Номер провадження: 11-кп/813/2105/20
Номер справи місцевого суду: 523/8574/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючий суддя ОСОБА_2
судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката
ОСОБА_7 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси, від 11.09.2020, про продовження строку тримання під вартою стосовно:
ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одеса, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, має малолітню дитину 2013 року народження, приватного підприємця, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;
ОСОБА_8 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Одеса, громадянки України, з вищою освітою, не працевлаштованої, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у кримінальному провадженні № 0005460, внесеному до ЄРДР 06.12.2018,

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси, від 11.09.2020, продовжено строк тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у кримінальному провадженні №0005460, внесеному до ЄРДР 06.12.2018.
Зазначеною ухвалою обвинуваченим був продовжений строк тримання під вартою.
Строк дії ухвали визначено до 10.11.2020.
Рішення суду мотивоване тим, що не відпали і не зменшились ризики, передбачені п.п. 1), 3), 5) ст. 177 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказану ухвалу захисник обвинуваченої ОСОБА_8 адвокат
ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржена ухвала є незаконною та не відповідає вимогам кримінального процесуального закону з огляду на такі обставини:
суд першої інстанції не мотивував своє рішення при продовженні строку запобіжного заходу, порушивши ст. 5 Конвенції, а саме право на свободу та особисту недоторканість;
пред`явлене обвинувачення є необґрунтованим, оскільки відсутні посилання на докази, окрім тяжкості пред`явленого покарання;
в оскарженій ухвалі не наведено жодних підстав, які підтверджують існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, та прокурором не доведено існування зазначених ризиків;
не забезпечується судовий розгляд обвинувачення в розумні строки, що не відповідає завданням кримінального провадження, є порушенням Конституції України та ст. 6 Конвенції.
У зв`язку з викладеним захисник обвинуваченої ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси, від 11.09.2020, і постановити нову ухвалу, якою відмовити у продовженні строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 .

Позиції учасників судового розгляду.

Захисник підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити,
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту оскарженої ухвали вбачається, що суд ухвалив рішення з урахуванням вимог КПК України та положення ст. 29 Конституції України, згідно з якими ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за мотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Із зазначеної ухвали вбачається, що вона відповідає приписам вказаної норми кримінального процесуального закону, оскільки в ній наведені положення кримінального процесуального закону, якими керувався суд при постановленні ухвали, а також мотиви прийнятого рішення і його обґрунтування, а тому, доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд вважає необґрунтованими.
І. Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мотивував своє рішення при продовженні строку запобіжного заходу, порушивши
ст. 5 Конвенції, а саме право на свободу та особисту недоторканість.
Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим
ст. 177 КПК України.
Згідно ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до ст. 331 КПК України КК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовую, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
На думку апеляційного суду, розглядаючи питання про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК України, та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченої з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів провадження, зокрема, копії обвинувального акту
(а.с. 1-6), на розгляді в Приморському районному суді м. Одеси, знаходиться кримінальне провадження №0005460, внесене до ЄРДР 06.12.2018 за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.
Мотивуючи неможливість застосування до обвинуваченої ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду, що раніше доведені ризики не зменшились та не перестали існувати.
Апеляційний суд вважає, що тяжкість злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_8 , свідчить про існування ризику можливого переховування обвинуваченої від суду, незаконного впливу на свідків, експертів тощо, вчинення іншого кримінального правопорушення, а також тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченій в разі визнання її винною, виправдовують продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та дають апеляційному суду можливість дійти висновку про обґрунтованість рішення районного суду щодо наявності по справі реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, навіть з урахуванням презумпції невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого.
ІІ. Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність у кримінальному провадженні обґрунтованої підозри щодо ОСОБА_8 у вчиненні злочину.
Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно з ч. 2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Окрім цього, відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.
Положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою Європейського суду з прав людини, передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При розгляді апеляційних скарг, виконуючи вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.
Відповідно до практики ЄСПЛ, «обґрунтованість підозри, наголошує, що обґрунтованість підозри, наявність якої має служити підставою для арешту, є невід`ємним елементом запобіжної гарантії проти свавільного арешту й затримання і що це передбачено підпунктом с) пункту 1 статті 5 Конвенції. Наявність «обґрунтованої підозри» означає, що вже існують факти або інформація, які спроможні переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа, ймовірно, вчинила правопорушення» (K. -F. проти Німеччини, 27.11.1997 р., § 57).
Відповідно до п. 175 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21.05.2011, суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.
Разом з тим, оскарження продовження строку тримання під вартою здійснено під час судового розгляду, відповідно обґрунтованість підозри не приймається до уваги судом, оскільки ОСОБА_8 висунуто обвинувачення.
Під час апеляційного перегляду ухвали апеляційним судом встановлено, що суд дотримався вимог Закону та Конвенції при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_8 .
Прийняте рішення мотивоване наявністю обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні особливо тяжкого злочину, та наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також неможливістю запобігання цим ризикам шляхом застосування менш жорстких запобіжних заходів.
Таким чином, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, у зв`язку з чим апеляційний суд визнає доводи апеляційної скарги в цій частині необґрунтованими.
Щодо перевірки допустимості, достовірності та достатності доказів вини ОСОБА_8 , така перевірка має бути здійснена під час судового розгляду, за результатами якого судом буде прийнято відповідне рішення.
ІІІ. Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ухвала не містить посилання на обставини, які підтверджують існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України та не доведена неможливість забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого застосуванням менш суворого запобіжного заходу.
Оцінюючи доведеність наявності у кримінальному провадженні заявлених ризиків, апеляційний суд враховує такі обставини.
Згідно з ч. 1 ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:
1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;
3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;
4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;
5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;
6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;
7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;
8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;
9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;
10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;
11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;
12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
З оскарженої ухвали вбачається, що обвинувачена ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, за які законом передбачено покарання у виді карається позбавленням волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі.
Злочин, передбачений п. 12) ч. 2 ст. 115 КК України, відповідно до положень ч. 6 ст. 12 КК України, відносяться до категорії особливо тяжких злочинів.
Зважаючи на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_8 , злочину, який вчинений за попередньою змовою з іншою особою, пов`язаний із позбавленням життя особи, його характеру, тяжкості, а також можливої міри покарання, яка може їй бути призначена у разі визнання винною, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки, виходячи з вищевикладеного, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченої від суду. Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності ризику того, що обвинувачений може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.
Перебуваючи на свободі, обвинувачена ОСОБА_8 може незаконно впливати на потерпілих, свідків, погрозами, підкупом чи умовляннями схиляючи їх до надання неправдивих показань з метою уникнення кримінальної відповідальності.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності ризику того, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення.
Оскільки, ОСОБА_8 офіційно не працевлаштована, не має постійного джерела доходу, а також відсутні відомості про джерела її існування, може свідчити про існування у кримінальному провадженні ризику вчинення останньою іншого кримінального правопорушення у зв`язку з відсутністю засобів для існування.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому слідчому судді, суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України (п. 60 справа «Єлоєв проти України» від 06.11.2008), тобто, суд першої інстанції, зазначивши наявність іншого ризику, а саме -
Більш того, в зазначеній ухвалі при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою судом враховано практику ЄСПЛ, посилаючись на п. 35 рішення «Летельє проти Франції», а саме, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Таким чином, судом дотримано вимоги ч. 5 ст. 9 КПК України та Конвенції, доведено наявність та незмінність у кримінальному провадженні заявлених ризиків, що знайшло своє підтвердження в матеріалах справи, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині апеляційний суд визнає безпідставними.
Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для продовження строку тримання обвинуваченої під вартою, апеляційним судом не встановлено.
До того ж, стороною захисту не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченої ОСОБА_8 під вартою за станом здоров`я в умовах слідчого ізолятору.
Крім того, на підставі п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд не визначав розмір застави відносно обвинуваченої, оскільки злочин вчинений із застосуванням насильства.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру вчиненого злочину, судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а відносно обвинуваченої ОСОБА_8 на даний час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставинита забезпечити належну поведінку обвинуваченої та виконання нею своїх процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим апеляційний суд визнає доводи апеляційної скарги в цій частині необґрунтованими.

ІV. Щодо доводів апеляційної скарги про те, що не забезпечується судовий розгляд обвинувачення в розумні строки, що не відповідає завданням кримінального провадження та ст. 6 Конвенції.

Апеляційним судом встановлені обставини, які потребують звернення особливої уваги суду першої інстанції під час розгляду кримінального провадження.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
За таких обставин апеляційний суд звертає увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання положень ст. 8 Конституції України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.
Аналіз наданих апеляційному суду пояснень сторони захисту та прокурора свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції тривалий час, протягом якого обвинувачена більш року тримається під вартою, але судовий розгляд не завершений.
Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 КПК України, тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому не підлягають задоволенню, оскаржену ухвалу необхідно залишити без змін.
При цьому апеляційний суд звертає увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків судового розгляду обвинувального акту в кримінальному провадженні № 0005460, внесеному до ЄРДР 06.12.2018, відповідно до вимог ст. 28 КПК України.

Висновки апеляційного суду.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок суду про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а також обставин та характеру вчиненого злочину дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені ризики, які виправдовують подальше тримання підозрюваної під вартою. Застосування до підозрюваної більш м`якого запобіжного заходу неможливе, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.
Апеляційним судом не встановлено обставин, які могли би бути підставою для скасування оскарженого судового рішення.
Відповідно до положень п. 1) ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.
Керуючись статями 176, 177, 178, 183, 194, 196, 370-372, 404, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси, від 11.09.2020 року, якою був продовжений строк тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого п.12) ч.2 ст. 115 КК України у кримінальному провадженні №0005460, внесеному до ЄРДР 06.12.2018 року, залишити без змін.
Звернути увагу Приморського районного суду м. Одеси, в провадженні якого знаходиться це кримінальне провадження, на необхідність дотримання розумних строків судового розгляду, відповідно до положень ст.28 КПК України.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3