ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 623/1470/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/3033/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.ст.125, 126-1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , належним чином повідомлених про розгляд справи, від яких надійшли заяви про розгляд справи без них, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого на вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 07 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком, який було уточнено ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 14 липня 2020 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюм Харківської області, українця, громадянина України, пенсіонера, який є особою з інвалідністю 3 групи, одруженого, не працюючого, не судимого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.125 та ст. 126-1 КК України, з призначенням покарання:

-за ч.1 ст. 125 КК України у виді 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень;

-за статтею 126-1 КК України у виді арешту на строк 6 місяців.

Відповідно до ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено покарання у виді 6 (шести) місяців арешту.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили обрано у виді тримання під вартою та взято його під варту в залі суду, з послідуючим триманням в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

Строк тримання під вартою ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 01 липня 2020 року.

Вироком встановлено, що 25 вересня 2019 року та 28 жовтня 2019 року ОСОБА_7 було притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за вчинення повторно протягом року після накладення адміністративного стягнення за порушення, передбачене частиною 1 цієї статті, а саме домашнього насильства відносно своєї матері ОСОБА_9 .
ОСОБА_7 , знаходячись за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, систематично та цілеспрямовано, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, вчиняв відносно своєї матері ОСОБА_9 домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, що призводило до психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої.
26 березня 2020 року, близько 10-00 години, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи характер та наслідки своїх протиправних дій, бажаючи їх настання, вчинив психологічне насильство відносно своєї матері ОСОБА_9 , яке полягало у висловлюванні на її адресу словесних образ з використанням ненормативної лексики, що завдало їй психологічних страждань та фізичне насильство, а саме ОСОБА_7 схопив за руку ОСОБА_9 та штовхнув останню на підлогу, в результаті даного падіння ОСОБА_9 вдарилася головою об підлогу, в результаті чого спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді синця на лобі ліворуч, які згідно висновку судово-медичної експертизи, відносяться до легких тілесних ушкоджень, що завдало останній фізичних страждань.
Крім цього, ОСОБА_7 , 26 березня 2020 року, близько 14 -00 години та 26 березня 2020 року, близько 15-30 години, перебуваючи за місцем мешкання, за аналогічних попереднім обставин, вчинив психологічне насильство відносно своєї матері ОСОБА_9 , яке полягало у висловлюванні на її адресу словесних образ з використанням ненормативної лексики, що завдало їй психологічних страждань.
Крім цього, ОСОБА_7 , 26 березня 2020 року близько 18 -00 години, перебуваючи за місцем мешкання - у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи характер та наслідки своїх протиправних дій, бажаючи їх настання, вчинив фізичне насильство відносно своєї матері ОСОБА_9 , яке полягало у завданні ударів потерпілій подушкою в область голови, що завдало їй фізичних страждань.
Крім того, ОСОБА_7 , 26 березня 2020 року, близько 15 - 50 години, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння за адресою: АДРЕСА_2 , переслідуючи прямий умисел на заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи, що внаслідок його дій потерпілій ОСОБА_10 можуть бути заподіяні тілесні ушкодження та бажаючи настання таких наслідків, наніс близько двадцяти ударів кулаками правої руки в область голови та ходулями в область тулуба та близько десяти ударів кулаками правої руки в область голови та табуретом в область тулуба, в результаті чого спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді синця на лобі праворуч, синця на правому плечі та садна на задній поверхні правого ліктьового суглоба, які згідно висновку судово-медичної експертизи, відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ст. 126-1 КК України, як домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного та психологічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до фізичних та психологічних страждань потерпілої особи та за ч.1 ст. 125 КК України умисне легке тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок та визнати ОСОБА_7 не винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, призначивши останньому покарання за скоєне ним кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 125 КК України у виді 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що у діях ОСОБА_7 не вбачається склад кримінального правопорушення, передбаченого статтею 126-1 КК України, а саме відсутня така обов`язкова кваліфікуюча ознака, як систематичність.

Крім того, вказує про безпідставність визнання судом першої інстанції такої обтяжуючої покарання обставини, як знаходження обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння, оскільки жодних доказів на підтвердження цієї обставини, стороною обвинувачення надано не було.

Зазначає також про те, що судом першої інстанції було проігноровано наявність таких обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме визнання вини ОСОБА_7 у повному та щиросердне каяття.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи вирок суду законним і обґрунтованим.

Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про дату та час розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, у судове засідання апеляційного суду не з`явилися. Надали заяви про розгляд справи без них.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим
Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні, під час ухвалення вироку, обвинувачений ОСОБА_7 визнав себе винним лише частково, при цьому пояснив, що 26 березня 2020 року Верховною Радою України було прийнято у третьому читанні Закон України про землю, і оскільки він вважає, що його рідна сестра ОСОБА_10 незаконно забрала у нього землю, а також має намір забрати і батьківський будинок, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, почав вчиняти сварку спочатку з матір`ю, штовхав її, виражався нецензурною лайкою, бив подушкою по голові, а потім, коли прийшла сестра ОСОБА_10 , і з нею посварився, почав бійку, наносив ОСОБА_10 тілесні ушкодження як кулаком, так і ходулями та табуретом в область голови та тулубу. Вважає, що він не наносив ОСОБА_10 двадцять ударів в область голови, було набагато менше ударів.
Суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу інкримінованих йому кримінальних правопорушень та призначаючи покарання, дотримався вимог ст.65 КК України і призначив покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Висновки суду, зокрема ґрунтуються на показаннях самого обвинуваченого, який не заперечує факту нанесення потерпілим тілесних ушкоджень, проте заперечує кількість нанесених ОСОБА_10 ударів.

Вчинення обвинуваченим інкримінованих йому кримінальних правопорушень підтверджується також показами потерпілої ОСОБА_10 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції зазначила, що 26 березня 2020 року вранці, близько 10-00 години, їй зателефонувала матір ОСОБА_9 , яка попросила її прийти, по приходу ОСОБА_10 разом зі своїм чоловіком побачили що мати лежала на кухні під столом, була пригнічена, повідомила, що це її штовхнув її син ОСОБА_7 . Після цього ОСОБА_10 заспокоювала мати, до них періодично заходив ОСОБА_7 , який виражався нецензурною лайкою, грозив їм. Приблизно о 15-00 годині потерпіла ОСОБА_10 разом з чоловіком пішли з будинку, повернувшись близько 16-00 години, ОСОБА_7 вступив з нею знов у сварку, в період якої наносив ОСОБА_10 удари кулаком руки в область голови, наніс близько 20 ударів, а також бив у тулуб ходулями матері, а потім ще й наніс їй тілесні ушкодження табуретом в область тулуба. О 16-00 годині прийшов чоловік ОСОБА_10 , який і викликав поліцію, а ОСОБА_10 поїхала до лікарні на освідування нанесених їй тілесних ушкоджень.
Потерпіла ОСОБА_9 надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має, покарання просила призначити на розсуд суду.

Будь-які підстави вважати, що свідчення потерпілої є недостовірними відсутні, оскільки вони є логічними, послідовними та несуперечливими, а також додатково підтверджуються даними, що зафіксовані в копії довідки, виданій ОСОБА_10 щодо звернення за медичною допомогою до ВЕНМД 26 березня 2020 року о 16-55 годині; висновку експерта № 118-ІЗ/20 від 09 04 2020 року щодо наявності у громадянки ОСОБА_10 тілесних ушкоджень; протоколі проведення слідчого експерименту від 09 04 2020 року; висновках експертів (додаткових) № 120-ІЗ/20 від 13 04 2020 року та №121-ІЗ/20 від 13 04 2020 року; протоколі проведення слідчого експерименту від 22 квітня 2020 року за участю ОСОБА_7 ; висновку експерта №130-ІЗ/20 від 23 04 2020 року.

Вказані докази є належними та допустимими, будь-яких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та їх оцінці, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, колегія суддів не вбачає та вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 125 КК України та ст. 126-1 КК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 в порушення вимог, передбачених ст. 28 Конституції України, згідно з якою кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення вимог ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» систематично вчиняє фізичне та психологічне насильство щодо своєї матері ОСОБА_9 , зокрема, 26 03 2020 року о 10-00 годині, 26 03 2020 року о 14-00 години, 26 03 2020 року о 15-30 годині та 26 03 2020 року о 18-00 годині висловлював на її адресу образи з використанням ненормативної лексики, вчиняв фізичний тиск, який мав наслідком спричинення потерпілій тілесних ушкоджень.

Усі вищевказані дії ОСОБА_7 вчиняв вже будучи 25 09 2019 року та 28 10 2019 року притягнутим до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.2 ст. 173-2 КУпАП, за вчинення повторно протягом року після накладення адміністративного стягнення за порушення, передбачене ч.1 цієї статті, а саме домашнього насильства відносно своєї матері ОСОБА_9 .

Наявність в матеріалах кримінального провадження відомостей про неодноразові порушення прав потерпілої встановлені Конституцією України та небажання ОСОБА_7 навіть попри притягнення до адміністративної відповідальності стати на шлях виправлення, спростовують твердження апелянта про відсутність у діях обвинуваченого такої кваліфікуючої ознаки, як систематичність, а винуватість останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, на думку колегії суддів доведена поза розумним сумнівом.

Перевіряючи доводи апелянта щодо неврахування судом першої інстанції при розгляді справи щодо ОСОБА_7 таких пом`якшуючих обставин, як визнання вини та щире каяття у скоєному, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду, що міститься у постанові від 09 10 2018 року у справі №756/4830/17-к та з якого слідує, що щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчинення інших дій, спрямованих на розкриття злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час судового розгляду справи обвинувачений ОСОБА_7 лише частково визнав свою вину в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, зазначивши при цьому, що він не наносив потерпілій ОСОБА_10 двадцять ударів в голову, а ударів було набагато менше.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає що у суду першої інстанції не було законних підставі для визнання таких пом`якшуючих покарання обставин, як визнання вини у повному обсязі та щиросерде каяття, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 не усвідомив своєї протиправної поведінки та суспільної небезпечності вчиненого ним діяння. Твердження обвинуваченого про те, що він не наносив потерпілій ОСОБА_10 ту кількість ударів, про яку свідчить повнота з`ясованих судом першої інстанції обставин, свідчить про відсутність критичної оцінки ОСОБА_7 своєї протиправної поведінки.

Посилання апелянта на недоведеність перебування ОСОБА_7 під час вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень у стані алкогольного сп`яніння спростовується показаннями самого обвинуваченого наданими під час судового засідання суду першої інстанції.

Крім того, жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаного факту апелянтом надано не було.

Виходячи з наведеного, на підставі аналізу всіх зібраних та ретельно перевірених в суді першої інстанції доказів, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу вищевказаних кримінальних правопорушень та призначаючи покарання, дотримався вимог ст.65 КК України і призначив покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 07 2020 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ___________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4