печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 вересня 2020 року слідчий суддя Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Києві клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва ОСОБА_3 , про арешт майна, -
В С Т А Н О В И В :

До провадження слідчого судді надійшло вказане клопотання прокурора, про накладення арешту із забороною державним реєстраторам та нотаріусам вчинення будь-які реєстраційні дій щодо об`єкту нерухомості, а саме двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 площею 55.40 кв. м., який перебуває у власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 4131 від 19.12.2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 .

Обґрунтовуючи своє клопотання, прокурор зазначив, що СВ Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві здійснюється досудове розслідування, а Київською місцевою прокуратурою № 6 міста Києва процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000965 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України.

З фабули кримінального правопорушення вбачається, що 06 жовтня 1998 року ОСОБА_6 придбав двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 площею 55.40 кв. м. у громадянки ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 ( АДРЕСА_2 ) договорів р.№ 6957, зареєстрований Київським міським бюро технічної інвентаризації 08 жовтня 1998 року під № 8403.

Крім того встановлено, що в кінці 2002 року, у зв`язку з хворобою ОСОБА_6 проходив лікування на протязі трьох років в лікувальних закладах, що знаходяться в АР Крим та інших містах.

Так, в кінці 2005 року прибув в Київ та виявив, що там були змінені замки та проживала третя особи, яка представилась як ОСОБА_4 , жінка похилого віку, хворобливого стану. Оскільки на той період ОСОБА_6 було обрано на посаду депутата місцевої влади Великої Ялти і виникла термінова необхідність залишити Київ на довгий період часу, тому ОСОБА_6 уклав усну домовленість з ОСОБА_4 , про її проживання у вказаній квартирі до вирішення питання щодо переселення, за умови сплачувати всі комунальні платежі та підтримуванням квартири в належному стані.

В ході досудового розслідування було встановлено, що 21 листопада 2019 року ОСОБА_4 померла. В подальшому було встановлено, що об`єкт нерухомого майна, а саме квартира АДРЕСА_3 , належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 4131 від 19 грудня 2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (адреса: АДРЕСА_4 ).

Так, в ході досудового розслідування було допитано в якості потерпілого ОСОБА_6 , який повідомив, що вказаний об`єкт нерухомого майна він не продавав та договори купівлі-продажу не заключав, та довіреність на право заключати договір купівлі-продажу від його імені не давав.

Постановою слідчого СВ Печерського УП ГУНП у м. Києві від 23 липня 2020 року квартиру АДРЕСА_3 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.
Враховуючи викладене, прокурор вважає, що є передбачені кримінальним процесуальним законом підстави для арешту майна, зокрема, те, що майно є предметом кримінального правопорушення та відповідає критеріям речового доказу, передбаченим ст. 98 КПК України, а тому з метою попередження можливого неправомірного відчуження нерухомого майна, виникла необхідність у накладенні арешту на об`єкт нерухомого майна двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 площею 55.40 кв.м.

Прокурор в судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі.

Положення ст. 172 КПК України не визначають, що неявка слідчого або прокурора створює процесуальні перешкоди у формі неможливості розгляду клопотання про арешт майна.
Власники майна в судове засідання не викликались.
На підставі ч. 2 ст. 172 КПК України за клопотання прокурора, слідчий суддя ухвалив здійснювати розгляд клопотання без повідомлення власників майна, що згідно доводів сторони обвинувачення є необхідним з метою забезпечення арешту майна та направлене на уникнення відчуження вказаного у клопотанні майна, що призведе до невиправних наслідків.

Слідчий суддя, визнав за можливе здійснювати розгляд клопотання за даних обставин та явки сторін кримінального провадження за наявних в матеріалах клопотання доказами, вивчивши клопотання та дослідивши матеріали надані прокурором, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Згідно норм ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна (ч. 10 ст. 170 КПК України).

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Слідчий суддя, дослідивши надані матеріали, вивчивши та проаналізувавши доводи клопотання, дійшов висновку про відмову у задоволенні такого, оскільки прокурором не було доведена необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 цього Кодексу.

Так, у клопотанні зазначено, що 06 жовтня 1998 року ОСОБА_6 придбав двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 площею 55.40 кв. м. у громадянки ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 ( АДРЕСА_2 ) договорів р. № 6957, зареєстрований Київським міським бюро технічної інвентаризації 08 жовтня 1998 року під № 8403.
Крім того встановлено, що в кінці 2002 року, у зв`язку з хворобою ОСОБА_6 проходив лікування на протязі трьох років в лікувальних закладах, що знаходяться в АР Крим та інших містах.

Так, в кінці 2005 року прибув в Київ та виявив, що там були змінені замки та проживала третя особи, яка представилась як ОСОБА_4 , жінка похилого віку, хворобливого стану. Оскільки на той період ОСОБА_6 було обрано на посаду депутата місцевої влади Великої Ялти і виникла термінова необхідність залишити Київ на довгий період часу, тому ОСОБА_6 уклав усну домовленість з ОСОБА_4 , про її проживання у вказаній квартирі до вирішення питання щодо переселення, за умови сплачувати всі комунальні платежі та підтримуванням квартири в належному стані.

В ході досудового розслідування було встановлено, що 21 листопада 2019 року ОСОБА_4 померла. В подальшому було встановлено, що об`єкт нерухомого майна, а саме квартира АДРЕСА_3 , належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 4131 від 19 грудня 2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (адреса: АДРЕСА_4 ).

Так, в ході досудового розслідування було допитано в якості потерпілого ОСОБА_6 , який повідомив, що вказаний об`єкт нерухомого майна він не продавав та договори купівлі-продажу не заключав, та довіреність на право заключати договір купівлі-продажу від його імені не давав.

Постановою слідчого СВ Печерського УП ГУНП у м. Києві від 23 липня 2020 року квартиру АДРЕСА_3 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.
Поряд із цим, вивчивши та проаналізувавши доводи, викладені в постанові слідчого про визнання вказаного об`єкту нерухомого майна речовим доказом, вбачається, що така є не мотивованою, формальною, оскільки слідчим не вказано в своєму рішенні, за якими саме ознаками вказане майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України.

Таким чином, доводи в клопотанні, що вказаний об`єкт нерухомого майна відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КК України, а тому підлягає арешту з метою забезпечення збереження речових доказів у кримінальному провадженні, в якому ведеться досудове розслідування, - ґрунтуються на припущеннях.

Наряду із зазначеним, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора (п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України).

Згідно вимог п. 4 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу (відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди).

Отже, слідчим суддею при розгляді вказаного клопотання не встановлено обставин визначених ст. 170 КПК України для його задоволення.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність передбачених кримінальним процесуальним законодавством підстав для задоволення клопотання про арешт майна.

У зв`язку з викладеним, керуючись ст.ст. 36, 98, 131, 132, 170, 171, 173, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 ОСОБА_3 , про накладення арешту на майно.

Ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню слідчим чи прокурором.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1