлофорі почав рух. Через декілька секунд відчув удар з лівої сторони, після чого втратив свідомість і прокинувшись побачив, що автомобіль на узбіччі був перекинутий на лівий бік, його рука застрягла під автомобілем. Обвинувачений допомоги не надавав, шкоду не відшкодовував;

- покази допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_10 , який пояснив, що 05.12.2016 року близько о 09-30 год. він керував автомобілем Мерседес. На перехресті вул.Чорноморської та Соборної у смт.Великодолинське зупинився на світлофорі. Перед ним стояв мікроавтобус Фольксваген. Коли загорілось зелено світло на світлофорі, мікроавтобус почав рух, він слідом також почав рух, потім побачив як вантажний автомобіль рухаючись на перехресті зліва направо, зіткнувся з мікроавтобусом, від чого мікроавтобус перекинувся. Удар прийшовся на лівий бік мікроавтобуса, вантажний автомобіль не гальмував. Після ДТП він відвіз потерпілого до лікарні.

Крім того, в судовому засіданні суду першої інстанції були досліджені письмові докази, надані стороною обвинувачення, якими підтверджується вина ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, а саме:

- протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 05.12.2016 року, схема та фототаблиця до нього (т.1, а.п.92-106);

- висновок судової транспортно-трасологичної експертизи №5736 від 06.02.2017 року та фототаблицю до неї, у якому зазначено механізм зіткнення автомобілів (т.1, а.п.114-119);

- висновки судових авто-технічних експертиз №5737 та №5735 від 06.02.2017 року, відповідно до яких на момент ДТП робочі гальмові системи, рульове керування та ходові частини автомобілів перебували у працездатному стані (т.1, а.п.121-124);

- протокол проведення слідчого експерименту від 14.02.2017 року за участю свідка ОСОБА_10 , схему до нього;

- протокол проведення слідчого експерименту від 18.02.2017 року за участю потерпілого ОСОБА_9 , схему та фототаблицю до нього (т.1, а.п.129-133);

- висновок експерта №104-А від 20.03.2017 року, згідно якого швидкість руху автомобіля «МАН 26 414», д.н.з. НОМЕР_1 становила близько 71,7 км/год; водій автомобіля «МАН 26 414», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_8 належним виконанням вимог п.8.7.3 г) Правил дорожнього руху України мав технічну можливість запобігти зіткненню з автомобілем «Фольксваген ЛТ 28», д.н.з. НОМЕР_3 ; в даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля «МАН 26 414», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_8 вбачається невідповідність вимогам п.8.7.3 г) Правил дорожнього руху України, яка знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події цієї пригоди; водій автомобіля «Фольксваген ЛТ 28», д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_9 належним виконанням вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України мав технічну можливість запобігти зіткненню з автомобілем «МАН 26 414», д.н.з. НОМЕР_1 ; в даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля «Фольксваген ЛТ 28», д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_9 вбачається невідповідність вимогам п.10.1 Правил дорожнього руху України, яка знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події цієї пригоди (т.1, а.п.135-138).
Оцінюючи в сукупності всі досліджені докази, суд першої інстанції обґрунтовано вважав встановленим, що ОСОБА_8 порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинили середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 , а тому кримінальну відповідальність він повинен нести за ч.1 ст.286 КК України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, який з`ясувавши обставини кримінального провадження та давши належну оцінку зібраним та дослідженим доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8 в скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Апеляційний суд відхиляє доводи захисника стосовно того, що відомості, складені протоколі огляду місця ДТП не суперечать первісним поясненням обвинуваченого від 05.12.2016 року; в протоколі відсутні відомості про наявність і тип дорожньої розмітки; висновки судової транспортно-трасологічної експертизи та судових автотехнічних експертиз не містять в собі технічного аналізу обставин ДТП; протоколи слідчих експериментів не спростовують обставин, наданих обвинуваченим та не підтверджують його провину у скоєному, оскільки доведеність вини обвинуваченого у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджуєтьсявищезазначеними доказами, належним чином дослідженими як під час розгляду судом першої інстанції, так і за клопотанням сторони захисту, судом апеляційної інстанції, які у своїй сукупності свідчать про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.
Крім того, апеляційний суд відхиляє доводи сторони захисту стосовно того, що сторона обвинувачення не надала судовому експерту, який готував висновок №104-А від 20.03.2018 року по дослідженню обставин ДТП, доказів, необхідних для проведення дослідження належних дій та наявності чи відсутності технічної можливості у обвинуваченого ОСОБА_8 запобігти ДТП, оскільки таке питання судовому експерту не ставилось, та судовий експерт з таким клопотанням не звертався.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 та ч.2 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, будь-яких клопотань щодо призначення повторної або додаткової судової експертизи як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду стороною захисту не було заявлено.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що потерпілий мав технічну можливість запобігти зіткненню, судом не встановлено протиправності дій обвинуваченого в умовах ДТП, та не приділено належної уваги причинно-наслідковому зв`язку між подією та діями потерпілого з таких підстав.

Так, судом першої інстанції та під час апеляційного розгляду справи встановлено, що водій ОСОБА_8 , не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, рухаючись з перевищенням максимальної швидкості в населеному пункті, а саме 71,7 км/год, виїхав на перехрестя на жовтий сигнал світлофора, який забороняє рух, чим порушив вимоги п.п.8.7.3. (ґ), 12.4 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем під керуванням потерпілого ОСОБА_9 , який в цей час почав рухатися на дозвільний зелений сигнал світлофору.
Апеляційний суд звертає увагу на таке.
За пунктом 1.1. ПДР України, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні гуртуватися на вимогах цих Правил.
Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9. ПДР України).
Сигнали світлофора мають такі значення: жовтий забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів (пункт 8.7.3. (ґ) ПДР України).
У разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 «Місце зупинки», якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів (пункт 8.10 ПДР України).
Водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці, передбаченому пунктом 8.10 цих Правил, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху (пункт 8.11. ПДР України).
Разом з тим, ОСОБА_8 , згідно його пояснень, здійснював проїзд на жовтий сигнал світлофора, гальма не застосовував та не зупинив свій транспортний засіб у місці, визначеному пунктом 8.10 ПДР України, а навпаки, збільшивши швидкість, намагався проїхати перехрестя, при цьому не забезпечив безпеки дорожнього руху, чим порушив вимоги пунктів 12.4 та 8.7.3. (ґ) ПДР України.
Таким чином, водій ОСОБА_8 , порушив вимоги п.8.7.3. (ґ) Правил дорожнього руху, згідно якого жовтий сигнал світлофора забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів, п.12.4, згідно якого у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год, та з перевищенням встановленої швидкості руху здійснив проїзд перехрестя на заборонений сигнал світлофора, в результаті чого скоїв зіткнення з іншим автомобілем «Фольксваген ЛТ 28» під керуванням водія ОСОБА_9 внаслідок чого потерпілому ОСОБА_9 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи №31 від 07.02.2017 року, завдано тілесні ушкодження які згідно п.2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Апеляційний суд наголошує на тому, що сторона захисту вважаючи винним у скоєнні ДТП водія автомобіля «Фольксваген ЛТ 28» ОСОБА_9 , разом з тим не зверталася до компетентних органів про притягнення ОСОБА_9 до відповідальності, матеріали провадження не містять жодних належних та допустимих доказів його винуватості, не надано доказів того, що можливі порушення водія ОСОБА_9 стали причиною порушення ПДР України обвинуваченим ОСОБА_8 .
Окрім того, згідно показів свідка ОСОБА_10 , автомобіль під керуванням ОСОБА_9 почав рух після того, як загорілось зелено світло на світлофорі, потім свідок побачив як вантажний автомобіль, рухаючись на перехресті зліва направо, зіткнувся з мікроавтобусом ОСОБА_9 , від чого мікроавтобус перекинувся. Удар прийшовся на лівий бік мікроавтобуса, вантажний автомобіль не гальмував.

Таким чином доводи щодо винуватості ОСОБА_9 є голослівними.
Таким чином, версія сторони захисту щодо обставин подій та невинуватості обвинуваченого у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення спростовується сукупністю обставин справи, встановлених під час судового розгляду на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які виключають будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину, стороною обвинувачення, на переконання апеляційного суду, поза розумним сумнівом доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння.

При обранні виду та міри кримінального покарання обвинуваченому суд першої інстанції врахував ступінь скоєння ним злочину, який відноситься до злочину невеликої тяжкості, особу винного, який раніше не судимий, одружений, має на утриманні малолітніх дітей, позитивно характеризується, на обліку у лікаря наркологу і психіатру не перебуває, його вік, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання та дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у вигляді обмеження волі, зі застосуванням ст.75 КК України, з позбавленням права керувати транспортними засобами, що буде відповідати загальним засадам призначення покарання та що саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд невірно з`ясував дані щодо кількості неповнолітніх дітей, оскільки наявність неповнолітніх дітей на утриманні у обвинуваченого було враховано судом при обранні покарання обвинуваченому.
Крім того апеляційний суд вважає безпідставним посилання в апеляційній скарзі на те, що застосувавши додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд не приділив уваги, що причиною ДТП стало порушення вимог п.10.1 ПДД потерпілим, обвинувачений раніше ДТП не скоював, є професійним водієм і позбавлення права керування залишить його родину буз засобів існування, оскільки, як вже було зазначено, винуватість іншого учасника ДТП належним чином не доведена, обвинувачений ОСОБА_8 грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху, внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості та майну потерпілого завдано значну шкоду, при цьому обвинувачений не розкаюється у скоєному, добровільно шкоду потерпілому не відшкодував, а тому апеляційний суд вважає застосування додаткового покарання співмірним та справедливим.
Вирішуючи питання щодо заявленого потерпілим цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 165554 грн. 56 коп. та моральної шкоди у розмірі 20000 гривень суд першої інстанції виходив з того, що цивільний позов потерпілий у частині стягнення матеріальної шкоди обґрунтовував тим, що він витратив на лікування 491,96 грн., на евакуатор для перевезення пошкодженого автомобілю 1900 грн., за зберігання автомобіля на штрафмайданчику 1056 грн., на проведення незалежної оцінки 2800 грн., на сплату єдиного податку за період втрати працездатності 2157 грн., та на відновлення транспортного засобу згідно висновку необхідно витрати 157149 грн.
Суд обґрунтовано вважав, що у даній частині позову позовні вимоги повністю підтверджуються матеріалами справи (чеками, квитанціями, висновком спеціаліста, актами здачі-прийому), шкода заподіяна з вини обвинуваченого, однак страхова компанія сплатила потерпілому 50000 грн. страхове відшкодування, а тому вони підлягають частковому задоволенню.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що встановлена висновком №227/16 вартість матеріальних збитків, спричинених внаслідок ДТП, становить 157149 грн. та потерпілий саме з вимогами про відшкодування таких збитків звертався у цивільному позові.
Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Частиною 2 статті 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Задовольняючи цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, у розмірі 20000 грн., суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у результаті ДТП ОСОБА_9 заподіяна моральна шкода, оскільки автомобіль був єдиним джерелом пересування сім`ї позивача, спілкування з родичами, друзями. Після скоєння ДТП залишився без транспорту. Розбитий, та не відремонтований автомобіль з вини обвинуваченого, а тим більше неможливість його використання за призначенням тривалий час строювали додаткові незручності. Ці обставини зруйнували звичний спосіб життя. Суд обґрунтовано вважав, що потерпілий переніс моральні страждання в наслідок ДТП, розмір його позовних вимог у цій частині є відповідний їхньому характеру.
Апеляційний суд вважає вірними такі висновки суду першої інстанції, оскільки умисними протиправними діями обвинуваченого потерпілому були завдані тілесні ушкодження, які викликали розлад здоров`я, пов`язаний зі стійкою втратою загальної працездатності, а тому визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є розумний, виважений та справедливий та обґрунтований.
Так, відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Пункт 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України встановлює, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до п. 3 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» (далі Постанова ПВСУ) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Пункт 9 зазначеної Пленуму ВСУ передбачає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Апеляційний суд вважає безпідставним посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не врахував, що причиною ДТП стало порушення потерпілим вимог п.10.1 ПДД та не зменшив розмір відшкодування, оскільки, як вже було зазначено, винуватість потерпілого ОСОБА_9 у порушенні ПДД не доведена належними та допустимими доказами а тому є лише припущеннями сторони захисту.
Отже, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого, суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними та необґрунтованими, адже вони спростовуються дослідженими судом доказами, аналіз яких наведений вище.
За результатами апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає, що аналіз доказів кримінального провадження свідчить про відсутність передбачених законом підстав для скасування вироку суду першої інстанції.
Отже, апеляційний суд вважає оскаржуваний вирок законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого підлягає залишенню без задоволення.
Відповідно до припису п.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.
Керуючись ст. 370, 404, 405, 407, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 21.08.2018 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4