Ухвала
іменем України
30 грудня 2020 року

м. Київ
справа №449/425/20

провадження №51-6242ск20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Перемишлянського районного суду Львівської області від 5 серпня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 1 грудня 2020 року,
встановив:
За вироком Перемишлянського районного суду Львівської області від 5 серпня 2020 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Добряничі Перемишлянського району Львівської області, визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Районний суд встановив, що ОСОБА_4 2 лютого 2020 року близько 12:50, керуючи автомобілем марки «RENAULT KANGOO», д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись ним заднім ходом у селі Добряничі Перемишлянського району Лвівської області від приміщення магазину ПП «Гуменчук» по вул. Шевченка, 43 у напрямку до проїзної частини вулиці Шевченка, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед початком руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкод іншим учасникам руху, здійснив наїзд на потерпілу ОСОБА_5 , яка стояла нерухомо позаду керованого ним автомобіля, порушивши вимоги Р. 1 п. п. 1.5, 1.10 (в частині значення терміну «небезпека для руху»); Р. 2 п. 2.3 б), д); Р. 10 п. п. 10.1, 10.9 та Р. 12 п. 12.3 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого остання померла.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 1 грудня 2020 року залишив вирок без змін.

У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи доведеності винуватості у вчиненні вказаного злочину, просить змінити вказані судові рішення через невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про його особу унаслідок суворості й призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та на підставі ст. 75 КК звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК. При цьому ОСОБА_4 зазначає, що апеляційний суд не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги сторони захисту й безпідставно відмовив у її задоволенні. На думку засудженого, при постановленні судових рішень суди обох інстанцій не врахували, що він щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, надав потерпілій ОСОБА_6 матеріальну допомогу на поховання її матері. Окрім цього, на думку ОСОБА_4 , судами не в повній мірі було враховано наявність в матеріалах кримінального провадження заяви потерпілої ОСОБА_6 про вимогу не позбавляти його права керувати транспортними засобами.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Згідно з положеннями ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.
Як убачається з наданих до касаційної скарги копій судових рішень, районний суд, обґрунтовуючи свій висновок у вироку щодо виду та розміру покарання, яке підлягало призначенню ОСОБА_4 згідно з вимогами ст. 65 КК, разом із ступенем тяжкості вчиненого злочину, який за класифікацією ст. 12 КК відноситься до тяжкого злочину, також урахував й дані про особу засудженого, який раніше не судимий, за місцем реєстрації, проживання та навчання характеризується позитивно, на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває, щиро розкаявся у вчиненому.
Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав його щире каяття, сприяння розкриттю злочину. Також судом було враховано і відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Як убачається з копії вироку, місцевий суд і врахував думку потерпілої, яка не бажала обвинуваченому суворого покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства та відсутність до обвинуваченого жодних претензій морального чи матеріального характеру, а також наслідки даного злочину у виді смерті потерпілої.
Зваживши на всі ці обставини, місцевий суд умотивовано дійшов висновку про призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК та визначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, а також встановивши наявність підстав для застосування ст. 75 КК, звільнив його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням із іспитовим строком 3 роки та поклав на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.
Таким чином, при призначенні покарання засудженому суд першої інстанції повністю дотримався приписів статей 50, 65 КК. Таке покарання є справедливим, необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим унаслідок суворості не вбачається.
Крім того, наведені в касаційній скарзі засудженого доводи про невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про його особу через суворість є аналогічними тим, що були викладені в апеляційній скарзі сторони захисту та ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який надав на ці доводи умотивовані відповіді та зазначив конкретні підстави з яких апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 було залишено без задоволення, а вирок - без змін.
При цьому в своєму рішенні суд апеляційної інстанції правильно вказав про те, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_4 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки, мотивував належним чином своє рішення, врахувавши обставини скоєного, а також те, що внаслідок вчинення обвинуваченим правопорушення сталась загибель людини, що в свою чергу не може ставити під сумнів його законність у частині призначення обвинуваченому додаткового виду покарання.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими і за своїм змістом відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 КПК.

Наведені в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 доводи не містять обґрунтувань, які би вказували про явну невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про його особу через суворість, з огляду на положення ст. 414 КПК, і можуть бути підставами для зміни оскаржуваних рішень відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу.
Таким чином, зміст касаційної скарги засудженого та наведені у ній доводи не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Cуд

постановив:
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Перемишлянського районного суду Львівської області від 5 серпня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 1 грудня 2020 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3