Справа №361/1204/19
Провадження №1-кп/359/287/2020
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

18 грудня 2020 року м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 і її адвоката ОСОБА_13 ,

під час судового розгляду з технічною фіксацією кримінального провадження №00003380, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.08.2018 року, що надійшло до суду за підсудністю з Київського апеляційного суду, з обвинувальним актом відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, громадянина України, українця, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, з вищою освітою,зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень злочинів, передбачених ч. 3 ст. 152, ч.2 ст. 153 КК України, -

розглянувши в порядку ст.ст. 331, 350 КПК України клопотання прокурора ОСОБА_5 про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш м`який у вигляді цілодобового арешту, -

в с т а н о в и в :
На розгляді в Бориспільському міськрайонному суді Київської області перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , щодо вчинення ним кримінальних правопорушень злочинів, передбачених ч. 3 ст. 152, ч.2 ст. 153 КК України.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20.10.2020 року ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 24.00 год. 19.12.2020 року.
18.12.2020 року, до початку розгляду справи через канцелярію суду прокурор подав клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В судовому засіданні прокурор подане клопотання підтримав та просив задовольнити, оскільки ризики, визначені ст. 177 КПК України, на момент розгляду даного питання в суді не припинили існувати, а інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити його процесуальну поведінку.
Захисники обвинуваченого адвокати ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 просили суд відмовити у задоволенні клопотання прокурора, зважаючи на те, що останнім не доведено про існування ризиків, визначені ст. 177 КПК України, у зв`язку з чим просили змінити обвинуваченому запобіжний захід з тримання під вартою на інший більш м`який, а саме цілодобовий домашній арешт, та подали відповідне письмове клопотання.
Захисники обвинуваченого адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_13 просили відмовити у задоволенні клопотання прокурора та підтримали клопотання адвокатів щодо зміни обвинуваченому запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт.
Обвинувачений заперечив щодо продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зважаючи на відсутність підстав для подальшого його утримання в умовах слідчого ізолятору та просив задовольнити клопотання захисників.
Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання захисників обвинуваченого про зміну запобіжного заходу.
Заслухавши пояснення сторін провадження, ознайомившись з матеріалами клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, матеріалами клопотання захисників обвинуваченого про зміну запобіжного заходу та кримінального провадження в обсязі, необхідному для розгляду заявлених клопотань, суд приходить до наступних висновків.
У відповідності до ст.131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.
З урахуванням вимог ч.1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Згідно ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також наявність ризиків, передбачених цим Кодексом.
Частиною другою статті 177 КПК України передбачено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Як вбачається з п. 1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.04.2013 p. N 511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», вирішуючи питання про застосування, продовження, зміну або скасування запобіжного заходу при розгляді відповідних клопотань, слідчий суддя, суд щоразу зобов`язаний пам`ятати, що критерії для обрання того чи іншого запобіжного заходу передбачені у ч.1 ст.194 КПК, а тому слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування запобіжного заходу, якщо за результатами розгляду клопотання встановить: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні; а також враховувати, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (Конвенція), а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК України, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).
Стаття 176 КПК України визначає, що запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі, наявність у нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи; репутацію підозрюваного, його майновий стан; наявність судимостей у підозрюваного.
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України, під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, про що також зазначає прокурор у поданому клопотанні.
При цьому, колегія суддів приходить до висновку, що забезпечити виконання обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків, та запобігти існуючому ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, може і застосування більш м`якого запобіжного заходу, а ніж тримання під вартою.
Так, на думку колегії суддів, щоб забезпечити виконання обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків, та запобігти існуючому ризику, до ОСОБА_6 достатньо застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із покладенням на нього обов`язків, встановлених ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати до суду за першою вимогою; носити електронний засіб контролю; утримуватися від спілкування із потерпілою та свідками у даному кримінальному провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Так, відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Відповідно до вимог пунктів 1, 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими доводами для продовження строку тримання під вартою (рішення ЄСПЛ від 12.03.2013 року у справі Волосюк проти України).
При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Так, у пункті 80 рішення від 10 лютого 2011 р. у справі "Харченко проти України" ЄСПЛ вказував, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі. Після цього прокурори і суди не навели жодних підстав для продовження тримання заявника під вартою, лише зазначили, що запобіжний захід було обрано правильно. Проте згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зі спливом певного часу лише наявність обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші аргументи для продовження тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами. Крім того, національні владні органи не розглядали можливість застосування інших запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою. Аналогічна позиція ЄСПЛ викладена і у пункті 60 рішення у справі "Єлоєв проти України".
У своєму Рішенні "Подвезько проти України" № 74297/11 від 12.02.15 р. Європейський Суд з прав людини у п. 21 вказує, що аргументи "за" і "проти" звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно, але мають підтверджуватись фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватись, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про продовження (зміну) запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставин, які свідчать про: наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачений ст. 177 КПК України, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам зазначеним у клопотанні.
За результатами, встановлених у судовому засіданні обставин, та з урахуванням доводів, викладених стороною захисту та стороною, яка підтримує державне обвинувачення, колегія суддів прийшла до переконання, що після обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ступень ризиків, які були встановлені судом, змінилися.
Так, під час розгляду даного клопотання прокурором зазначалося про те, що ризики, передбачені п.1 ч. 1 ст. 177 КПК України, які враховувались при обранні запобіжного заходу та були підставами для продовження строку запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , не зменшилися та продовжують існувати. Разом із тим, такі посилання прокурора не були доведені відповідними доказами під час розгляду даного клопотання.
Обґрунтованість будь-якого строку тримання під вартою, яким би коротким він не був, має бути переконливо доведена владою ("Ідалов проти Росії", п. 140). Так, у контексті вказаних вище стандартів Європейського суду з прав людини, з огляду на те, що в цій справі загальний термін тримання ОСОБА_14 під вартою становить майже два роки, доводи сторони обвинувачення про те, що лише подальше тримання обвинуваченого під вартою може убезпечити від настання ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою на даний час, не можна вважати належно обґрунтованими, оскільки з огляду на рішення Європейського суду ризик втечі зменшується зі спливанням часу, проведеного під вартою (Ноймайстер проти Австрії §10), вагомість наявних доказів може бути важливим фактором, що свідчить про наявність в минулому і зараз серйозних ознак вини, само по собі не може служити виправданням тривалого тримання під вартою (Дереджі проти Туреччини, §38), ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу (Яжинський проти Польщі, §43).
Як вбачається з обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні одного особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 12 років, та у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання строком до 7 років позбавлення волі.
Досліджені в судовому засіданні докази обґрунтованості пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 є вагомими, більш детальну оцінку яким суд надасть під час перебування в нарадчій кімнаті при прийнятті остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.
Дані обставини можуть свідчити про наявність ризику, що під впливом тяжкості покарань, які загрожують обвинуваченому, він може переховуватись від судового слідства.
Ступінь ризику втечі оцінюється в сукупності факторів, пов`язаних з характером особи обвинуваченого, моральністю, його відношенням до інкримінованого кримінального правопорушення, місцем проживання, родом занять, майновим станом, особистими та соціальними обставини його життя, сімейними зв`язками та зв`язками з суспільством.
Так, необхідно врахувати, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Як вбачається з матеріалів, наданих стороною захисту, в обґрунтування даного клопотання, обвинувачений ОСОБА_6 зареєстрований та має місце постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання офіційно працював в ТОВ "КТ-Україна" на посаді менеджера, має повну вищу освіту за спеціальністю "Правознавство" (т.3 а.с.78), одружений (т.3 а.с.73), має на утриманні малолітню дитину дочку ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.3 а.с.74). Ці обставини свідчить про те, що ОСОБА_6 має достатньо міцні соціальні зв`язки за місцем свого постійного проживання.
Крім того, стороною захисту надано докази можливості працевлаштування ОСОБА_6 в умовах домашнього арешту та гарантування працевлаштування від роботодавця.
Так, слід враховувати, що запобіжний захід не є мірою покарання, а сама лише тяжкість кримінального правопорушення і покарання за нього, хоча і є визначаючим елементом при оцінці ризику ухилення від суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою, оскільки потреба подовжити строк тримання його під вартою не можна оцінювати з суто абстрактної точки зору, зважаючи лише на тяжкість злочину.
Такої позиції дотримується Європейський Суд з прав людини. Зокрема, в п. 74 його рішення у справі "Мамедова проти Росії" (Mamedova v. Russia), заява №7064/05 від 01.06.2006 року зазначено: "…Розглядаючи законність і обґрунтованість подальшого тримання заявниці під вартою, районний і обласний суди увесь час посилалися на серйозність висунутого обвинувачення як на головний чинник для оцінки можливості того, що заявниця переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме відправленню правосуддя або вчинятиме нові злочинні дії. Однак, як не раз зазначав Суд, хоч суворість покарання, що загрожує заявникові, має значення для оцінки небезпеки його зникнення або вчинення нових злочинів, потребу подовжити строк тримання під вартою не можна оцінювати з чисто абстрактної точки погляду, зважаючи лише на тяжкість злочину. Так само і подовження строку тримання під вартою не може застосовуватися через те, що вироком може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі…".
З огляду на зазначені обставини, оцінивши в сукупності ступень тяжкості покарання, що загрожує ОСОБА_6 за вчинення інкримінованих йому злочинів, враховуючи дані про особу обвинуваченого, який являється особою молодого віку, раніше не судимий, зареєстрований, має місце постійного проживання в м. Києві, де проживає разом із родиною, наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків та утриманців, колегія суддів приходить до висновку, що на даний момент ризик переховування обвинуваченого, у разі його звільнення з-під варти, значно зменшився.
При цьому, на думку суду, ризику переховування від суду, за встановлених в ході судового розгляду обставин, може запобігти цілодобовий домашній арешт із покладенням на ОСОБА_6 обов`язку носити електронний засіб контролю, за допомогою якого сторона обвинувачення може відслідковувати порушення умов домашнього арешту.
Також, у даному випадку колегією суддів враховується кількість процесуальних дій, які уже вчинені під час судового розгляду, а саме проведення допиту потерпілої та свідків обвинувачення, та дослідження доказів обвинувачення, які на думку прокурора, підтверджують винуватість ОСОБА_6 , в інкримінованих йому злочинах. Так, на даній стадії судового розгляду кримінального правопорушення допитано потерпілу та всіх, заявлених стороною обвинувачення свідків, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати наявним ризики незаконного впливу обвинуваченого на свідків та потерпілу.
Також, як вбачається зі змісту клопотання прокурора ОСОБА_5 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, остання зазначає, що продовжує існувати ризик незаконного впливу на потерпілу ОСОБА_16 , водночас, при прийнятті рішення 06.07.2020 року та 27.08.2020 року, колегія суддів зазначила, що існування вказаного ризику не доведено стороною обвинувачення, з огляду на відсутність конкретних фактів, а не абстрактних припущень сторони обвинувачення, які б підтверджували наявність такого ризику.
Крім того, на думку колегії суддів перебування ОСОБА_6 під цілодобовим домашнім арештом з носінням електронного засобу контролю, так само як і тримання під вартою, здатне унеможливити вчинення відносно потерпілої ОСОБА_16 протиправних дій. Адже, в разі цілодобового домашнього арешту обвинувачений перебуватиме лише в одному місці за місцем фактичного проживання, а його пересування на виклик до суду знаходитиметься під контролем правоохоронних органів з допомогою електронного засобу контролю.
Отже, вищенаведене свідчить, що в порівнянні із тим, якими під час обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та його продовження 08.05.2020 року були ризики, вони, станом на дату продовження такого запобіжного заходу 18.12.2020 року, дійсно зменшилися. І при цьому нові ризики не з`явилися.
Таким чином, колегія суддів вважає, що прокурором, на даному етапі судового розгляду, не доведено наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також не наведено переконливих мотивів, того, що наявність ризику, передбаченого п.1 ч. 1 ст. 177 КПК України, не може бути мінімізована за рахунок інших запобіжних заходів. При цьому, слід зазначити, що обвинувачений знаходиться під вартою майже два роки, що хоч і є співмірним з тяжкістю обвинувачення, однак прокурор не зазначив нових аргументів, які б з огляду на вищезазначені положення законодавства, виправдовували подальше тримання ОСОБА_6 під вартою.
З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту із покладенням на нього обов`язків, встановлених ч. 5 ст. 194 КПК України, замість продовження тримання його під вартою дозволить забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 , покладених на нього процесуальних обов`язків, та досягнути під час судового розгляду тих самих результатів із запобігання ідентифікованого ризику, що і продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
У відповідності до ч. 2 ст. 181 КПК України домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Відповідно до ч.6 ст.181 Кримінального процесуального кодексу України строк дії ухвали про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора.
З цього приводу у суду відсутні достатні доводи та докази для продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та у відповідності до ч. 4 ст. 194 КПК України, щодо обвинуваченого застосовує більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту терміном на 60 діб, оскільки саме цей запобіжний захід забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та попередить вчинення ним дій, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 331, 350, 376 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
У задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_5 про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, - відмовити.

Клопотання від 18.12.2020 року захисників адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу на більш м`який у вигляді цілодобового арешту, - задовольнити.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання ( АДРЕСА_1 ) терміном на 60 діб з носінням електронних засобів контролю та визначенням наступних обов`язків: не залишати фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; прибувати до суду за першою вимогою; не відлучатися з місця проживання без дозволу суду; повідомляти суд про необхідність зміни свого місця проживання та зміну засобів зв`язку; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон; не спілкуватись безпосередньо, чи через інших осіб, із потерпілою та свідками у кримінальному провадженні; заборонити вживання алкогольних напоїв на строк дії обов`язків; дотримуватись правил карантинних обмежень, застосованих у відповідності до діючого законодавства України, тощо.

Термін дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно обвинуваченого ОСОБА_6 становить до 24.00 год. 15.02.2021 року.

Обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити з-під варти в залі суду негайно.

Виконання ухвали суду доручити працівникам Національної поліції України за місцем проживання обвинуваченого (Дніпровський РВ ГУ НП України в м. Києві), скерувавши відповідну копію ухвали суду.

Контроль за виконання ухвали суду покласти на прокурорів групи прокурорів в кримінальному провадженні.

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом семи днів з моменту проголошення ухвали суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області.

Оголошення повного тексту ухвали суду здійснено 22.12.2020 року.

Головуючий: ОСОБА_1
Судді: ОСОБА_2
ОСОБА_3