ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/446/21 Справа № 532/308/15-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 23 вересня 2020 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 377, ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,

за участю:

секретаря ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 (в режимі відеоконференці),

обвинуваченого ОСОБА_5 (в режимі відеоконференці),
захисника - ОСОБА_8 (в режимі відеоконференці), -

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 23 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання, задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 на 60 днів, по 21 листопада 2020 року.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на те, що до закінчення строку дії попередньої ухвали про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 , розгляд кримінального провадження не може бути завершено, оскільки судом ще не досліджено значну кількість доказів. Разом з цим, суд, встановивши, що на цей час існує реальна необхідність допиту великого кола свідків, проведення значного обсягу процесуальних дій, дійшов висновку, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, можливого тиску обвинуваченого на свідків, експертів, інших учасників кримінального провадження є реальними та такими, що об`єктивно існують. Також, судом враховано, що навіть за відсутності конкретних відомостей, щодо ухилення обвинуваченого від суду, впливу на свідків, потерпілих, експертів, обставини, за яких вчинені кримінальні правопорушення, їх тяжкість, дають обґрунтовані підстави вважати, що такі ризики мають місце, та у контексті цього кримінального провадження є ймовірність того, що обвинувачений може вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку його тримання під вартою та задовольнити його клопотання про зміну запобіжного заходу на особисте зобов`язання.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги обвинувачений посилається на незаконність рішення суду, яке суперечить вимогам Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та постановлене з істотним порушенням вимог процесуального закону. Обвинувачений вказує, що заявлені стороною обвинувачення ризики на цей час відсутні й не підтверджуються жодними доказами, та судом не надано належної оцінки тим обставинам, що на сьогодні всі речі та документи зібрані і знаходяться у прокурора, потерпілі, спеціалісти, експерти та свідки вже допитані, й не врахував його особу, а саме що він має постійне місце проживання та роботи, має дружину та дітей, учасник ліквідації аварії ЧАЕС 1 категорії, внаслідок чого має інвалідність 2 групи, під час досудового розслідування на першу вимогу з`являвся до органу досудового розслідування. Окрім того, обвинувачений звертає увагу на його поганий стан здоров`я, який підтверджується висновком експерта та неможливість отримання ним належного лікування в умовах тримання під вартою, а тому запобіжний захід щодо нього підлягає зміні.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу підтримали, прокурора, який заперечував проти задоволення скарги та просив ухвалу залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги.

Вирішуючи питання законності судового рішення, ухваленого щодо обвинуваченого ОСОБА_5 суд зазначає таке.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 4 ст. 331 КПК України ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції, не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Частиною 5 статті 199 КПК Ураїни, передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Згідно зі ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції зазначені вимоги кримінального процесуального закону, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , були дотриманні в повній мірі, й суд належним чи дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування такого запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, що можуть перешкодити завершенню судового розгляду до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Так, апеляційним судом встановлено, що на розгляді Гадяцького районного суду Полтавської області знаходиться кримінальне провадження, зокрема, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 377, ч. 3 ст. 27 п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 02.09.2014 щодо ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який було неодноразово продовжено ухвалами судів першої інстанції.

Разом з цим, 23 вересня 2020 року судом першої інстанції було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 та клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного на більш м`який, не пов`язанний з триманням під вартою.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Як видно із матеріалів провадження, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 178 КПК України, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому злочинів, які відностяться до категорії тяжких та особливо тяжких, суворість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні цих злочинів, особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, освіту, місце роботи та засоби існування, а також, його моральні принципи, сімейний стан, міцність соціальних зв`язків та стан здоров`я, зокрема, наявність у нього ряду захворювань, які встановлені висновком судово-медичної експертизи й відсутність відомостей про неможливість його утримання в установі попереднього ув`язнення.

Разом з цим, оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

З огляду на викладене, суд встановив, що ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, незаконного впливу на свідків, потерпілих, експертів й інших учасників провадження, та переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, не зменшилися та не припинили існувати, й дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою та відсутність процесуальної можливості застосування менш суворого виду запобіжного заходу, зокрема, особистого зобов`язання, оскільки він не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_5 .

Так, оцінюючи наявність ризику незаконного впливу на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні, суд першої інстанції виходив із вимог КПК України щодо порядку отримання показань цих осіб на різних його етапах, та те, що ризик такого впливу з боку обвинуваченого існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та їх дослідження.

Ці висновки узгоджуються із практикою Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинувачених та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Отже, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 й доводи сторони захисту про необхідність зміни запобіжного захисту з тримання під вартою на особисте зобов`язання, та належно з`ясував всі обставини, які мають значення для вирішення цих питань.

До того ж, апеляційним судом не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Отже, твердження обвинуваченого в скарзі, що прокурором та судом не обґрунтовані ризики, є безпідставними і такими, що не відповідають фактичним обставинам провадження, оскільки наявність у провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які існували на момент обрання запобіжного заходу, не зменшились є обґрунтованими та об`єктивно існують, а тому для їх запобіганню було продовжено застосування щодо ОСОБА_5 саме запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З огляду на викладене, колегія суддів, також не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.

Щодо доводів обвинуваченого про ненадання належної оцінки судом, зокрема, його особі, а саме що він має постійне місце проживання, місце роботи, дружину та дітей, а також стану його здоров`я, то ці обставини були об`єктом дослідження судом при продовженні строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Наявність тих обставин, що обвинувачений має статус учасника ліквідації аварії ЧАЕС 1 категорії та є інвалідом 2 групи, хоча і мають місце, однак не є безумовними підставами для відмови в продовженні дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Окрім того, апеляційний суд зауважує, що наведені обставини в цьому випадку не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого.
Твердження обвинуваченого, щодо того, що провадження щодо нього було сфальфіковано, та його винуватість у вчиненні ікримінованих йому злочинів не доведено жодними доказами є неспроможними, оскільки на цьому єтапі провадження, апеляційний суд не вправі перевіряти обгрунтованість обвинувачення та довденність його винуватості, так, як, у відповідності до ст. 368 КПК України, це є компетенцією суду при ухваленні вироку, після виходу до нарачої кімнати.
Отже, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого, суд в повній мірі обґрунтував своє рішення щодо необхідності продовження застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження і врахував при цьому практику ЄСПЛ.

Разом з цим, колегія суддів враховує посилання прокурора в суді першої інстанції на поведінку обвинуваченого під час судового розгляду, зокрема його намагання перешкодити встановленню істини у справі шляхом затягування судового розгляду через ініціювання перед судом, як безпосередньо, так і через своїх захисників, вирішення питань, не пов`язаних із дослідженням доказів, а також через ініціювання дослідження доказів поза межами судового розгляду, у зв`язку з чим розгляд провадження неодноразово відкладався.

Однак, враховуючи тривалість строку протягом якого обвинувачений ОСОБА_5 знаходиться під вартою, строк протягом якого кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції та, що судовий розгляд ще не завершено, а також положення ст. 28 КПК України й ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає за необхідне, звернути увагу суду на необхідність дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження.

Всі викладені обвинуваченим апеляційні доводи були предметом дослідження суду при продовженні ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги судом не встановлено.

Окрім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що строк дії оскаржуваної ухвали, на час апеляційного розгляду, сплинув, а застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_5 продовжено, зокрема ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 16 січня 2021 року, до 16 березня 2021 року.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задовволення, а ухвали суду першої інтснації - без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 23 вересня 2020 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 залишення без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4