Дата документу 26.01.2021 Справа № 328/764/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/562/21 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 328/764/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст. 183 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференц зв`язку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Токмацького районного суду Запорізької області від 18 грудня 2020 року, якою

продовжено термін запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Басань Пологівського району Запорізької області, українцю, громадянину України, який має середню освіту, не працюючого, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючому за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.3 ст.185 КК України, строком до двох місяців, а саме до 16 лютого 2021 року.

Згідно з матеріалами контрольного провадження, в провадженні Токмацького районного суду Запорізької області знаходиться об`єднане кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст.190, ч.3 ст.185 КК України.
Прокурор в судовому засідання заявив клопотання про продовження ОСОБА_7 дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Прокурор своє клопотання мотивував тим, що строк тримання під вартою спливає 10.01.2021, до цього часу завершити судовий розгляд неможливо, а ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу не зникли і продовжують існувати.
Судом встановлено, що прокурор доведено наявність ризиків, передбачених п.1, п.5 ч.1 ст.177 КПК України.
Крім того, суд першої інстанції вважає за доцільним визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, визначених КПК України у межах 20 розмірів проживання мінімуму для працездатних осіб, тобто в сумі 43 940, 00 гривень.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 посилаючись на порушення судом вимог матеріального і процесуального права просить ухвалу суду скасувати і постановити нову якою, застосувати щодо нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт зазначає, що прокурором у клопотанні про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою взагалі не викладено обставин, які свідчать про те, що наведенні при обранні запобіжного заходу не зменшились або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Зазначає, що наявність судимостей у обвинуваченого автоматично не свідчить про ймовірність вчинення нових злочинів.
Жодних доказів того, що ОСОБА_7 хоча б раз переховувався від суду, або раніше перебував у розшуку, суд першої інстанції не мав, а тому посилання на зазначену обставину є необґрунтованим і неправильним.
Крім того, апелянт зазначає, що у ОСОБА_7 є родина, що свідчить про його міцні соціальні зв`язки, має постійне місце мешкання, наміру вчиняти інші злочини або переховуватися від суду не має, повністю визнає свою провину у інкримінованих злочинах, а тому його належну процесуальну поведінку може забезпечити запобіжний захід у виді домашнього арешту.
Захисник просить апеляційний суд ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову, за якою обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого і його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги обвинуваченого; дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Конституційний Суд України неодноразово вказував на те, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі; обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011; абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017).
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Гарькавий проти України» від 18 лютого 2010 року зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції; цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (§63).
Право на свободу та особисту недоторканність може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини, за вмотивованим рішенням суду, прийнятим в порядку справедливої судової процедури.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Отже, для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен дослідити всі факти «за» та «проти» існування реальних ризиків для обрання запобіжного заходу. Такі доводи повинні бути не загальними і абстрактними, в усіх випадках, суд повинен надати оцінку ризикам.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що ризики встановлені під час застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу не зменшились, і продовжують існувати.
Суд першої інстанції обґрунтовано послався на необхідність продовження запобіжного заходу з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Також судом враховано дані, які характеризують особу обвинуваченого, конкретні обставини вказаного кримінального провадження, наявність ризиків, передбачених п.1, п.5 ч.1 ст.177 КПК України (основними і очевидними є ризики переховування обвинуваченого від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення).
Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.
Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.
У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» № 31315/96 від 25 квітня 2000 року, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.
Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства («W. проти Швейцарії» від 26.01.1993).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що ОСОБА_7 вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Обвинуваченому ОСОБА_7 інкримінується вчинення корисливих кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії умисного тяжкого і нетяжкого злочину, суворість покарань за які передбачає позбавлення волі на певний строк.
Судова колегія зазначає, що з високим ступенем можливо спрогнозувати, що обвинувачений ОСОБА_7 будучи обізнаним про суворість кримінального покарання, яке може бути йому призначене у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може ухилитися від суду шляхом переховування з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому кримінальні правопорушення.
Додатковим підтвердження того, що обвинувачений може переховуватися від суду, на думку апеляційного суду, є факт неодноразового притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів.
Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення (п.5 ч.1 ст.177 КПК України), колегія суддів вважає такий ризик обґрунтованим і доведеним, адже надаючи оцінку матеріалам провадження і особі обвинуваченого, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_7 скоїв нетяжкий і тяжкий корисливий злочин, систематично на протязі свого життя обвинувачений скоював подібні кримінально-карані діяння, загалом обвинувачений був засуджений п`ять разів, що підтверджує наявність ризику скоїти інше кримінальне правопорушення.
Відповідно до правової позиції викладеної у п.80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Однак, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого альтернативних запобіжних заходів, враховуючи тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, суворість покарання за кримінальні правопорушення у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , його можливість переховуватись від суду, скоїти інші кримінальні правопорушення, колегія суддів вважає, що не можуть бути застосовані інші запобіжні заходи до обвинуваченого, окрім тримання під вартою.
Твердження захисника, що ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, має місце проживання, визначає вину, не перебував у розшуку, на думку апеляційного суду, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки дані обставини були предметом дослідження суду першої інстанції, у відповідності до вимог ст.178 КПК України та не спростовують висновків суду про ризики неналежної процесуальної поведінки, навіть з урахуванням наявних у обвинуваченого ОСОБА_7 певних позитивних аспектів, запобігти яким можливо лише через застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Доводи сторони захисту щодо відсутності ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого містять лише посилання на незгоду з наданими стороною обвинувачення матеріалами, а тому їх слід визнати непереконливими, оскільки обставини, на які посилається захисник не можуть у повному обсязі мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на переховування від суду, незаконного впливу на свідків, скоєння інших кримінально-караних діянь.
Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також твердження, що стороною обвинувачення не доведено, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові обставини, колегія суддів вважає безпідставними.
При розгляді клопотання, прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 та встановлена наявність ризиків, визначених п.1, п.5 ч.1 ст.177 КПК України.
Крім того, апеляційний суд додатково наголошує, що суд першої інстанції доводи, які викладені у апеляційної скарзі захисника врахував, та з урахуванням обставин провадження, призначив заставу у розмірі 43940,00 гривень, як альтернативу запобіжному заходу у виді тримання під вартою.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, про що йде мова в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого, колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог КПК України при постановленні ухвали слідчим суддею, не встановлено.
За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів, за наслідками її розгляду, вважає необхідним вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Ухвалу Токмацького районного суду Запорізької області від 18 грудня 2020 року, якою

продовжено термін запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.3 ст.185 КК України, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4