ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2479/20 Справа № 201/4020/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

виправданої ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0003422 за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в м. Калінінград Росія, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, та виправданою за недоведеністю вини, -
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2020 року ОСОБА_7 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, та виправданою за недоведеністю вини.
ОСОБА_7 органом досудового розслідування було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, як прохання службової особи, яка займає відповідальне становище надати для себе неправомірну вигоду за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду дії з використанням наданого їй службового становища.
За обставин, встановлених судом та викладених в мотивувальній частині вироку, на початку вересня 2017 року (більш точний час слідством не встановлено) прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області ОСОБА_7 будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, у власних корисних намірах, діючи умисно, використовуючи своє службове становище, через захисника ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , висловила прохання про надання їй, як прокурору та державному обвинувачу у кримінальному провадженні, неправомірної вигоди в розмірі 600 доларів США за зменшення обсягу обвинувачення ОСОБА_9 , повернення вилученого у нього комп`ютера та висловлення позиції прокурора в судових дебатах щодо призначення ОСОБА_9 міри покарання не пов`язаної з позбавленням волі.

Продовжуючи свій злочинний умисел, 06.12.2017, близько 14 год. 16 хв., та 07.12.2017 близько 16 год. 37 хв., прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_7 будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, у власних корисних намірах, діючи умисно, використовуючи своє службове становище, у телефонних розмовах з адвокатом ОСОБА_10 , говорила, щоб остання передала обвинуваченому ОСОБА_9 , що йому потрібно приїхати до неї на роботу 07.12.2017 або 08.12.2017, в приміщення Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2, що у м. Дніпро, по вул. Чернишевського, 23, кабінет № 15.

Виконуючи прохання ОСОБА_7 , ОСОБА_9 08.12.2017 о 16 год. 09 хв. прибув до її службового кабінету № 15 в приміщенні Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області, за адресою: м. Дніпро, вул. Чернишевського, 23. ОСОБА_7 , перебуваючи в своєму робочому кабінеті, будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, у власних корисних намірах, діючи умисно, використовуючи своє службове становище, зрозумівши, що ОСОБА_9 гроші, в якості неправомірної вигоди, їй не приніс, але з`ясувавши, що ОСОБА_9 має гроші в сумі 300 доларів США, висловила прохання, щоб той їх привіз їй в якості першої половини неправомірної вигоди, у вівторок, тобто 12.12.2017, тобто висловила прохання про надання їй, як прокурору та державному обвинувачу у кримінальному провадженні, частини неправомірної вигоди в розмірі 300 доларів США за зменшення обсягу обвинувачення ОСОБА_9 у кримінальному провадженні № 0001023 від 26.11.2016 за ч.ч. 2, 3, 4, 5 ст. 301 КК України, повернення вилученого у нього комп`ютера та висловлення позиції прокурора в судових дебатах щодо призначення ОСОБА_9 міри покарання не пов`язаної з позбавленням волі.

В подальшому, 12.12.2017, близько 14 год. 33 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи в своєму службовому кабінеті № 15, що в приміщенні Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області, за адресою: м. Дніпро, вул. Чернишевського, 23, будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, у власних корисних намірах, діючи умисно, використовуючи своє службове становище, під час розмови з ОСОБА_9 висловила прохання про надання їй другої половини неправомірної вигоди в сумі 300 доларів за зменшення обсягу обвинувачення ОСОБА_9 у кримінальному провадженні № 0001023 від 26.11.2016 за ч.ч. 2, 3, 4, 5 ст. 301 КК України, повернення вилученого у нього комп`ютера та висловлення позиції прокурора в судових дебатах щодо призначення ОСОБА_9 міри покарання не пов`язаної з позбавленням волі в кінці січня - на початку лютого 2018 року.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальненні доводи осіб, які їх подали.
В апеляційній скарзі прокурор просить виправдувальний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність, необґрунтованим виправданням обвинуваченої ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 368 КК України, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, та призначити покарання ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 368 КК України у виді шести років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з постійним, тимчасовим або за спеціальними повноваженнями виконанням функцій представника влади. А також відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 396, ч. 3 ст. 404 КПК України прокурор просить повторно дослідити докази, що підтверджують інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 368 КК України, та допитати свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Обґрунтовуючи заявлені вимоги прокурор вважає вирок суду першої інстанції незаконним, та таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Так, прокурор зазначає, що суд не взяв до уваги що, по-перше, вимоги ч. 2 ст. 338, ч. 1 ст. 364, 393 КПК України надають право прокурору як ініціювати зміну обвинувачення під час судового слідства, так і самостійно висловлювати свою думку під час судових дебатів щодо міри покарання за злочин, у якому обвинувачується особа в межах санкції статті КК України, у тому числі і оскаржити вирок суду з мотивів невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, а по-друге, інкримінований обвинуваченій злочин, передбачений ч. 3 ст. 368 КК України, а саме прохання службової особи, яка займає відповідальне становище надати для себе неправомірну вигоду за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду дії з використанням наданого їй службового становища є закінченим з моменту висловлення такого прохання, незалежного від того, чи здійснила обвинувачена якісь дії, спрямовані на отримання цієї винагороди, чи ні.

Визнання недопустимими доказів, отриманих внаслідок конфіденційного співробітництва ОСОБА_9 є грубим порушенням судом вимог ст. 87 КПК України.

Висновок суду про те, що залучення ОСОБА_9 до проведення НСРД та конфіденційного співробітництва могло відбуватися виключно на підставі постанови слідчого, погодженої з керівником органу досудового розслідування в порядку ст. 272 КПК України, а слідчий, в порушення зазначеної норми, свою постанову з керівником не узгоджував, що, на думку суду, є реалізацією органом досудового розслідування своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінального правопорушення, не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та суперечить вимогам ст. 272 КПК України, оскільки ОСОБА_9 не виконував спеціального завдання з розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації, а тому його залучення до проведення НСРД та конфіденційного співробітництва відбувалося виключно на підставі постанови слідчого, винесеної на підставі ст.ст. 110, 275 КПК України без її погодження з керівником органу досудового розслідування (т.1 а.с. 111-113).

Висновок суду, про те, що втручання орану досудового розслідування у приватне спілкування свідка ОСОБА_10 з ОСОБА_9 відбувалося із порушенням вимог ч. 5 ст. 258 КПК України, оскільки ОСОБА_10 є його захисником у кримінальному провадженні, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки, по-перше, зазначене втручання відбувалося на підставі ухвал слідчого судді апеляційного суду м. Києва від 14.11.2017 року (т.1 а.с.107-109) та 15.11.2017 року (т.1 а.с. 100-102), а по-друге, втручання у приватне спілкування відбувалося, з приводу прохання ОСОБА_7 надати їй неправомірну винагороду за вчинення нею певних дій у кримінальному провадженні №0003422, яке вона висловлювала, у тому числі і через захисника ОСОБА_10 , а не з приводу тактики захисту ОСОБА_9 у кримінальному провадженні №0001023, у якому йому було оголошено підозру за ч.ч.2-5 ст.301 КК України, а тому визнання судом доказів, отриманих під час цього втручання є грубим порушенням вимог ст. 87 КПК України щодо визнання цих доказів недопустимими.

Висновок суду про те, що ОСОБА_9 під час його залучення до проведення НСРД та конфіденційного співробітництва був обізнаний з державною таємницею, а відповідно повинен був мати допуск до державної таємниці, що є підставою визнання недопустимими доказів, отриманих під час проведення цих НСРД не відповідає фактичним обставинам справи, вимогам ст. 8 Закон України «Про державну таємницю» та є грубим порушенням вимог ст. 87 КПК України щодо визнання цих доказів недопустимими.

Під час проведення НСРД та конфіденційного співробітництва до ОСОБА_9 не доводилась інформація, що становить державну таємницю, оскільки технічні характеристики спецтехніки, яка використовувалась при проведенні НСРД йому не відомі, з планом застосування оперативних сил та засобів, місцем їх дислокації при проведенні вищезазначених НСРД він не знайомий, порядок фінансування та матеріально-технічного забезпечення проведення конкретних НСРД в рамках кримінального провадження взагалі ніколи не розкривається.

Що стосується ознайомлення ОСОБА_9 з інформацією про особу, яка співпрацює на конфіденційній основі під час проведення НСРД, тобто про себе, а також осіб, відносно яких проводяться ці НСРД та їх результати - треба зазначити, що ОСОБА_9 є заявником у цьому кримінальному провадженні і зазначена інформація не може бути для нього таємницею, оскільки саме він повідомив орган досудового розслідування про те, що ОСОБА_7 висловлювала прохання, у тому числі і через захисника ОСОБА_11 про надання неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про державну таємницю» допуск до державної таємниці надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої чи науково-технічної діяльності або навчання. Враховуючи те, що ОСОБА_9 не здійснює будь-якої службової, виробничої чи науково-технічної діяльності або навчання, яка потребує ознайомлення з таємною інформацією, а під час проведення НСРД та конфіденційного співробітництва ОСОБА_9 не був та не повинен був ознайомлений з таємною інформацією, окрім тієї, яку сам повідомив органу досудового розслідування, допуск до неї йому оформлювати не потрібно.

Звертаючись до правоохоронних органів з заявою про те, що йому в рамках кримінального провадження прокурором висловлюється прохання про надання неправомірної вигоди ОСОБА_9 вважав, що цим самим порушуються його права, а інформація про факти порушень прав і свобод людини і громадянина відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про державну таємницю» не може бути віднесена до державної таємниці.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 5 Закону України «Про державну таємницю» спеціально уповноваженим органом у сфері охорони державної таємниці є Служба безпеки України, співробітники якої і проводили негласні слідчі (розшукові) дії на підставі ухвал слідчого судді апеляційного суду м. Києва, постанови прокурора про контроль за вчиненням злочину та доручення слідчого. Жодного документа реагування з боку відповідних структурних підрозділів Служби безпеки України, які відповідають за контроль дотримання законодавства про державну таємницю та які б містили відомості про факти порушення законодавства про державну таємницю органом досудового розслідування під час проведення НСРД та конфіденційного співробітництва ОСОБА_9 у цьому кримінальному провадженні не має. Але у будь-якому разі недодержання вимог законодавства про державну таємницю щодо оформлення допуску заявнику у кримінальному провадженні під час його залучення до проведення негласних слідчих (розшукових) дій, в разі їх наявності, не є істотним порушенням прав та свобод підозрюваного або обвинуваченого, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами вимог кримінального процесуального закону, що може бути підставою для визнання доказів недопустимими відповідно до вимог ст. 87 КПК України.

Висновок суду про те, що під час досудового розслідування порушено вимоги ч. 1 ст. 106 ч. З ст. 252 КПК України в частині не дотримання строків оформлення протоколів за результатами проведення НСРД, та передання їх прокурору, окрім одного протоколу від 08.12.2017 року, не відповідає фактичним обставинам у кримінальному провадженні та є грубим порушенням вимог ст. 87 КПК України щодо визнання цих протоколів недопустимими доказами.

За результатами всіх негласних слідчих (розшукових) дій, які було проведено у вказаному кримінальному провадженні на підставі ухвал слідчого судді апеляційного суду м. Києва від 14.11.2017 року - строк дії два місяці (т.1 а.с.107-109, 103-106) та 15.11.2017 року - строк дії 2 місяці, (т.1 а.с. 100-102), було складено протоколи за результатами проведення НСРД від 02.01.2018 року (т.1 а.с.136-138), від 08.12.2017 року (т.1 а.с.139-142), від 19.12.2017 року (т.1 а.с.143-145), від 15.01.2018 року (т.1 а.с.150-154, 155-158). Дати складання протоколів свідчать про те, що вони були складені відповідно до вимог ч. 1 ст. 106 КПК України під час їх проведення або безпосередньо після їх закінчення, тобто не пізніше наступного дня закінчення терміну дії ухвали слідчого судді.

В матеріалах кримінального провадження взагалі відсутні супровідні листи оперативного підрозділу на ім`я прокурора до протоколів за результатами проведення негласних слідчих розшукових дій, тому не зрозуміло на підставі яких фактичних даних суд прийшов до висновку про порушення добового строку направлення прокурору протоколів за результатами НСРД.

Добовий строк направлення протоколів за результатами проведення негласних слідчих розшукових дій прокурору, який зазначений у ч. 3 ст. 252 КПК України, встановлений законодавцем як процесуальна гарантія дотримання строків досудового розслідування та розумних строків під час досудового розслідування, за які несе відповідальність слідчий та процесуальний керівник.

Висновок суду про те, що в протоколах за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій не зазначено про фіксування проведення НСРД за допомогою технічних засобів та визнання внаслідок цього зазначених протоколів недопустимими доказами не відповідає матеріалам кримінального провадження та є грубим порушенням вимог ст. 87 КПК України.

Трьома ухвалами слідчого судді апеляційного суду м. Києва від 14 та 15 листопада 2017 року задоволено 2 клопотання слідчого та 1 клопотання заступника Генерального прокурора та надано дозвіл на проведення відносно, ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , негласних слідчих (розшукових) дій, а саме зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, аудіо, відео контролю особи та спостереження за особою у публічно доступних місцях. Проведення перших двох видів НСРД взагалі неможливо реалізувати без застосування технічних засобів, про що свідчить сама назва цих заходів. Крім того, у протоколах зазначено у якості додатку ЛУЛ диск з файлами, що є також свідченням застосування технічних засобів під час проведення НСРД, тому зазначати про це окремо у протоколах немає жодного сенсу, а технічні характеристики обладнання, яке використовується під час проведення НСРД є, відповідно до ст. 8 Закону України «Про державну таємницю» таємною інформацією.

Відсутність у протоколі зазначення очевидного факту про використання технічних засобів під час проведення НСРД не є істотним порушенням прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами вимог кримінального процесуального закону, що може бути підставою для визнання доказів недопустимими відповідно до вимог ст. 87 КПК України.

Висновок суду про те, що органом досудового розслідування порушено вимоги ч. 3 ст. 105 КПК України щодо належного виготовлення, упакування та засвідчення підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні додатків до протоколів НСРД, неможливості встановити оригінальність цих дисків, а також автентичність голосу та зображення ОСОБА_7 та визнання внаслідок цього зазначених протоколів недопустимими доказами не відповідає матеріалам кримінального провадження та є грубим порушенням вимог ст. 87 КПК України.

Так, в матеріалах кримінального провадження у якості додатків до протоколів за результатами НСРД містяться ПУЛ диски у конвертах з позначками у вигляді штампів, які містять інформацію про їх обліковий номер, назву установи, якою вони опечатані та відповідну дату. На момент відкриття матеріалів кримінального провадження стороні захисту ці диски були належним чином опечатані, про що свідчить відсутність яких-небудь скарг або клопотань з цього приводу від підозрюваної ОСОБА_7 або її захисників як під час досудового розслідування та і попереднього розгляду, який відбувся 06.07.2020 року.

Після відкриття стороні захисту матеріалів кримінального провадження в порядку ст. 290 КПК України конверти з дисками повторно не опломбовувались, але цей факт у жодному разі не є істотним порушенням прав та свобод обвинуваченої ОСОБА_7 , гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами вимог кримінального процесуального закону, що може бути підставою для визнання доказів недопустимими відповідно до вимог ст. 87 КПК України. Тим більш, сторона захисту, під час судового слідства жодного разу не заперечувала того, що зображення та голос ОСОБА_7 належать саме обвинуваченій. Не заперечували проти цього і свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , тому проводити які-небудь додаткові експертні дослідження з цього приводу не було жодної необхідності.

Висновок суду про визнання недопустимими доказами результатів негласних слідчих (розшуковик) дій, отриманих в результаті залучення ОСОБА_9 до проведення НСРД із-за відсутності у його заявах про надання згоди на залучення його до конфіденційного співробітництва та на проведення відносно нього НСРД дати їх складання взагалі не є порушенням прав та свобод обвинуваченої ОСОБА_7 , гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами вимог кримінального процесуального закону, що може бути підставою для визнання доказів недопустимими відповідно до вимог ст. 87 КПК України.

Будучи допитаним 06.12.2018 року у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_9 пояснив, що підписував ці заяви в той же день, коли в нього було прийнято заяву про скоєння злочину та він вперше був допитаний у Генеральній прокуратурі України - 26.10.2020 року.

Висновок суду про те, що показання свідка ОСОБА_10 , які вона надала у судовому засіданні є незаконним розголошенням адвокатської таємниці у порушення вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також неконкретними та визнання внаслідок цього зазначених показів недопустимим доказом не відповідає матеріалам кримінального провадження та є грубим порушенням вимог ст. 87 КПК України.

Так, під час допиту свідка ОСОБА_10 у судовому засіданні 30.08.2018 року остання повідомила, про те, що вона отримала 06.08.2020 року від ОСОБА_9 згоду на розголошення адвокатської таємниці, але суд відмовив у задоволенні клопотання прокурора про долучення до матеріалів судової справи письмової заяви свідка ОСОБА_10 з цього приводу та не зазначив про цю згоду у журналі судового засідання від 30.08.2018 року.

Крім того, у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 надала вичерпні покази щодо обставин прохання з боку ОСОБА_7 надати їй підозрюваним ОСОБА_9 неправомірну вигоду, яку вона висловила через його захисника - свідка ОСОБА_12 , а також про обставини подальшого спілкування ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , про що їй відомо із слів ОСОБА_9 .

Крім того, сторона захисту 06.08.2020 року під час судового слідства зверталась з двома клопотаннями про визнання недопустимими доказів.

Суд, розглянувши зазначені клопотання своїми ухвалами від 06.08.2020 року та 07.08.2020 року не встановив ознак очевидної недопустимості цих доказів, відмовивши стороні захисту у задоволені цих клопотань. При цьому слід зауважити, що 07.08.2020 року, судового засідання не було та навіть не планувалося, про свідчить відсутність журналу судового засідання від 07.08.2020 року, технічного запису судового засідання та викликів на цю дату.

Зробивши висновок про недопустимість вищезазначених доказів, суд грубо порушив вимоги ч 1 ст. 87 КПК, яка встановлює: Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих стороною обвинувачення доказів, суду треба було виходити з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на ч. 1 ст. 87 КПК, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору ч. 1 ст. 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим. Саме таку правову позицію було висловлено у постанові Верховного Суду від 8 жовтня 2019 року, справа №639/8329/14-к.

Таким чином, незважаючи на невизнання своєї провини обвинуваченою ОСОБА_7 , її винність в скоєнні інкримінованого злочину і обставини його скоєння підтверджуються сукупністю зібраних під час досудового і судового слідства та досліджених в судовому засіданні доказів.

Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні прокурор підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити в повному обсязі.
Потерпілий в судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора.
Захисник та обвинувачений заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до КПК України.
Згідно ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Кримінальний процесуальний закон (ст. 373 КПК) розрізняє два види вироків: обвинувальний та виправдувальний. При цьому виправдувальний вирок ухвалюється за наявності однієї з таких підстав: не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК, у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку, крім іншого, зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Проте, місцевий суд наведених вимог не дотримався.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

З вироку місцевого суду вбачається, що суд у мотивувальній частині виправдувального вироку дійшов висновку, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів того, що за наведених у обвинувальному акті обставин ОСОБА_7 є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

В той же час зазначає, що висунуте ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України не знайшло свого підтвердження, оскільки достатніх та допустимих доказів на доведення участі останньої у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та виправдав обвинувачену на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Тобто, суд зазначив дві різні самостійні підстави для виправдання особи, що суперечить вимогам ст. 373 КПК України.

На думку апеляційного суду, розбіжності у висновках місцевого суду про те, що ОСОБА_7 не є суб`єктом даного кримінального правопорушення та про не доведення участі останньої у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення позбавляють можливості встановити підставу виправдання ОСОБА_7 .

Частиною 1 статті 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

На зазначені обставини наголошує Верховний Суд України в Постанові ВСУ від 04 липня 2019 року у справі № 51-8157км18, згідно якої, дві різні самостійні підстави для виправдання особи суперечать вимогам ст. 373 КПК України.

Незважаючи на те, що вирок суду є найважливішим актом правосуддя, який ухвалюється іменем України і повинен бути складеним юридично грамотно, з коротким, чітким і зрозумілим формулюванням висновків, судом не враховано вищезазначені норми закону та у мотивувальній частині цього вироку допущено протиріччя, що є неприпустимим.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, з призначенням нового судового розгляду у суді 1 інстанції.

При новому розгляді суду першої інстанції, з дотриманням прав учасників кримінального провадження та вимог процесуального закону, слід детально перевірити відповідні докази по справі, врахувати доводи апеляційної скарги, дати їм належну юридичну оцінку, та за результатами ухвалити обґрунтоване, вмотивоване та законне судове рішення.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 419 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 , яку визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, та виправданою за недоведеністю вини скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4