Справа № 570/1399/20
номер провадження 1-в/570/204/2020
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2020 року м. Рівне

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисників адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

засудженого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області в режимі відеоконференції із Державною установою "Городищенська виправна колонія № 96" клопотання захисників адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродж. м. Луцьк Волинської області, громадянина України, прож. до засудження АДРЕСА_1 , з середньою освітою, одруженого, судимого

02 лютого 2004 року Апеляційним судом Волинської області за ст. 69, п. "а", "е", "з", "і" ст. 93, ч. 2 ст.17 - п. "е", "з", "і" ст. 93, ч. 3 ст. 144, ч. 1 ст. 222, ч. 1 ст. 229-6 КК України (1960р.), із застосувнням ст. 42 КК України(1960р.), призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна,

22 червня 2004 року ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного суду України, вирок Апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року залишено без змін,

в с т а н о в и в:

Засуджений ОСОБА_6 відбуває призначене вироком Апеляційного суду Волинської області 02 лютого 2004 року покарання у виді довічного позбавлення волі у Державній установі "Городищенська виправна колонія (№ 96)".
Захисники засудженого ОСОБА_6 - адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , звернулись в суд із клопотанням про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. В обгрунтування клопотання зазначається, що довічне позбавлення волі, як вид кримінального покарання в Україні, підстави та практика його призначення, правила і порядок виконання системно порушують Конституцію України, чинні міжнародно-правові договори в галузі правосуддя та прав людини. Вважають порушеним щодо засудженого вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (м. Рим, 4 листопада 1950 року).
Зазачено у клопотанні про клопотання від 05.03.2019 р. про помилування засудженого на ім`я Президента України. Із відповідного Департаменту Адміністрації Президента України надійшла відмова в задоволенні вказаного клопотання (за № 12-1624/06 від 12.07.2019).
Захисники звертаються до практики Європейського суду з прав людини:
- п. 127 рішення у справі "Вінтер та інші проти Сполученого Королівства (Finger and other v. the United Kingdom), від 09.07.2013;
- п. 43 рішення у справі "Хатчінсон проти Сполученого Королівства (Нutchison v. the United Kingdom), від 17.01.2013;
- п. 100 рішення у справі "Мюррей проти Нідерландів (Мurray v. Netherlandes), заява № 10511/10, від 26.04.2016.
Зазначені рішення стосуються процедури помилування осіб, засуджених до довічного ув`язнення, із зазначенням необхідності існування реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі.
Також наявне покликання на рішення ЄСПЛ по справі "Петухов проти України № 2" № 41216/13 від 12.03.2019, у якому вказується про необхідність реформування в Україні системи перегляду довічного ув`язнення.
Вказано у клопотанні про найвищу юридичну силу Конституції України та пріоритетність норм міжнародного права щодо національного законодавства в Україні.
Наведено також, відомості про особу засудженого, його позитивну характеристку на даний час, працевлаштування та застосування заохочень - із установи виконання покарань, що на думку захисників слід врахувати при умовно-достроковому звільненні засудженого ОСОБА_6 .
Крім того, захисники вважають, що вирок відносно засудженого ОСОБА_6 постановлено із юридичною помилкою.

В судовому засіданні прокурор просив відмовити в задоволеннні клопотання, оскільки згідно вимог Кримінального кодексу України не передбачено звільнення від відбування покарання умовно-достроково відносно осіб, яким призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.
Захисник адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні клопотання підтримав з підстав та обгрунтувань, наведених у ньому. Просив звільнити засудженого від відбування покарання умовно-достроково. Зазначив про неодноразові звернення до національних судів та до ЄСПЛ щодо захисту засудженого. Важає, що засуджений ОСОБА_6 , який на даний час відбув покарання у виді позбавлення волі строком близько 23 років, сумлінною працею та поведінкою довів своє виправлення.

Засуджений ОСОБА_6 підтримав доводи, наведені у клопотанні, а також і міркування захисників. Просив звільнити його умовно-достроково від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.
Заслухавши міркування прокурора, доводи захисників, пояснення засудженого, з`ясувавши обставини, дослідивши клопотання та додані документи, матеріали особової справи засудженого, суд приходить до наступного висновку.
Із матеріалів клопотання встановлено, що 02 лютого 2004 року Апеляційним судом Волинської області ОСОБА_6 засуджений за ст. 69, п. "а", "е", "з", "і" ст. 93, ч. 2 ст. 17 - п. "е", "з", "і" ст. 93, ч. 3 ст. 144, ч. 1 ст. 222, ч. 1 ст. 229-6 КК України (1960 р.), із застосувнням ст. 42 КК України(1960 р.), призначено йому покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

22 червня 2004 року ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного суду України, вирок Апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року залишено без змін. Покарання засуджений відбуває з 14 листопада 2000 року.
Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права (ст. 3 КК України).

Згідно ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Нормами ст. 81 КК України встановлено вичерпний перелік покарань, при відбуванні яких можливе умовно-дострокове звільнення, і довічне позбавлення волі, як окремий вид покарання до даного переліку не входить.

Загальним критерієм для видів покарань, до яких може бути застосовано умовно-дострокове звільнення є визначення їх строку. Звільнення є умовним тому, що воно здійснюється під певною, встановленою у законі умовою, недодержання якої тягне за собою часткове або повне відбування тієї частини строку покарання, від якої особа була умовно-достроково звільнена.

Призначене ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк, а тому щодо такого виду покарання не поширюється дія норм ст.ст. 81, 82 КК України.

Суд враховує принцип законності, який стосовно кримінального права означає, що тільки Кримінальним кодексом визначаються умови звільнення від покарання. Забороняється застосування закону про кримінальну відповідальність шляхом застосування його до випадку, який прямо ним не передбачений.

Згідно вимог частини 1 статті 74 Кримінального кодексу України, звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.

Клопотання захисників адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_6 не підлягає до задоволення, оскільки на даний час можливість умовно-дострокового звільнення до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, в порядку ст. 81 КК України - не передбачена КК.

Питання про юридичну помилку при постановленні вирок відносно засудженого не вирішується згідно ст. 537 КПК України, оскільки під час виконання вироків суд може вирішувати лише ті питання, які не стосуються суті вироку.

Щодо зазначених у клопотанні рішень ЄСПЛ, які стосуються процедури помилування осіб, засуджених до довічного ув`язнення, із зазначенням необхідності існування реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі, слід навести наступне.
Статтею 87 КК України передбачена можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Відповідно до абз. 2 п. 4 Положення про порядок помилування, затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року за № 223/2015, у випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання.

Кримінальний кодекс України передбачає можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням лише шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

У клопотанні вказується про звернення захисників про помилування засудженого ОСОБА_6 , яке залишено без задоволення (а.с. 10-14). Однак не вказано про оскарження такої відмови, у разі непогодження із нею.

Щодо покликання захисників у клопотанні на тлумачення ЄСПЛ порушення cт. 3 Конвенції в рішенні від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» в частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, зазначається наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Довічне позбавлення волі відповідно до ст. 64 КК України не є обов`язковим чи автоматичним, або мінімальним покаранням.

За аналогічних умов Європейський суд з прав людини у пунктах 51, 52 рішення «Вінтер та інші проти Обєднаного Королівства» від 09 липня 2013 року, послався на висновки, викладені у рішеннях Babar Ahmad and Others v. the United Kingdom (nos.24027/07, 11949/08, 36742/08, 66911/09 and 67354/09, 10 April 2012), Harkins and Edwards v. the United Kingdom (nos. 9146/07 and 32650/07, 17 January 2012), а саме: 51.Суд виходив з того, що враховуючи те, що суд позначив питання доступного відповідачу пом`якшення, довічне рішення, призначене на основі суддівського розсуду щодо належного рівня покарання і стримування після засудження за вкрай тяжкий злочин не буде являти собою нелюдське або таке, що принижує гідність покарання». 52. Нарешті, підкресливши, що довічне рішення було покаранням як крайній захід, що жодне із законодавчих положень не вимагало від судді виносити таке рішення, якщо інтереси справедливості не вимагають цього, і що принципи, викладені в Додатку 21, повинні були застосовуватися гнучко, суд дійшов висновку: «В результаті, довічне рішення, продукт первинного законодавства, розрахований для деяких особливо тяжких злочинів, коли, відобразивши всі обтяжуючі і пом`якшувальні специфічні обставини, суддя переконаний в тому, що складові справедливого покарання і відплати вимагають прийняття довічного рішення. Якщо цей висновок виправданий, довічне рішення доречно: але тільки тоді, коли це не є обов`язковим або автоматичним, або мінімальним покаранням.

У цих умовах норми Додатки 21 Закону 2003 року, і пункт 4, зокрема, які дозволили суду прийняти довічне рішення в разі виключної тяжкості, не суперечать і не є несумісними зі статтею 3 Конвенції».

Щодо покликання захисників про відсутність у національному законодавстві механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.
Оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають грунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.
У разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований закон або закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі, перед Конституційним Судом України, у порядку встановленим Законом, може порушуватися питання про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів. Суд не може визнати неконституційними законів чи правові акти, оскільки це віднесено до виключної компетенції Конституційного Суду України. Ці положення мають обов`язково враховуватися під час тлумачення і застосування норм КК.

Щодо покликання захисників у клопотанні на рішення по справі "Петухов проти України" № 2 від 12 березня 2019 року, ЄСПЛ зобов`язав Україну реформувати систему перегляду довічного ув`язнення, слід зазначити наступне. Засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання зазначеного держава - відповідач повинна провести відповідні реформи переважно законодавчі.
Відповідно до ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Згідно із ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. Виключно до повноважень Верховної Ради України згідно із п. 3 ст. 85 Конституції України належить прийняття законів.
Визначення механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення здійснюється шляхом прийняття відповідного Закону та відноситься до виключних повноважень Верховної Ради України, та не вирішується судом в порядку Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України.
Враховуючи встановлені обставини, беручи до уваги вищенаведені доводи та з огляду на зазначені обгрунтування, суд відмовляє в задоволенні клопотання.
При прийнятті такого рішення враховується також необхідність виконання статті 6 Конвенції, щодо поняття «суд, встановлений законом», що стосується дотримання судом спеціальних норм, які регулюють його юрисдикцію, підсудність, повноваження.
Керуючись ст. ст. 3, 51, 63, 64, 74, 81, 82, 87 КК України, ст.ст. 537, 539 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити в задоволенні клопотання захисників адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду через Рівненський районний суд Рівненської області протягом семи днів з дня її оголошення, в порядку ст. 395 КПК України.

Суддя ОСОБА_1