Справа №585/4181/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/104/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання -

ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 585/4181/19 за апеляційними скаргами заступника прокурора Сумської області ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чижикове, Роменського району, Сумської області та мешканця АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

УСТАНОВИЛА:

До апеляційного суду надійшли апеляційні скарги:

- заступника прокурора Сумської області ОСОБА_6 , згідно якої вирок підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції;

- прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , згідно якої вирок суду підлягає скасуванню у зв?язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбуття призначеного покарання зі встановленням іспитового строку 3 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; - повідомляти у повноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та/або роботи.

Вирішено питання про долю речових доказів.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги заступник прокурора Сумської області ОСОБА_6 зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції щодо необхідності кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки відповідно до даних судово медичної експертизи № 299 від 27 вересня 2019 року колото різана рана потерпілого могла утворитися при обставинах, на які вказував обвинувачений. Таким чином, тілесні ушкодження потерпілого могли утворитися в результаті захисту обвинуваченого.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 зазначає про невідповідність вироку вимогам статей 368, 370 КПК України, в частині необхідності застосування відносно обвинуваченого положень ст. 75 та 76 КК України.

В запереченні на апеляційні скарги прокурорів захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_11 зазначає про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки під час судового засідання були дослідженні всі обставини вчиненого кримінального правопорушення та окремо судом першої інстанції було надано оцінку діям обвинуваченого на відповідність статтям 36 та 124 КК України та наведено достатні мотиви щодо відсутності підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого.

Згідно з вироком, 30 серпня 2019 року о 22 год. 00 хв., ОСОБА_8 , знаходився в будинку свого знайомого ОСОБА_12 , за адресою: АДРЕСА_2 , де час словесного конфлікту та взаємної штовханини з ОСОБА_13 , після того як останній схопив за шию ОСОБА_8 та нагнув його тулубом до низу, правою рукою дістав з кишені своєї куртки складний ніж, який мав при собі та наніс один удар ножем в праву передню частину живота ОСОБА_13 , заподіявши потерпілому ОСОБА_13 тяжке тілесне ушкодження.

Вислухавши доповідь судді, прокурора, яка повністю підтримала вимоги апеляційної скарги заступника прокурора області та частково вимоги апеляційної скарги прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого та його захисника, що заперечували проти апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог кримінального процесуального закону, судом першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню дотримано в повному обсязі.

Оскільки заступником прокурора Сумської області ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі порушується питання про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого, за відмінною статтею ніж зазначено в обвинувальному акті та вироку, тобто не за ч. 1 ст. 121 КК України, при цьому, питання про недопустимість чи не достатність доказів не порушується, тому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне перевірити вказані доводи саме з позиції коректності кваліфікації дій обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_8 суду пояснив, що 30 серпня 2019 року, разом з ОСОБА_14 та ОСОБА_15 прийшов до свого знайомого ОСОБА_12 , де також був і ОСОБА_13 . Через деякий час після приходу між ним та ОСОБА_13 виник словесний конфлікт, який переріс в штовханину. ОСОБА_13 схопив його за шию та почав стискати, він намагався вирватися але не зміг. Після цього він дістав із кишені ніж та вдарив ним ОСОБА_13 у живіт з боку. Але умислу наносити йому ножове поранення він не мав. Як так вийшло пояснити не зміг. У вчиненому щиро розкаявся.

Свої показання ОСОБА_8 підтвердив в ході слідчого експерименту 31 серпня 2019 року, в ході якого ОСОБА_8 показав як він 30 серпня 2019 року, перебуваючи в будинку ОСОБА_16 , підчас словесного конфлікту з ОСОБА_17 , підійшов до нього, ОСОБА_17 схопив його шию та почав стискати. Він намагався вирватись, але не зміг і тому дістав із кишені ніж та наніс ОСОБА_17 один удар у живіт.

Висновком експерта № 298 від 27 вересня 2019 року, стверджується, що характер і локалізація тілесних ушкоджень у ОСОБА_13 , у вигляді проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини з пошкодженням печінки не виключає можливості утворення їх при обставинах продемонстрованих підозрюваним ОСОБА_8 під час слідчого експерименту.

Потерпілий в судовому засіданні від дачі показань відмовився. Зазначив лише, що він пробачає обвинуваченого та просить його не карати.

Допитана судом свідок ОСОБА_18 пояснила, що у серпні 2019 року десь 30 чи 31 числа їй зателефонували о 22 годині вечора сусіди і сказали, що ОСОБА_8 підрізав потерпілого ОСОБА_19 . Вона взяла бинт і перекис водню і поїхала надавати першу допомогу. Бесараб лежав на вулиці на дорозі. Біля нього були люди: ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 . Потерпілий був у свідомості, але не говорив. Чи був в стані сп`яніння не помітила, бо злякалась. Рана була одна різана до двох сантиметрів у підребер`ї. Крові було багато, штани і светр були в крові. Коли вона підійшла до потерпілого, то рану тримали і закривали полотенцем. Чижик сидів біля ОСОБА_19 і тримав за плечі.

Свідок ОСОБА_24 суду пояснив, що у серпні 2019 року ввечері бачив, що ОСОБА_19 лежить на землі, а ОСОБА_23 сидить поряд. Повідомив, що також на наступний день він був понятим при слідчому експерименті. Охарактеризував ОСОБА_23 як спокійну та урівноважену особу.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що він проживає в с. Гаврилівка, Роменського району сам. В жовтні 2019 року ввечері до нього прийшли знайомі ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , а з ними прийшов ОСОБА_8 та на час їх приходу у нього вдома був ОСОБА_13 . Під час вживання спиртного, ОСОБА_13 почав сваритись із ОСОБА_8 . ОСОБА_13 вирвався від ОСОБА_8 і вибіг на вулицю. Ножа у ОСОБА_8 не бачив.

Аналогічні пояснення дав суду і свідок ОСОБА_26 .

Факт події стверджується протоколом огляду місця події від 30 серпня 2019 року з фототаблицями, з якого вбачається, що місцем огляду є господарство розташоване за адресою АДРЕСА_2 . В кухонній кімнаті, на килимі виявлено плями речовини бурого кольору та на подвір`ї куртку коричневого кольору розміру 44 з виявленою плямою бурого кольору та двома прорізами підкладки. Вирізано прямокутник килимка з виявленими слідами речовини бурого кольору та вилучено куртку.

За інформацією КНП «Роменська ЦРЛ» РМР від 18 вересня 2019 року, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходився на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні з 30 серпня 2019 року по 16 вересня 2019 року з діагнозом: «Проникаюче ножове поранення черевної порожнини з пошкодженням печінки. Алкогольне сп`яніння.».

В ході проведення слідчого експерименту від 25 вересня 2019 року, ОСОБА_13 продемонстрував як 30 серпня 2019 року ОСОБА_8 підійшов до нього в будинку ОСОБА_16 , та ножем, який дістав із кишені наніс йому декілька ударів в живіт. Дії ОСОБА_23 припинили ОСОБА_22 та ОСОБА_27 , які відштовхнули його від нього. Після чого він побоюючись за своє життя вибіг із будинку та пішов до дому. На шляху до дому йому стало зле та він впав та каретою швидкої був доставлений до Роменської ЦРЛ.

Показання потерпілого стверджуються висновком експерта № 299 від 27 вересня 2019 року, згідно з яким у потерпілого ОСОБА_13 колото - різана рана, проникаюча в черевну порожнину, могла утворитися при обставинах продемонстрованих потерпілим під час слідчого експерименту.

Показання потерпілого стверджуються і показаннями свідка ОСОБА_26 , який в ході проведення слідчого експерименту 25 вересня 2019 року, показав, що конфлікт між ОСОБА_28 та ОСОБА_17 виник на кухні в будинку ОСОБА_16 та продемонстрував, місце де стояв ОСОБА_17 біля столу обличчям до входу та як ОСОБА_29 , під час словесного конфлікту з ОСОБА_17 , піднявся з дивану, підійшов до нього, та вони зчепились між собою.

Висновком експерта № 297 від 27 вересня 2019 року, встановлено, що згідно оригіналу історії хвороби № 771/1025 хірургічного відділення Роменської ЦРЛ, ОСОБА_13 , 1981 року народження, знаходився на стаціонарному лікуванні з 30 серпня 2019 року по 16 вересня 2019 року з діагнозом: «Проникаюче ножове поранення черевної порожнини з пошкодженням печінки.» Тілесні ушкодження можуть відповідати терміну 30 серпня 2019 року, що підтверджується медичною документацією, і не протирічить матеріалам справи. Характер пошкоджень вказує на те, що вони могли утворитися від дії предмета з колото-ріжучими властивостями, на що вказують рівні краї і загострені кінці рани, проникаючої в черевну порожнину. Вищевказані тілесні ушкодження згідно п. 2.1.3 к, правил визначення тяжкості тілесних ушкоджень, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя.

Висновком експерта № 322 від 21 жовтня 2019 року, стверджується, що згідно наданій на судово-медичну експертизу медичній документації у потерпілого ОСОБА_13 , 1981 року народження, при надходженні в стаціонарі 30 серпня 2019 року о 23 годині 50 хвилин була виявлена одна колото-різана рана в ділянці 8 ребра справа, проникаюча в черевну порожнину. Під час хірургічної операції 31 серпня 2019 року потерпілому був проведений розтин черевної порожнини з ушиванням ран печінки і дренування черевної порожнини.

З пояснень як самого обвинуваченого так і пояснень свідків, а також даних слідчих експериментів та висновків експертів вбачається, що жоден із очевидців події не назвав ситуацію, що склалася між обвинуваченим та потерпілим небезпечною. Крім того, саме обвинувачений наблизився для вирішення ситуації до потерпілого, конфлікт тривав досить не тривалий час, ініціатором конфліктної ситуації, що утворилася, став фактично сам обвинувачений, потерплий жодних суспільно небезпечних дій не вчинював.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 як за статтею 36 КК України так і за статтею 124 КК України, правильними, а тому кваліфікація за ч. 1 ст. 121 КК України є вірною, а апеляційні вимоги прокурора в частині помилкової кваліфікації дій обвинуваченого є безпідставними.

Аналіз наведених доказів в їх сукупності з доказами, на які маються посилання у вироку суду, свідчить про доведеність винуватості ОСОБА_8 у спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні з приводу безпідставного застосування до обвинуваченого положень статтей 75 та 76 КК України, то колегія суддів приходить до наступного висновку.

Так, відповідно до ст. 50 і 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а при його призначенні суд повинен враховувати як ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу винуватого, так і обставини, що пом?якшують та обтяжують покарання.

Як зазначено у правовій позиції в постанові ВСУ від 04 квітня 2011 року у справі № 5-1кс11, норми Особливої частини КК мають базуватися на нормах Загальної частини цього Кодексу. Це спеціально зазначено законодавцем у ст. 65 КК України, в якій установлено загальні засади призначення покарання і згідно якої суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом?якшують і обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, в тому числі й ті положення, що передбачені ч. 1 ст. 69 КК України, а також положень статтей 75, 76 КК України, які передбачають можливість звільнення особи від призначеного покарання навіть без застосування положень статті 69 КК України.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов?язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально - вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

З кримінального провадження убачається, що призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким злочином, предмет злочинного посягання, наслідки злочину, особу винного, позицію потерпілого та позицію самого обвинуваченого.

При визначенні виду і розміру кримінального покарання, а також можливості звільнення від його відбування, суд першої інстанції дотримався також і європейських стандартів кримінального судочинства, а саме принципів «nulla poena sine lege» (ніякого покарання без закону), закріпленого у ч. 1 ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, згідно якого «не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення», і «пропорційності», коли призначене особі покарання не повинно бути непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30 січня 2015 року у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12).

Таким чином, зважаючи на характеризуючи дані на обвинуваченого, колегія суддів приходить до переконання, що при визначенні обвинуваченому виду і розміру покарання саме у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України, суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, в повній мірі врахував положення ст. 65 КК України, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів, тому призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, характеру й тяжкості вчиненого ним діяння, інформації про його особу, є справедливим за своїм видом і розміром, а також є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. При цьому колегія суддів керується не лише національним законодавством щодо призначення кримінального покарання, а й враховує автономну концепцію поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може бути спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушень, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а будь - яких законних підстав для посилення цього покарання не встановлено.

Таким чином, з урахуванням вище викладеного судом обґрунтовано було застосовано положення статтей 75, 76 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.

Розглянувши кримінальне провадження в межах заявлених апеляційних вимог колегія суддів вважає, що вирок суду є законним і обґрунтованим, підстави, передбачені ст. 409 КПК України, для його скасування відсутні.

Що стосується доводів апеляційних скарг прокурорів з приводу необхідності призначення нового розгляду в суді першої інстанції, то з ними погодитися не можна, оскільки статтею 415 КПК України передбачено підстави для нового розгляду в суді першої інстанції:

1) встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою;

3) судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд.

Оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено по даному кримінальному провадженню наявності підстав, передбачених ст. 415 КПК України, тому підстави для нового розгляду відсутні, а як наслідок і підстави для задоволення, в цій частині апеляційних вимог.

Розглянувши кримінальне провадження в межах заявлених апеляційних вимог колегія суддів вважає, що вирок суду є законним і обґрунтованим, підстави, передбачені ст. 409 КПК України, для його скасування відсутні, а тому апеляційні вимоги необхідно залишити без задоволення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 409, 413, 419, КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2020 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційні скарги заступника прокурора Сумської області ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі 3-х місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_8 в той самий строк з дня отримання копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4