Ухвала
Іменем України
03 серпня 2020 року
м. Київ
справа № 727/2946/19
провадження № 51-2528ск20
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці

від 07 лютого 2020 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 07 квітня

2020 року,

встановила:
Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 лютого 2020 року, залишеним без зміни ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 07 квітня

2020 року,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, зареєстровану по АДРЕСА_1 , мешканку

АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судиму,
засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватою у тому, що вона 14 грудня

2018 року о 19.00 год., перебуваючи в квартирі

АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_6 , умисно таємно шляхом вільного доступу викрала належні їй грошові кошти у сумі 2800 Євро, що згідно офіційного курсу гривні до Євро, встановленого НБУ станом на 14 грудня 2018 року становило 88 725,2 грн, якими розпорядилась на власний розсуд, завдавши таким чином ОСОБА_6 матеріальної шкоди на вказану суму.
У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про зміну оскаржуваних судових рішень в частині призначеного ОСОБА_5 покарання шляхом застосування до неї положень ст. 75 КК України. В обґрунтування зазначених вимог захисник посилається на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом положень ст. 75 КК України при призначенні засудженій покарання.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, вказаних вимог суд дотримався.
Обираючи ОСОБА_5 вид та міру покарання, суд першої інстанції взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке належить до тяжких злочинів, дані про особу винної, яка в силу ст. 89 КК України є особою раніше несудимою, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання та пом`якшуючі покарання обставини.
Повною мірою врахувавши вказані обставини в їх сукупності, зваживши

на щире каяття засудженої та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, що суд визнав пом`якшуючими покарання обставинами, а також беручи до уваги думку представника потерпілого, який просив суворо її не карати, та той факт, що ОСОБА_5 вчинено лише один епізод злочину, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення засудженій покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, а саме у вигляді двох років позбавлення волі.
Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість не вбачається. Відсутні такі підстави і в касаційній скарзі захисника.
При цьому, суд першої інстанції зважив на можливість призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, але беручи до уваги тяжкість вчиненого злочину та невідшкодування спричиненої нею матеріальної шкоди, а також те, що вона тривалий час переховувалась від суду, підстав для цього не знайшов.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 щодо необхідності зміни оскаржуваного судового рішення в частині призначеного ОСОБА_5 покарання шляхом застосування до засудженої положень ст. 75 КК України, які аналогічні доводам його касаційної скарги, та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок без зміни.
Ухвала апеляційного суду достатньо мотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Таким чином, по своєму виду та розміру призначене ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України є співмірним протиправному діянню, справедливим, необхідним і достатнім для її виправлення і попередження нових злочинів, а обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім для реальної корекції поведінки ОСОБА_5 та не сприятиме досягненню мети покарання, а також справедливого балансу між її правами і свободами та інтересами держави і суспільства.
З огляду на наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів
постановила:
Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці

від 07 лютого 2020 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 07 квітня

2020 року щодо засудженої ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3