Дата документу 26.08.2020 Справа № 554/7744/20
УХВАЛА
іменем України
26 серпня 2020 року м.Полтава

Слідчий суддя Октябрського районного суду м.Полтави ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 від 24 липня 2020 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №000212 від 20 лютого 2020 року,-

В С Т А Н О В И В :

21 серпня 2020 року до суду надійшла скарга ОСОБА_3 в порядку ст.303 КПК України, в якій просить скасувати постанову слідчого ОСОБА_4 від 24 липня 2020 року про відмову у визнанні потерпілим; задовольнити скаргу та визнати потерпілим у кримінальному провадженні №000212 ОСОБА_3 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.364, ч.1 ст.365 КК України.

На обґрунтування скарги заявник посилається на те, що у провадженні слідчого Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 перебуває кримінальне провадження №000212 від 20 лютого 2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.364, ч.1 ст.365 КК України.

Постановою слідчого від 24 липня 2020 року йому було відмовлено у задоволенні заяви від 10 липня 2020 року про визнання гр. ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні. Вказану постанову заявник вважає незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що слідчий протягом п`яти місяців досудового розслідування до цього часу його не опитав, крім того, не опитані й фігуранти, які зазначені у заяві про кримінальне правопорушення. Натомість, слідчий при винесенні оскаржуваної постанови проігнорував вимоги КПК України, оскільки не конкретизував, які саме достатні та очевидні підстави вважати, що заява ОСОБА_3 про залучення до кримінального провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано ніякої шкоди, матеріальної або моральної. На підставі викладеного, просить задовольнити вимоги поданої скарги.

Заявник ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, вимоги підтримав у повному обсязі, просив скаргу задовольнити (а.с.11).

Слідчий Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву, у якій просив відмовити у задоволенні скарги та проводити розгляд без його участі. Крім того, суду надано матеріали кримінального провадження №000212.

За таких обставин, ураховуючи процесуальні строки розгляду та наявність волевиявлення заявника про розгляд без участі, слідчий суддя вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності учасників.

Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не відбувалось на підставі ч.4 ст.107 КПК України.

Вивчивши суть скарги, дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч.1 ст.303 КПК України.

Так, відповідно до п.5 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Як вбачається з матеріалів скарги та кримінального провадження, в провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, перебуває кримінальне провадження №000212 від 20 лютого 2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.364, ч.1 ст.365 КК України, за заявою ОСОБА_3 (арк.крим.провадж.13).

24 липня 2020 року постановою слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні №000212 від 20 лютого 2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.364, ч.1 ст.365 КК України (арк.крим.провадж.25-26).

Дана постанова мотивована тим, що під час проведення досудового розслідування кримінального правопорушення не здобуто будь-яких доказів вчинення кримінального правопорушення прокурора Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_5 та слідчого Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_6 , а також не встановлено дії, які на думку ОСОБА_3 , утворюють склад злочину в діях вищевказаних осіб, а також не встановлено шкоду, завдану кримінальним правопорушенням.

Як слідує зі змісту скарги та наданих матеріалів, досудове розслідування у кримінальному провадженні №000212 здійснюється за фактом зловживання владою або службовим становищем, перевищення влади або службових повноважень працівником правоохоронного органу, що, на думку заявника, завдало істотної шкоди.

Разом із тим, ураховуючи наведені заявником обставини, враховуючи його незгоду із рішенням слідчого про відмову у визнанні потерпілим, та аналізуючи на предмет законності оскаржувану постанову, слідчий суддя зазначає про таке.

Відповідно до ч.1 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Частиною 5 статті 55 КПК України встановлено, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Таким чином, чинний КПК України допускає можливість відмови у визнанні особи потерпілим. Процесуальною підставою для прийняття такого рішення є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної в ч.1 ст.55 КПК України.

«Очевидність та достатність» таких підстав є оціночним поняттям, яке визначається в кожному конкретному випадку, виходячи із обставин кримінального провадження і внутрішнього переконання особи, уповноваженої на визнання потерпілим, і може полягати, зокрема, у такому: очевидна відсутність події або складу кримінального правопорушення; відсутність шкоди з боку особи, яка подала відповідну заяву; очевидна відсутність причинного зв`язку між кримінальним правопорушенням і заподіяною шкодою; наявність завданої кримінальним правопорушенням шкоди іншого виду, ніж передбачено ч.1 ст.55 КПК (наприклад, заподіяння особі моральної шкоди як представнику певної частини суспільства; заподіяння моральної шкоди юридичній особі); неможливість визнання потерпілим конкретної особи, виходячи з кримінально-правової характеристики кримінального правопорушення.

При визначенні шкоди, як підстави для визнання особи потерпілим, необхідно виходити із того, що шкода має бути безпосередньо спричинена особі кримінальним правопорушенням, тобто повинен існувати прямий зв`язок, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Отже, законодавцем чітко визначено статус потерпілого у кримінальному провадженні та визначено момент виникнення прав та обов`язків потерпілого.

Відповідно до ст.7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Водночас, заявником ОСОБА_3 до скарги не надано будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили, що на момент звернення із заявою про визнання потерпілим йому дійсно завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, як це передбачено ч.1 ст.55 КПК України.

Заявником не зазначено, в чому полягає спричинена йому шкода й не надано до суду жодного підтвердження таких аргументів, що засвідчували б очевидні ознаки спричинення йому шкоди, імовірних душевних страждань, переживань або фізичних страждань тощо, в розумінні положень ч.1 ст.55 КПК України. Такі докази не надано і на момент розгляду скарги.

Дослідивши оскаржувану постанову, слідчий суддя дійшов до переконання, що вона винесена правомірно, із дотриманням положень ст.110 КПК України в частині зазначення змісту обставин, які стали підставами для прийняття постанови, мотивів прийняття постанови, їх обґрунтування, та слідчим прийнято рішення про відмову у залученні як потерпілого, навівши достатньо вагомі підстави та мотиви для такого рішення з посиланням на положення КПК України.

Так, у постанові з урахуванням предмету розслідування наведений аналіз очевидності та достатності підстав для визнання особи потерпілим у даному конкретному випадку та зазначено, що органом досудового розслідування на даний час не здобуто будь-яких доказів на підтвердження ознак злочину та не встановлено дій, зазначених заявником, та шкоди, яка би могла бути завдана внаслідок можливого кримінального правопорушення.

Окрім цього, зважаючи на відомості про кримінальне правопорушення, які внесені до ЄРДР за відповідною заявою, заявником не наведено конкретних фактів та достатніх даних щодо заподіяння йому шкоди кримінальним правопорушенням, що є обов`язковою передумовою для визнання особи потерпілою, а відтак, слідчий суддя не знаходить підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Враховуючи наведене, а також обставини, які зазначені ОСОБА_3 щодо залучення його до кримінального провадження як потерпілого, наявні у суду на час розгляду документи та матеріали кримінального провадження, то останній на даний час в силу положень ст.55 КПК України не є потерпілим у кримінальному провадженні.

Тому слідчий суддя вважає, що слідчий на даному етапі досудового розслідування правомірно прийняв рішення на підставі ч.5 ст.55 КПК України, через відсутність очевидних та достатніх даних щодо завдання шкоди особі.

При цьому набуття статусу потерпілого без врахування вимог частини 1 статті 55 КПК України, а саме за відсутності встановленого обґрунтованого підтвердження завданої шкоди, на даному етапі досудового розслідування є необґрунтованим та передчасним. Сама по собі незгода заявника із процесуальними рішеннями та діями слідчого або прокурора не свідчить про набуття статусу потерпілого у кримінальному провадженні.

Разом із тим, слідчим суддею встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №000212 не завершене, наразі триває, що передбачає проведення необхідних слідчих та процесуальних дій, та в подальшому не позбавляє заявника можливості реалізувати свої права в порядку ст.55 КПК України.

Наведене також свідчить, що заявником передчасно ініційовано питання про визнання потерпілим в розумінні вимог КПК України, оскільки на даний час, за вказаних обставин та здобутих матеріалів, виключена можливість однозначно дійти до висновку про заподіяння шкоди особі у вказаному кримінальному провадженні.

Таким чином, доводи ОСОБА_3 щодо допущення слідчим порушень вимог ст.55 КПК України є необгрунтованими, переконливих аргументів для протилежних висновків суду матеріали скарги та провадження не містять, твердження заявника протягом розгляду скарги жодними доказами не підтверджені, а тому слідчий суддя приходить до висновку про безпідставність вимог скарги щодо протиправності рішення слідчого та його скасування.

Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги скарги про визнання заявника потерпілим, тим самим констатації слідчим суддею такого статусу, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на законі, це не входить до повноважень слідчого судді, оскільки питання визнання заявника потерпілим відноситься до дискреційних повноважень слідчого. У свою чергу, слідчий суддя не може підміняти і приймати рішення, котрі віднесені до компетенції слідчого, який є самостійним у прийнятті таких рішень, та відповідно до положень ст.40 КПК України несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.

Згідно з ч.3 ст.26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Крім того, вимоги п.3 ч.2 ст.307 КПК України застосовуються слідчим суддею лише у випадку зобов`язання слідчого чи прокурора вчинити дію, яку він зобов`язаний вчинити.

Відповідно до положень ст.307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого слідчим суддею постановляється ухвала, зокрема, про відмову у задоволенні скарги.

З урахуванням вказаних вище обставин, та оскільки заявником не надано належних і допустимих доказів та в судовому засіданні не встановлено таких, які би давали підстави слідчому судді дійти до висновку про законність та обґрунтованість вимог скарги, тому слідчий суддя, розглянувши скаргу в межах заявлених вимог, проаналізувавши наведені у скарзі доводи та перевіривши надані в їх обґрунтування документи, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 7, 22, 55, 110, 303-307, 372 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 від 24 липня 2020 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №000212 від 20 лютого 2020 року, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1