Справа №295/8439/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2020 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представників ДУ «ЖУВП (№8)» ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

засудженого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі клопотання про зміну вироку та призначення більш м`якого покарання в виді позбавлення волі строком на 15 років із звільненням від подальшого його відбування засудженого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ново-Олександрівка Запорізької області, який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Державній установі «Житомирська установа виконання покарань (№8)»,

встановив:

Засуджений ОСОБА_9 звернувся до суду з клопотанням, в якому просить вирок Запорізького обласного суду від 14.06.2000 та ухвалу Верховного Суду України від 07.12.2000 змінити, призначити йому за п.п. а, є, ж, з ст. 93 КК України1960 року покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років та звільнити його від подальшого відбування покарання, оскільки він цей строк вже відбув.

Своє клопотання обґрунтовує тим, що застосування такого виду покарання як довічне позбавлення волі суперечить нормам акту вищої юридичної сили, зокрема статті 28 Конституції України, статті 3 Конвенції, рішенню ЄСПЛ у справі «Петухов проти України» (№2). Зазначає, що вказаним рішенням ЄСПЛ українське довічне покарання без перспективи звільнення було визнане порушенням статті 3 Європейської конвенції «Про захист прав і основних свобод людини» 1950 року, яка передбачає, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Тому застосування цього виду покарання, на думку засудженого, є несумісним з гарантованим правом та у підсумку суперечить ч. 2 ст. 28 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Засуджений стверджує, що довічне позбавлення волі не могло бути призначено особам, які вчинили злочин до набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 № 1483-ІІІ, який вступив в законну силу 04.04.2000 року, оскільки закон зворотної сили не має. Оскільки це нелюдське покарання, яке суперечить людській гідності, що вже встановлено Європейським Судом, то воно ніяк не може бути більш м`яким покаранням, ніж смертна кара чи 15 років позбавлення волі.

В подальшому в заяві від 10.08.2020 уточнив свої вимоги, зазначивши, що просить призначити йому покарання не за ст. 93 КК України 1960 року, а за 115 чинного КК України.

Засуджений в судовому засіданні підтримав клопотання з підстав, викладених у ньому.

Захисник ОСОБА_10 підтримав клопотання засудженого, додатково вказав, що заміна смертної кари довічним позбавленням волі могла бути здійснена Законом № 1483-ІІІ лише у разі, якщо смертна кара як вид покарання була передбачена у КК 1960 року відповідними його положеннями, які були чинними «зберігали свою юридичну силу». А оскільки на момент набрання цим законом сили смертна кара втратила чинність 29.12.1999, то замінювати було нічого, в цей момент існував тільки один вид покарання позбавлення волі до 15 років.

Представник ДУ «ЖУВП (№8)» заперечив проти задоволення клопотання.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання засудженого, оскільки можливість його задоволення не передбачена чинним законодавством.

Дослідивши матеріали особової справи, суд прийшов до таких висновків.

ОСОБА_9 засуджений вироком Запорізького обласного суду від 03.04.1997 за ст.ст. 93 п.п. «а», «е», «ж», «з», 17, 94, 117 ч. 4, 117 ч. 3, 142 ч. 3, 118 ч. 2, 42 КК України (в редакції 1960 року) до смертної кари розстрілу з конфіскацією всього належного йому майна, яке ухвалою Верховного Суду України від 24.07.1997 залишено без змін.
Ухвалою Запорізького обласного суду від 14.06.2000 покарання, призначене ОСОБА_11 вироком Запорізького обласного суду від 03.04.1997 за сукупністю злочинів в виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна. Не погодившись із прийнятим рішенням засуджений подав касаційну скаргу, де вказував, зокрема, що суд фактично посилив йому покарання.

Ухвалою Верховного Суду України від 07.12.2000 ухвалу Запорізького обласного суду залишено без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_11 без задоволення.

Фактично оскаржуючи рішення Запорізького обласного суду від 14.06.2000 та Верховного Суду України від 07.12.2000 року, засуджений висловлює свою незгоду із призначеним йому довічним позбавленням волі.

Згідно ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Частиною 2 статті 21 КПК України встановлено, що вирок та ухвала суду, що набрали законної сили у порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Чинне законодавство не дозволяє суду першої інстанції переглядати вирок іншого суду з підстав неправильного застосування закону. Тим паче не передбачено можливості суду першої інстанції змінювати ухвалу Верховного Суду України на підставі неправильного застосування законодавства. Тому в цій частині клопотання задоволенню не підлягає.

Розглядаючи твердження засудженого, що його покарання у виді довічного позбавлення волі було таким, яке неможливо скоротити, ЄСПЛ звернув увагу на загальні принципи, сформульовані у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства».
Згідно вказаних принципів Конвенцією не заборонено застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів. Однак, щоб таке покарання відповідало вимогам статті 3 Конвенції, воно має бути de jure i de facto таким, яке може бути скороченим, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливості перегляду. Такий перегляд повинен охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою. До цих підстав належить покарання, стримування, захист суспільства та реабілітація.
Тому закріплені у національному законодавстві критерії та умови перегляду повинні бути достатньо чіткими та визначеними, а також відображати відповідну практику Суду. Визначеність у цьому питанні є не тільки загальною вимогою принципу верховенства права, а й лежить в основі процесу реабілітації, який може ускладнитися, якщо порядок перегляду покарання та перспективи звільнення є неясними або невизначеними. Отже, засуджені, яким було обрано покарання у виді довічного позбавлення волі, мають право від самого початку знати, що вони повинні зробити для того, щоб питання про їхнє дострокове звільнення було розглянуто та за яких умов.
В той же час, у справі «Ласло Маг`яр проти Угорщини» Європейський суд з прав людини висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

З даних рішень Європейського суду з прав людини слідує, що на їх виконання Держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, передбачивши в законі умови, за яких існувала би можливість звільнення від покарання у виді довічного ув`язнення чи заміну його більш м`яким.

У своєму рішенні від 08.07.2020 Велика Палата Верховного Суду прийшла до таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ), та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.
В національному законодавстві України, як зазначив Європейський Суд з прав людини, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.
Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідні зміни до законодавства не внесені. Враховуючи відсутність передбачених законом конкретних умов, за яких суд у встановлений законом спосіб міг би визначити, що засудженим виконані необхідні умови для заміни йому довічного позбавлення волі на інший вид покарання, суд позбавлений можливості переглядати призначене судом покарання та задовольнити клопотання. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого, а тому відмовляє у його задоволенні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, -

ухвалив:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про зміну вироку та призначення більш м`якого покарання в виді позбавлення волі строком на 15 років із звільненням від подальшого його відбування відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом семи днів з дня її оголошення, а особою, яка перебуває під вартою, на протязі того ж строку з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя ОСОБА_1