Дата документу 08.12.2020 Справа № 314/2951/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
Єдиний унікальний № 314/2951/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1633/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференц зв`язку, матеріали кримінального провадження, за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 , на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 серпня 2020 року, якою

відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська виправна колонія (№20)», про умовно-дострокове звільнення.

Згідно з ухвалою суду, до Вільнянського районного суду Запорізької області від засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська виправна колонія (№20)», надійшло клопотання про умовно-дострокове звільнення.

Відмовляючи в задоволення клопотання засудженого суд першої інстанції зазначив, що поведінку засудженого за весь час відбування ним покарання у своїй сукупності не можна вважати стабільно позитивною та активною, оскільки поряд із заохоченнями, засуджений порушував режим відбування покарання. При вивчених обставинах суд не знайшов достатніх підстав для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_7 , оскільки він до теперішнього часу не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності не можуть свідчити, на погляд суду, про його виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 зазначає, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою. Апелянт вважає, що він довів своє виправлення і до нього можливо застосувати положення ст.81 КК України.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав, ухвалу суду законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає у зв`язку з наступним.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України передбачено, що вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.

Згідно ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Частиною 2 ст.81 КК України передбачено , що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
У пункті 1 частині 3 ст.81 КК України зазначено , що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим: не менше половини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, а також за необережний тяжкий злочин.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2020 №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засудженні, які протягом всього, а не певного часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення і для цього дані беруться в їх сукупності.
Відповідно до ст.6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основаними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський влив.
Зі змісту ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення засуджених від відбування покарання після фактичного відбування частини строку покарання є правом, а не обов`язком суду.
Відповідно до матеріалів провадження встановлено, що ОСОБА_7 засуджений до 12 років позбавлення волі на підставі вироку Бердянським міськрайонним судом Запорізької області від 27.06.2012 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.152 КК України.
За час відбування покарання у ДУ «Вільнянська виправна колонія (№20)» засуджений ОСОБА_7 двічі притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника установи, стягнення зняті і погашені в установленому законом порядку. ОСОБА_7 не бере участь у роботі самодіяльних організацій, виховних заходів.

Постановою начальника установи від 07.11.2017 ОСОБА_7 переведено до дільниці ре соціалізації на невідбутий строк за порушення режиму відбування покарання.

За виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки три рази заохочувався правами начальника установи, та три рази правами начальника відділення.

Засуджений не працевлаштований, але приймає участь в роботах з благоустрою прилеглої території установи, праця засудженого ОСОБА_7 використовується для житлової зони установи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 , повно та об`єктивно врахував данні щодо особи засудженого, його поведінку за весь час відбуття покарання, його відношення до праці та заходів, які проводяться адміністрацією установи з метою виховного впливу на засуджених та дійшов правильного висновку про відсутність переконливих доказів, які б у своїй сукупності свідчили про доведеність виправлення засудженого та відсутність передбачених законом підстав для його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Відповідно до характеристики засудженого ОСОБА_7 , довідки про заохочення та стягнення засудженого, довідки про працевлаштування колегія суддів вважає, що в сукупності данні про особу засудженого за період відбування ним покарання безперечно не свідчать про його усталену сумлінну поведінку і, відповідно, доведення його виправлення.

Наявність заохочень та виконання робіт з благоустрою і використання праці в житловій зоні установи виконання покарань само по собі не свідчить про виправлення засудженого та досягнення мети покарання, визначеної у ст.50 КК України, а саме зміни особи засудженого, виправлення його антисоціальних засад та формування засад правомірної поведінки, поваги до правил і традицій людського співжиття.

На думку колегія суддів, процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним всього часу відбування покарання. При цьому суд приймає до уваги поведінку засудженого під час відбування покарання, працевлаштування, наявність притягнень до дисциплінарної відповідальності, що свідчить про те, що засуджений не довів, що його поведінка є стабільно-позитивною та активною, а отже і не довів свого виправлення, тому до нього не може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Твердження апелянта про те, що він довів своє виправлення і до нього можливе застосування положення ст.81 КК України, колегією суддів визнаються такими, що не спроможні спростувати висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування до нього ст.81 КК України.

З посиланням апелянта в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та підлягає скасуванню, колегія суддів не згодна, оскільки апелянт не зазначає у скарзі об`єктивні данні на спростування висновків суду першої інстанції, а тому доводи засудженого є безпідставними.
Колегія суддів зазначає, що процес виправлення засудженого ОСОБА_7 не досягло тієї стадії, на якій відбування засудженим призначеного покарання у виді позбавлення волі перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в інших умовах без ізоляції від суспільства.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення і не вбачає підстав для його скасування з викладених в апеляційних скарзі мотивів.
З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 серпня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська виправна колонія (№20)», про умовно-дострокове звільнення, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4