Дата документу 31.08.2020 Справа № 204/3903/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 204/3903/19 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. №11-кп/807/1560/20 Доповідач 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська,

захисників-адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ОСОБА_11 в режимі відеоконференції з ДУ «Дніпровська УВП № 4»,

розглянула 31 серпня 2020року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 1 липня 2020 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою в рамках кримінального провадження відносно ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 186 ч.2, 296 ч.4, 382 ч.3 КК України, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 186 ч.2, 296 ч.4, 382 ч.3 КК України, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України.

В судовому засіданні прокурор посилаючись на вагомість зібраних доказів, заявив клопотання про продовження строку дії обраного відносно обвинувачених, зокрема, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою уникнення ризиків, передбачених п.п. 1, 4 ч.1 ст. 177 КПК України. В обґрунтування клопотання прокурор посилається на те, що зазначені особи обвинувачуються у вчиненні, зокрема тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України, при цьому обвинувачений ОСОБА_9 , ще й у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, за вчинення яких передбачено покарання у вигляді позбавлення волі, зокрема до семи років. З метою уникнення покарання, обвинувачені можуть ухилятися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Обвинувачені раніше вже порушили умови застосованого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, неодноразово не з`являлись за викликом до суду апеляційної інстанції, що обумовило застосування відносно них запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою. Обставини не змінились, ризики продовжують існувати, у зв`язку з чим прокурор звертається до суду з даним клопотанням.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 1 липня 2020 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 строком до 29 серпня 2020 року. Суд дійшов висновку, що для запобігання ризикам, передбаченим п.п. 1,4 ч. 1 ст. 177 КПК України необхідно продовжити обвинуваченим запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки вказані ризики не зникли та не зменшилися, а застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу є недостатнім.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 зазначає, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам кримінального процесуального закону та фактичним обставинам у зв`язку з наступним. Так, посилаючись на обставини в обвинувальному акті зазначає, що його підзахисні є потерпілими, а не обвинуваченими, оскільки їм завдано тілесні пошкодження. Вказує, що в порушення ст. 176 КПК прокурор у клопотанні взагалі не обґрунтував мотиви продовження тримання під вартою обвинувачених та не навів належних доказів. Звертає увагу, що заявлені прокурором ризики на теперішній час відпали і стали неактуальними. Досудове розслідування закінчено, всі докази знаходяться в матеріалах кримінального провадження, тому ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК відсутній. Не знаходить свого підтвердження також ризик того, що ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 можуть продовжити злочинну діяльність, оскільки підзахисні раніше не судимі, зокрема ОСОБА_11 та ОСОБА_10 взагалі не притягувалися до кримінальної відповідальності, та відносно них немає інших кримінальних проваджень. Відсутній також ризик щодо впливу на свідків та потерпілих у справі, оскільки він ґрунтується на припущеннях. Сторона захисту зауважує, що обвинувачені раніше не судимі, мають постійне місце проживання, працевлаштовані, внаслідок отримання вогнепальних поранень потребують лікування, яке в умовах ізоляції продовжити неможливо. Просить ухвалу суду від 01.07.2020 року скасувати, ухвалити нову, якою змінити ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 запобіжний захід на інший, не пов`язаний з позбавленням волі.

Позиції учасників судового провадження.
Захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор висловив заперечення вимогам апеляційної скарги.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, що узгоджується з вимогами ч.5 ст.9 КПК України.

При вирішенні питання, зокрема і при продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи рішення про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що розгляд кримінального провадження відносно обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 на даний час не закінчено, а раніше встановлені ризики, визначені ст. 177 КПК України не зменшилися, у зв`язку з чим, застосування більш м`яких запобіжних заходів визнав неможливим.

На підтвердження встановлених обставин місцевий суд послався на тяжкість кримінального правопорушення вчиненого проти громадського порядку та моральності, суворість покарання у разі доведеності вини обвинувачених та доведеність прокурором існування ризиків, передбачених п.п. 1, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме те, що з метою уникнення кримінального покарання, обвинувачені матимуть змогу переховуватися від суду та перешкоджати провадженню іншим чином.

Переглядаючи судове рішення в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що однією з підстав для обрання/продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а в контексті ч.1 ст.178 КПК України судом мають враховуватися, серед іншого, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення.

З огляду на доводи апеляції, стадію кримінального провадження, в якому обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 вже висунуто обвинувачення і триває судовий розгляд у суді першої інстанції, колегія суддів не досліджує питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності, а перевіряє лише висновки суду на предмет наявності ризиків.

При цьому слід зауважити на позиції Європейського Суду з прав людини, яка згідно ч.2 ст.8, ч. 5 ст. 9 КПК України є частиною національного законодавства щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності належних доказів на підтвердження заявлених ризиків, передбачених п.п. 1,4 ч. 1 ст. 177 КПК України, апеляційний суд виходить з наступного.

Так, звертає на себе увагу попереднє застосування до ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 найменш обтяжливого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з покладенням певних обов`язків, зокрема щодо прибуття за кожною вимогою слідчого, прокурора чи суду, не залишати місце постійного проживання цілодобово, без дозволу слідчого, прокурора, або суду, починаючи з часу закінчення стаціонарного лікування.

Отже, по відношенню до ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 раніше застосовувався альтернативний запобіжний захід.

Натомість, в подальшому колегією суддів Дніпровського апеляційного суду було встановлено порушення ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 покладених на них процесуальних прав, зокрема, неодноразових неявок до судових засідань, що і стало наслідком зміни 08.04.2020 року запобіжного заходу на тримання останніх під вартою.

У розумінні практики Європейського суду з захисту прав людини, ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

Отже, поряд із тяжкістю інкримінованних ОСОБА_9 (ч.2 ст. 186, ч. 4 ст. 296, ч. 3 ст. 382 КК), ОСОБА_11 (ч. 4 ст. 296 КК), ОСОБА_10 (ч. 4 ст. 296 КК) кримінальних правопорушень, очікуваним покаранням та відомостями щодо особи обвинувачених, які вже порушували покладені на них процесуальні обов`язки, судова колегія вважає ризик переховування підтвердженим.

Щодо ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, апеляційна інстанція відмічає, що обвинувачені частково ознайомлені з матеріалами кримінального провадження, а тому з метою уникнення від кримінальної відповідальності за вчинене, у випадку обрання більш м`якого запобіжного заходу, останні зможуть чинити тиск на потерпілого та свідків.

Отже, твердження захисника про недоведеність існування передбачених ст. 177 КПК України ризиків слід визнати непереконливими, а надані матеріали, які були і у розпорядженні суду першої інстанції засвідчують реальність існування ризиків негативної процесуальної поведінки обвинувачених, які не зменшилися.

Разом з тим, заслуговують на увагу висловлені під час апеляційного розгляду доводи сторони захисту про безпідставність невизначення ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 розміру застави у відповідності до ч.4 ст. 183 КПК України.

Так, відповідно до ч.4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні:

1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування;

2) щодо злочину, який спричинив загибель людини;

3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею;

4) щодо злочину, передбаченого статтями 255 - 255-3 Кримінального кодексу України.

Проте, не визначивши обвинуваченим передбачену процесуальним законом заставу у разі обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд не послався на жодну означену пунктами 1-4 обставину. Районний суд лише констатував, що 07.05.2020 року судом апеляційної інстанції вже було встановлено порушення обвинуваченими своїх процесуальних обов`язків та намір затягування судового процесу, що обумовило застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави відповідно до ч.4 ст.183 КПК України.

Однак, в ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 07.05.2020 року судова колегія також не послалась на жодну з передбачених пунктами 1-4 ч.4 ст.183 КПК України обставину, яка унеможливлювала б визначення ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 розміру застави у кримінальному провадженні при обранні їм запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

На переконання Запорізького апеляційного суду такі обставини у справі відсутні. Адже у відповідності до п.3 ч.2 ст.291 КПК обвинувальні акти щодо обвинувачених не містять у собі анкетних відомостей щодо потерпілого(их) у справі. Насильство або погроза застосування насильства по відношенню до ОСОБА_14 , якого прокурор вважає потерпілим за ст..296 КК, не застосовувались. Крім, обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_11 і ОСОБА_10 ніхто тілесних ушкоджень в цій справі не зазнав. Інкриміноване обвинуваченням ОСОБА_9 по відношенню до ОСОБА_15 насильство за ст. 186 КК не є таким, що раніше унеможливило застосувати по відношенню до ОСОБА_9 запобіжний заход у виді домашнього арешту.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку про допущене районним судом істотне порушення вимог процесуального закону в цій частині, яке підлягає виправленню шляхом доповнення оскаржуваної ухвали рішенням про необхідність застосовування відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у даному кримінальному провадженні застави, що обумовлює зміну оскаржуваного судового рішення та часткове задоволення апеляційної скарги захисника.

Зважаючи на обставини у їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що з урахуванням позитивних відомостей стосовно осіб обвинувачених, стану їх здоров`я та запобігання зазначеним вище ризикам, є можливим визначити обвинуваченим заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що відповідає вимогам ч.3 ст.182 КПК України та перебуває у межах кратності, визначених п.2 ч.5 ст. 182 КПК

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 1 липня 2020 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 29 серпня 2020 відносно ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 186 ч.2, 296 ч.4, 382 ч.3 КК України, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України змінити.

Доповнити ухвалу рішенням про застосовування відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у даному кримінальному провадженні застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 175 760 гривень для кожного.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4