Провадження № 11-кп/4823/37/21
Категорія - ч. 1 ст. 190 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

З участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої - ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006501 за апеляційною скаргою прокурора Чернігівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 травня 2020 року щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Чернігова, не працюючого, маючого на утриманні неповнолітню доньку, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Новозаводський районний суд м. Чернігова від 20 травня 2020 року ОСОБА_9 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 190 КК України та виправданий у зв`язку з не доведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_7 відмовлено.

Судові витрати в кримінальному провадженні за проведення судових експертиз в сумі 680,00 грн. віднесено на рахунок держави.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до статті 100 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор Чернігівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 в поданій апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 120 год. В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор вказує, що надані стороною обвинувачення докази вини ОСОБА_9 повністю проігноровано, коротко викладено показання свідка ОСОБА_10 , які підтверджуються відеозаписом з бодікамери патрульного поліцейського, також, викладено короткий зміст показань потерпілої ОСОБА_7 . Прокурор вважає, що матеріалами досудового розслідування повністю доведено наявність прямого умислу з боку ОСОБА_9 , тобто останній усвідомлював, що вилучає чуже майно, на яке він не має ніякого права, передбачав спричинення матеріальної шкоди і бажав завдати таку шкоду. Апелянт вважає, що посилання обвинуваченого на можливе викрадення у нього браслету із золота повністю спростовується тим, що останній до правоохоронних органів не звертався. Крім того, зазначає, що обвинувачений продовжує вчиняти аналогічні злочини, у зв`язку з чим органом досудового розслідування розпочато інше кримінальне провадження.

В поданих запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник-адвокат ОСОБА_8 просить залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Суд першої інстанції встановив, що згідно обвинувального акту, досудовим розслідуванням встановлено, що 06 жовтня 2018 року ОСОБА_9 , діючи умисно, з корисливих мотивів, маючи умисел на заволодіння чужим майном, знаходячись біля будинку АДРЕСА_3 , шляхом зловживання довірою ОСОБА_7 , заволодів її золотим браслетом 585 проби, вагою 20 грамів, вартість якого згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 4514/19-24 від 04 листопада 2019 року складає 25893 грн. 00 коп., чим спричинив останній матеріальну шкоду на вказану суму.

ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, а саме у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство).

Ухвалюючи виправдувальний вирок місцевий суд зазначив, що стороною обвинувачення не надано суду прямих та достатніх доказів на підтвердження наявності в діянні ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Стороною обвинувачення не доведено, що в діях ОСОБА_9 наявний умисел на заволодіння майном потерпілої ОСОБА_7 , таким чином, вина ОСОБА_9 у вчиненні ним інкримінованого злочину не доведена. І враховуючи, що браслет потерпілої він отримав для здійснення ремонту, жодного доказу про наявність у ОСОБА_9 умислу на заволодіння майном у момент його отримання суду не надано, тому, на думку суду, між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 виникли цивільно-правові відносини.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які заперечили проти викладених в апеляційній скарзі прокурора вимог, думку прокурора та потерпілої ОСОБА_7 , які просили задовольнити подану апеляційну скаргу, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею ст. 62 Конституції України гарантується, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Серед засад кримінального провадження, за змістом ст. 7 КПК України, є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Згідно ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Такий обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Так, у справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06 грудня 1998 р. (п. 146) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

На виконання вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має відповідати критеріям законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав дані вимоги закону в повному обсязі, а будь-які правові підстави для скасування виправдувального вироку, відсутні.

З матеріалів кримінального провадження видно, що суд першої інстанції, встановивши, що обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_9 не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, виправдав його у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад вказаного кримінального правопорушення.

На думку сторони обвинувачення, винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доводиться зібраними по справі доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження, які були досліджені судом безпосередньо в судовому засіданні, а саме:

- показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка показала, що знайома з ОСОБА_9 5-7 років, неодноразово зверталась до нього щодо ремонту ювелірних виробів та їх виготовлення. Віддала йому браслет та 1000 грн. на ремонт, який за переконанням останньої повинен був тривати - тиждень. На прохання сина обвинувачений скинув фото деталі і замок браслета, а в подальшому не повертав браслет та не відповідав на дзвінки в зв`язку з чим вона написала заяву до правоохоронних органів, щоб повернули золото і про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_9 ;

- показаннями свідка ОСОБА_10 (командир взводу БПП), згідно яких у жовтні 2019 року був викликаний по АДРЕСА_4 , з приводу що заявник здав в ремонт свій золотий браслет, який чоловік тривалий час не повертає. На місці була жінка і її син та присутній ОСОБА_9 , який не заперечував, що він отримав браслет, але не повертає, оскільки потрапив в аварію і тривалий час перебував на лікуванні;

- показаннями свідка ОСОБА_11 (слідчий) згідно яких потерпілу ОСОБА_7 вперше побачила в Чернігівській місцевій прокуратурі, яка сиділа на прийом зі скаргою і пояснила, що справу закрито за її заявою. Порадила їй звернутись до Чернігівського відділу поліції з письмовою заявою. В ході допиту ОСОБА_7 повідомила, що в неї є фото сина з браслетом і надала його. Розписку ОСОБА_9 написав їй, дату не пам`ятає;

- заяві про вчинене кримінальне правопорушення від 26 жовтня 2019 року, в якій ОСОБА_7 зазначила, що 06 жовтня 2018 року передала золотий браслет вагою 20 гр. для ремонту ОСОБА_12 , який мешкає АДРЕСА_5 , однак до теперішнього часу останній браслету не повернув;

- висновку експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи від 04 листопада 2019 року № 4514/19-24, відповідно до якого за даними підприємств, що здійснюють торгівлю ювелірними виробами, вартість браслету виготовленого із золота 585 проби, вагою 20 грамів, плетіння «ролекс», як ювелірного виробу аналогічного за товарними характеристиками станом на 06 жовтня 2018 року складає 25893,00 грн.;

- протоколі огляду речей від 30 жовтня 2019 року, згідно якого було оглянуто оптичний носій (диск) з одним відеофайлом «»;

- розписці ОСОБА_9 без дати, відповідно до якої він у дворі будинку, що по АДРЕСА_6 , взяв у ОСОБА_7 для ремонту золотий ланцюжок 585 проби вагою двадцять грамів та не повернув;

- протоколу огляду речей від 28 жовтня 2019 року, згідно якого проведений огляд мобільного телефону Iphone 7, наданого ОСОБА_13 . При перегляді контактів, встановлено переписку з абонентським номером НОМЕР_1 , який підписано як « ОСОБА_14 ». 04 травня 2019 на номер ОСОБА_13 надійшло повідомлення у мережі «Viber» від «Коли ювелир» з фотографією частини золотого браслету. 26 травня 2019 року смс-повідомлення до контакту « ІНФОРМАЦІЯ_2 » з текстом: «я надеюсь браслет уже готов» надсилає ОСОБА_13 , яке отримане та прочитане.

Оцінивши досліджені у кримінальному провадженні докази, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності, суд обґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок, пославшись на п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, так як дійшов правильного висновку, що зібрані у справі докази не доводять, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_9 є склад інкримінованого йому кримінального правопорушення, а усі сумніви й припущення щодо доведеності обвинувачення підлягають тлумаченню на користь обвинуваченого, з чим цілком погоджується колегія суддів.

Вказана позиція викладена також і у п. 146 справи «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року, де Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Зокрема, в ході судового розгляду даного кримінального провадження, в межах пред`явленого обвинувачення, судом першої інстанції цілком повно, об`єктивно та всебічно досліджені здобуті в провадженні докази, наявні в матеріалах кримінального провадження та дано їм належну правову оцінку, на виконання вимог ст. 94 КПК України.

Доводи прокурора про те, що суд першої інстанції при оцінці доказів належним чином їх не оцінив, а матеріалами досудового розслідування повністю доведено наявність прямого умислу з боку ОСОБА_9 на заволодіння майном, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК, що передбачають: Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом; Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Крім того, законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Зазначене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відповідно до частини 5 статті 9 КПК повинна враховуватися при застосуванні кримінального процесуального законодавства України. Так, ЄСПЛ вважає, що доведення "поза розумним сумнівом" відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються при визначенні кримінальної відповідальності і має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення по справах "Козинець проти України", "Авшар проти Туреччини", "Севтап Везнедароглу проти Туреччини").

Враховуючи вищевказане, а також проаналізувавши кримінально-правові ознаки диспозиції ч. 1 ст. 190 КК України (заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою), яка інкримінувалася обвинуваченому ОСОБА_9 , колегія суддів приходить до висновку, що ці докази поза розумним сумнівом не доводять кожний з елементів даного складу злочину, які є важливими для правової кваліфікації діяння.

Згідно диспозиції статті 190 КК України об`єктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні чужим майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживанні довірою; суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом і корисливим мотивом. Відсутність хоча б одного зі складових елементів складу злочину шахрайства, у тому числі об`єктивної та суб`єктивної сторони, означає, що дії особи, поведінка якої оцінюється, не є злочином, та може свідчить про наявність між цією особою та потерпілим цивільно-правових відносин.

Показання допитаних свідків, потерпілої та надані стороною обвинувачення докази, жодним чином не свідчать про наявність у ОСОБА_9 прямого умислу на заволодіння браслетом потерпілої в момент його отримання.

Натомість, колегія суддів звертає увагу, що згідно матеріалів кримінального провадження через тривалий проміжок часу після отримання браслету обвинувачений відправляв сину потерпілої на прохання останнього фотографії деталей браслету та пояснював що ще працює з ним, тобто вказана обставина свідчить про достовірність його показань та відсутність умислу, навіть на той час, на заволодіння ювелірним виробом.

Твердження апеляційної скарги прокурора, що згідно відеозапису з бодікамери патрульного та пояснень свідка ОСОБА_15 слідує, що ОСОБА_9 фактично зізнався у вчиненому, на переконання судової колегії є надуманим судження, оскільки обвинувачений лише повідомив про відсутність вже у нього браслету.

Обов`язковою вимогою для констатації наявності у діях особи складу ст. 190 КК України є наявність умислу на здійснення шахрайський дій щодо заволодіння майном ще до добровільної передачі потерпілим майна.

Це узгоджується з положеннями п.18 Постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» згідно якого отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане як шахрайство лише в тому разі, коли винна особа ще в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, не виконуючи зобов`язання.

Проте, на підтвердження обставин, викладених у обвинувальному акті щодо скоєння ОСОБА_9 шахрайства саме шляхом обману прокурором жодного доказу не надано.

За встановленими обставинами, зокрема і за показаннями потерпілої та свідка ОСОБА_13 , обвинувачений дійсно деякий час працював з браслетом, наданим його для ремонту, оскільки вказані особи не заперечували, що деталі браслету надіслані у фотографії обвинуваченим їм не належать.

І тривале знаходження у обвинуваченого браслету не доводить наявності у ОСОБА_9 умислу на заволодіння майном потерпілої за обставин, викладених в обвинувальному акті.

Крім того, місцевий суд обґрунтовано зазначив, що втрата браслету, неповернення його через тривалість ремонту в зв`язку з особистими обставинами, зокрема, хворобу тещі, травмування обвинуваченого в ДТП та лікування, на чому наголошував ОСОБА_9 , узгоджуються між собою та жодними доказами не спростована.

На спростування вказаних висновків суду і в ході апеляційного розгляду належних доказів надано не було.

При цьому, апеляційний суд констатує, що в апеляційній скарзі прокурор вказує на невірну оцінку судом доказів по справі. Разом з тим, прокурор в апеляційній скарзі та під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції не заявляв клопотання про дослідження доказів, яким на його думку дана невірна оцінка, або які неповно досліджені місцевим судом.

За змістом ч.3 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції, за клопотанням учасників судового провадження, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Апеляційний суд вважає, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК України. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції - перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Тобто, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Також апеляційний суд наголошує, що положення ч. 1 ст. 404 КПК України ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги стільки рішення»).

Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги.

Разом з цим, приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги прокурора Чернігівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , які останнім були підтриманні у повному обсязі, про існування підстав для скасування вироку з ухваленням нового вироку, з у зв`язку з невідповідністю висновків суду викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, сторона обвинувачення не скористалась можливістю заявити клопотання у порядку ч. 3 ст. 404 КПК України про повторне дослідження й оцінку доказів, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений права повторно дослідити докази по справі.

Одночасно, апеляційний суд вважає, що висновки суду та оцінка доказів по справі, викладені в оскаржуваному вироку з достатньою повнотою, не містять протиріч та не викликають у апеляційного суду сумнівів щодо правильності таких висновків, в тому числі і з огляду на те, що протилежне не було доведено прокурором на стадії апеляційного розгляду.

За таких обставин, колегія суддів констатує, що апеляційний суд вичерпав всі визначені законом можливості для з`ясування обставин справи, зокрема, перевірки доводів апеляційних скарг в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та дослідженим місцевим судом доказів, та з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 22, 26 КПК України, у відповідності до яких на суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності клопотань сторін кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема позицію суду у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 року, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016 року), в яких серед іншого, ЄСПЛ зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».

Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження (п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі». Тому за відсутності клопотання про дослідження доказів апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року, «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року, «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенням ч.3 ст.404 КПК України, за умови підтримання прокурором вимог апеляційної скарги сторони обвинувачення лише в частині скасування вироку місцевого суду та ухвалення нового вироку, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів закріплених в положенням зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

За наведених вище обставин, доводи апеляційних скарг прокурора про існування підстав для скасування оскаржуваного вироку, з мотивів невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, апеляційний суд визнає декларативними, безпідставними та необґрунтованими.

Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що стороною обвинувачення не надано доказів для доведення винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, а досліджені докази не узгоджуються із принципом «доведення поза розумним сумнівом».

Зміст оскаржуваного вироку засвідчує, що усі надані сторонами докази, оцінені судом як окремо, так і у їх сукупності з дотриманням положень ст. ст. 94, 96 КПК України.

Судова колегія акцентує увагу, що за вимогами ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, і не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, суд першої інстанції дав належну оцінку доказам та прийняв вмотивоване рішення про виправдання обвинуваченого за ч.1ст. 190 КК України за недоведеністю, що в діях ОСОБА_9 є склад інкримінованого кримінального правопорушення, що передбачено п.3 ч.1 ст. 373 КПК України.

Необхідно також зазначити про недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність обвинуваченого. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь особи. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року зазначено, що в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом в світлі пункту 2 статті 6, і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

З огляду на викладене, дотримуючись закріпленої в ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, а вирок суду першої інстанції вважає законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Чернігівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Новозаводський районний суд м. Чернігова від 20 травня 2020 року щодо ОСОБА_9 без змін.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції,

СУДДІ:

ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3