Єдиний унікальний номер 725/5014/18
Номер провадження 1-кп/725/245/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2021

Першотравневий районний суд м.Чернівців в складі: головуючого судді ОСОБА_1 при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю прокурора ОСОБА_4 , адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернівці кримінальне провадження по обвинуваченню: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, українець, уродженець та зареєстрований АДРЕСА_1 , фактично мешкаючий за адресою: АДРЕСА_2 , приватний підприємець, раніше не судимий, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.332, ч.3 ст.358 КК України та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , українець, громадянин України, уродженець с. Гаврилівці, Кіцманського району, Чернівецької області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , фактично мешкаючому за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимий, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.332, ч.3 ст.358 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

Органом досудового розслідування громадяни України ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються в тому, що за попередньою змовою між собою та іншими, невстановленими під час досудового слідства громадянами України здійснили дії по налагодженню каналу незаконного переправлення осіб через державний кордон України з використанням підроблених документів за грошову винагороду. На виконання свого злочинного наміру, та з метою власного збагачення останні здійснили виготовлення та підробку документа для виїзду за кордон чим сприяли громадянину у незаконному перетинанні через державний кордон України. Так, 26.03.2018 ОСОБА_7 , близько 17 години 30 хвилин поряд з відділенням № 1 ТОВ «Нова Пошта», що розміщене в м. Чернівці по вул. Руська, буд. 248о, зустрівся з ОСОБА_9 . В ході зустрічі останній передав ОСОБА_7 дані осіб та грошові кошти в сумі 2800 Євро в обмін на зобов`язання виготовити підроблені документи для переправлення осіб через державний кордон. У період часу з 26 березня по 03 травня 2018 року, ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_8 підшукали бланк паспорту громадянина Республіки Литва для виїзду за кордон серійного номеру НОМЕР_1 . У подальшому, вони внесли зміни до первинного змісту документу шляхом вклеювання сторінки з даними про власника поверх первинної сторінки з даними справжнього власника. 03.05.2018 о 15 год. 50 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи в районі перехрестя вулиць Чкалова та Миколаївської, що в м. Чернівці, особисто передав ОСОБА_9 виготовлений паспорт громадянина Республіки Литва для виїзду за кордон серійного номеру НОМЕР_1 , виданий на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно до висновку експерта від 24.05.2018 № 763-К, бланк паспорту громадянина Республіки Литва для виїзду за кордон серійний номер НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_10 , за дослідженими способами не відповідає зразку бланку даного виду, що перебуває в офіційному обігу. Виявлено зміни первинного змісту документу шляхом вклеювання сторінки з анкетними даними про власника поверх первинної сторінки.

Таким чином, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , обвинувачуються в тому, що своїми умисними діями, які виразилися у сприянні незаконному переправленню осіб через державний кордон України вчиненими за попередньою змовою групою осіб з корисливих мотивів, а саме наданні за грошову винагороду завідомо підробленого паспорта громадянина Республіки Литва для виїзду за кордон вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 332 Кримінального кодексу України.

Крім того, 28.02.2018, громадянин ОСОБА_7 отримав від громадянина ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 150 Євро та флеш-носій з необхідними даними на особу клієнта. В подальшому, 15.03.2018 о 14 год. 05 хв., ОСОБА_7 в обмін на іншу частину раніше обумовленої суми в 150 Євро, передав ОСОБА_9 виготовлене на його замовлення посвідчення водія Республіки Литва видане на ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , серійний номер НОМЕР_2 .

У період часу з 26 березня по 03 травня 2018 року, ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 3100 Євро за виготовлення комплекту документів для виїзду за межі України та завдаток за виготовлення литовського водійського посвідчення. У подальшому, на виконання взятих на себе зобов`язань по виготовленню підроблених документі, ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_8 підшукали бланки відповідних документів та внесли зміни до первинного змісту шляхом вклеювання сторінки з анкетними даними про власника поверх первинної сторінки.

03 квітня 2018 року, ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 150 Євро, натомість передав останньому виготовлене посвідчення водія Республіки Литва видане на ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , серійний номер НОМЕР_3 .

Окрім того, 03 травня 2018 року о 15 год. 50 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи в районі перехрестя вулиць Чкалова та Миколаївської, що в місті Чернівці, особисто передав ОСОБА_9 виготовлені документи, а саме: паспорт громадянина Республіки Литва для виїзду за кордон серійний номер НОМЕР_1 , виданий на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та посвідчення особи громадянина Республіки Литва серійний номер НОМЕР_4 , видане на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В ході проведення негласної слідчої (розшукової) дії контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки, у фігурантів було придбано закордонний паспорт громадянина Республіки Литва серійний номер НОМЕР_1 виданий 09 березня 2017 року на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідчення особи громадянина Республіки Литва серійного номеру НОМЕР_4 , видане на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .. Окрім того, були придбані посвідчення водія Республіки Литва видане на ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , серійний номер НОМЕР_3 та посвідчення водія Республіки Литва видане на ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , серійний номер НОМЕР_2 .

Згідно висновку експерта від 24.05.2018 № 763-К, бланк паспорту громадянина Республіки Литва для виїзду за кордон серійний номер НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_10 , за дослідженими способами не відповідає зразку бланку даного виду, що перебуває в офіційному обігу. Виявлено зміни первинного змісту документу шляхом вклеювання сторінки з анкетними даними про власника поверх первинної сторінки.

Згідно висновку експерта від 24.05.2018 № 762-К, бланк ідентифікаційної картки Республіки Литва серійний номер 80756409на ім`я ОСОБА_10 , за дослідженими способами не відповідає зразку бланку даного виду, що перебуває в офіційному обігу. Бланк ідентифікаційної картки виготовлений струменево-крапельним способом друку з імітацією УФ та ІЧ елементів захисту.

Згідно висновку експерта від 24.05.2018 № 761-К, бланк посвідчення водія Республіки Литва видане на ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , серійний номер НОМЕР_2 , за дослідженими способами не відповідає зразку бланку даного виду, що перебуває в офіційному обігу. Бланк посвідчення виготовлений струменево-крапельним способом друку з імітацією УФ та ІЧ елементів захисту.

Згідно висновку експерта від 14.06.2018 № 797-К, бланк посвідчення водія Республіки Литва видане на ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , серійний номер НОМЕР_3 , за дослідженими способами не відповідає зразку бланку даного виду, що перебуває в офіційному обігу. Бланк посвідчення виготовлений струменево-крапельним способом друку з імітацією УФ та ІЧ елементів захисту.

Таким чином, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , обвинувачуються в тому, що своїми умисними діями, які виразилися у підробленні посвідчення та інших офіційних документів з метою використання їх іншою особою, збуті таких документів, що вчинено повторно та за попередньою змовою групою осіб, скоїли злочин, передбачений ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні вину свою в пред`явленому йому обвинуваченні не визнав. Вказав, що він не вчиняв даних кримінальних правопорушень.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні свою вину не визнав та вказав, що він не вчминяв вказаних кримінальних правопорушень.

За результатами судового розгляду, суд приходить до висновку, що докази, які були зібрані стороною обвинувачення стосовно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , щодо їх причетності до кримінальних правопорушень , передбаченого ч.3 ст.358 та ч.3 ст.332 КК України є недопустимими, що в свою чергу тягне за собою неможливість їх використання у даному судовому процесі.

Так, на обґрунтування винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбачених ч. 3 ст. 332 ч. 3 ст. 358 КК України, сторона обвинувачення посилається на фактичні дані, які досліджені судом безпосередньо в судовому засіданні, та містяться в :

- протокол про зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж стосовно ОСОБА_8 (том ІІІ а.с. 191-197);

- протокол про зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж стосовно ОСОБА_8 (том ІІІ а.с. 199-202);

- протоколи про зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж стосовно ОСОБА_8 (том ІІІ а.с. 7-18, 30-36, 40-47, 58-60, 85-87, 112-146, 153-190);

- протоколи про зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж стосовно ОСОБА_8 (том ІV а.с. 2-12, 14-19);

- протокол про зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж стосовно ОСОБА_7 (том ІІІ а.с. 204-211);

- протокол аудіо контролю ОСОБА_7 (том ІV а.с. 61);

- протоколи аудіо контролю ОСОБА_13 (том ІV а.с. 74-75, 85-86);

- протокол аудіо контролю ОСОБА_7 (том ІV а.с. 91-96);

- протокол контролю за вчиненням злочину (том ІV а.с. 71-73);

- протокол контролю за вчиненням злочину (том ІV а.с. 98-101);

- протокол обшуку у ОСОБА_7 (том І а.с. 41-43);

- протокол обшуку у ОСОБА_8 (том І а.с. 113-119).

Свідок ОСОБА_14 , який був допитаний в судовому засіданні показав, що в березні 2018 року зателефонував його знайомий і повідомив, що треба допомогти співробітникам СБУ у викритті злочинів, які підробляють документи. В березні 2018 року співробітники СБУ повідомили йому номер телефону, який належав ОСОБА_7 . Він зателефонував йому і повідомив, що йому необхідно виготовити документи. Зустрілись вони з ОСОБА_7 в м.Чернівці неподалік від кінотеатру « ІНФОРМАЦІЯ_6 ». Під час розмови свідок повідомив, що йому необхідно виготовити посвідчення водія країн Евросоюзу. ОСОБА_7 повідомив, що це буде коштувати 300 евро. Приблизно через 3 доби свідок зустрівся з ОСОБА_15 передав йому 150 евро та зразок підпису. Ще через 2-3 тижні йому перезвонив ОСОБА_15 та домовився про зустріч. На даній зустрічі свідок передав ОСОБА_15 решту 150 евро та отримав посвідчення водія. Черезер 2 тижні свідок зателефонував ОСОБА_15 і порпросив його виготовити на двох осіб паспорти громадян Ізраілю. Мицкан повідомив, що це можливо і це буде вартувати біля 3000 евро. Через деякий час ОСОБА_15 перезвонив і повідом , що паспорти громадян Ізраілю неможе зробити, а може зробити громадян Латвії. ОСОБА_16 погодився. Він при зустрічі передав ОСОБА_15 фотокартки, зразок підпису. Через місяць йому передали паспорти. Він6 був впевнений, що паспорти справжні, а не підробні. Також свідок показав, що громадянина ОСОБА_17 він не знає.

Суд, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, перевіривши та оцінивши усі доводи учасників судового провадження, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючи законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 86 КПК України, недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

За результатами судового розгляду даного кримінального провадження, суд приходить до висновку, що докази, які зібрані під час досудового розслідування слідчими органами СБУ є не недопустимими у відповідності до ч. 2 ст. 86 КПК України, а й містять у собі та у порівнянні з іншими матеріалами та доказами суттєві протиріччя, що також впливає на їх достовірність, і доводи сторони захисту в цій частині не спростовані прокурором в суді, дані на спростовування та усунення таких протиріч стороною обвинувачення в суді не надані, а тому не можуть бути прийняті судом та враховані при постановленні вироку, виходячи з такого.

Так, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000059 по обвинуваченню ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 та ч. 3 ст. 358 КК України, здійснювалось слідчим відділом УСБУ в Чернівецькій області.

Так, 14.11.2017 року першим заступником прокурора області ОСОБА_18 була постановлена постанова про визначення підслідності за СВ Управління СБ України в Чернівецькій області. Зокрема, із самої постанови вбачається, що першим заступником прокурора області була винесена постанова не про зміну підслідності в наслідок неефективного розслідування, а одразу було порушено правило підслідності та визначено орган досудового розслідування, який неуповноважений здійснювати досудове розслідування за ч.3 ст. 332 КК України. .

Зі змісту частин 2, 3, 5, 6 ст. 216 КПК України убачається, що злочин, передбачений ст. 332 та ст.358 КК України, в якому підозрювалися вказані особи, не є підслідним слідчим органам безпеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 КПК України, слідчі органів Національної поліції здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, крім тих, які віднесені до підслідності інших органів досудового розслідування, а тому уповноваженими на здійснення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні є виключно слідчі органи Національної поліції.

За таких обставин, відповідно до вимог кримінального процесуального закону досудове розслідування у цій справі повинно було проводитись слідчими органами Національної поліції.

Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 218 КПК України, якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесене до його компетенції, він проводить розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність.

Відповідно до ч. 5 ст. 36 КПК України, Генеральний прокурор, керівник регіональної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування.

При цьому,у розумінні ч.5 ст.36 та ч. 2 ст. 218 КПК України допускається зміна лише територіальної підслідності, але в жодному разі не предметної.

Таким чином, судом встановлено, що в порушення вимог КПК України, прокурор не вирішив питання про спрямування вказаного кримінального провадження щодо дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 для розслідування до належного правоохоронного органу, а відтак усі процесуальні та слідчі дії, що були здійснені слідчими УСБУ в Чернівецькій області до 20.08.2018 р., не можна визнати законними.

Разом з тим, як убачається із матеріалів справи, 20 липня 2018 року прокурор відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби прокуратури ОСОБА_4 постановляє постанову про визначення підслідності за СВ Управління Національної поліції в Чернівецькій області та в самій постанові зазначає, що кримінальне правопорушення, внесене до ЄРДР за №0000059 від 10.11.2017 року у відповідності до ст.216 КПК України підслідне органам Національної поліції та відповідні матеріали скеровує від СБУ саме туди для проведення досудового розслідування.

В подальшому 06.08.2018 першим заступником прокурора області, в порядку ч. 5 ст. 36 КПК України, визнано досудове розслідування СУ ГУНП в області неефективним та визначено підслідність за СВ УСБУ в області.

При цьому сама постанова про визначення підслідності фактично є немотивованою та містить у собі посилання на обставини, що не відповідають дійсності та чинному законодавству, оскільки починаючи з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань з 10.11.2017 р. о 16:20:59 год., досудове розслідування у даному кримінальному провадженні здійснювалось лише слідчими відділу УСБУ в Чернівецькій області. Органами Національної поліції будь-яке досудове розслідування не здійснювалося, а відтак і таке, яке б можна було визнати неефективним, не було проведено.

Як на один із доказів підтвердження висунутого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачення прокурором представлені суду та долучені до справи фактичні дані, отримані за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій.

Разом з тим ці фактичні дані суд не може покласти в основу обвинувального вироку, оскільки їх слід також визнати недопустимими доказами через порушення суттєвих умов попереднього дозволу суду на проведення НСРД , що передбачено пунктом 1 ч. 2 ст. 87 КПК України як істотне порушення прав людини і основоположних свобод.

Так, Апеляційним судом Чернівецької області постановлено ухвали про надання дозволів на здійснення обмежувальних заходів від 18.11.2016, від 06.12.2016, від 18.01.2017 р., від 27.03.2017 р., від 12.05.2017 р., від 14.07.2017 р., від 16.07.2017 р. від 22.09.2017, від 23.02.2018 р. та від 25.04.2018.

Здійснення розгляду клопотань та розподіл їх між суддями відбувається у відповідності до положень ст. 247 КПК України, положень п.9частини 1 статті 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року, п.1.1.2 Положення про автоматизовану систему документообігу суду від 26.11.2010 року, з дотриманням вимог до порядку роботи з документами, які містять інформацію з обмеженим доступом та державну таємницю, не потребує автоматизованого розподілу.

З огляду на встановлені судом порушення правил підслідності щодо розслідування даного кримінального провадження, усі матеріали НСРД з цих підстав підлягають визнанню недопустимими доказами, оскільки слідчі відділу УСБУ в Чернівецькій області отримали їх шляхом реалізації своїх повноважень, які не передбачались КПК України, що є відповідно до п.2 ч. 3 ст. 87 КПК України підставою для визнання доказів недопустимими.

Крім того, в порушення вимог ч.2 ст.290 КПК України, органи досудового розслідування не забезпечили стороні захисту можливість ознайомлення з фактичними даними на матеріальних носіях інформації, які прокурор в суді подав як докази на підтвердження винуватості осіб, для перевірки достовірності складання протоколів розшифрування записів телефонних розмов та особистих зустрічей ОСОБА_7 та ОСОБА_19 , тобто фактично не надали доступ до всіх матеріалів провадження, що свідчить не тільки про порушення права обвинувачених на захист, а також є підставою для визнання матеріалів НСРД недопустимим доказом.

Крім того, в якості доказів, які на думку сторони обвинувачення, підтверджують вину обвинувачених, та досліджених в судовому засіданні є протоколи про проведення НСРД, а саме: контроль за вчиненням злочину у формі оперативної закупки.

Згідно ч.4 ст.246 КПК України виключно прокурор має право прийняти рішення про проведення такої негласної слідчої розшукової дії, як контроль за вчиненням злочину.

Так, 20 березня 2018 року начальником відділу наглядом за додержанням законів органам СБУ та Державної прикордонної служби прокуратури Чернівецької області ОСОБА_20 була постановлена постанова, згідно якої він постановив провести НСРД контроль за чиненням злочину у формі оперативної закупки. Зазначив також коло осіб в яких слід провести такі слідчі дії та визначив засоби для проведення таких дій. Зокрема, в п.4 зазначеної постанови вказано, що при проведенні НСРД використати заздалегідь ідентифіковані кошти уповноваженого оперативного підрозділу УСБУ в Чернівецькій області в розмірі 100000 грн., а також провести аудіо та відео-контроль осіб для фіксації відомостей.

Однак, як слідує з протоколів про проведення НСРД, які прокурор подав в судовому засіданні в якості доказу, під час проведення контролю за чиненням злочину у формі оперативної закупки використовувалися грошові кошти іноземної держави, а саме євро.

Дану інформацію також підтвердив свідок сторони обвинувачення (таємний покупець) ОСОБА_21 , що перед проведенням оперативної закупки у ОСОБА_7 працівниками СБУ в Чернівецькій області йому вручалися грошові кошти, а саме у валюті євро.

При цьому будь-яких інших доказів, в яких би було підтверджено використання іншої валюти ніж зазначена в постанові прокурора, сторона обвинувачення суду не надала.

Таким чином, з огляду на наведене раніше, усі представлені стороною фактичні дані в документах та аудіо-, відеозаписах, якими прокурор обґрунтовує висунуте ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачення, суд не може покласти в основу обвинувального вироку, оскільки вони є недостовірними та недопустимими доказами.

На підставі наведеного, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження, відповідно до положень ст. 337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в подані ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме: діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим не наділений повноваженнями за власною ініціативою ініціювати проведення певних слідчих /розшукових/ дій, оскільки функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган, суд приходить до висновку про те, що усі докази здобуті внаслідок провокації злочину, не можуть враховуватись при постановленні вироку, оскільки є недопустимими, а відтак в діях ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відсутній склад інкримінованого їм кримінального правопорушення.

Відповідно до положень ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, в основу вироку можуть бути покладені тільки достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Таким чином, з урахуванням викладеного раніше, в ході судового розгляду, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ наданий сторонами обвинувачення та захисту з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що висунуте ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 та ч. 3 ст. 358 КК України, не знайшло свого підтвердження, оскільки достатніх та допустимих доказів на доведення участі у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, стороною обвинувачення не надано, судом не виявлено, в зв`язку з чим суд вважає за необхідне в силу презумпції невинуватості, закріпленої у ст.62 Конституції України, виправдати обвинувачених на підставі п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, оскільки у судовому засіданні не було доведене, що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.332, ч.3 ст.358 КК України.

Так, частиною другою статті 1 КПК України встановлено, що кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12рп/2011 від 20.10.2011 (справа № 1-31/2011), положення статті 62 Конституції України спрямовані на забезпечення прав і свобод людини і громадянина, а саме: обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто обвинувачення у вчиненні злочину не може Грунтуватися на фактичних даних, одержаних у результаті оперативно - розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України № 2135-Х11 від 18 лютого 1992 року «Про оперативно-розшукову діяльність» (далі - Закон № 2135-ХІІ), особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності.

Згідно частини першої статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні данні, отриманні у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Частиною другою вказаної статті закріплені процесуальні джерела доказів, якими є : показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до частини першої статті 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно ч. 11 ст. 290 КПК України, сторони кримінального провадження зобов`язанні здійснювати відкриття одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду. Частиною 9 ст. 290 КПК України встановлено, що сторони кримінального провадження зобов`язанні письмово підтвердити протилежній стороні факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів. У відповідності до ч. 12 сі .290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень вказаної статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Однак, прокурор стороні захисту матеріали, а саме ухвали Апеляційного суду Чернівецької області про надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій під час виконання вимог ст. 290 КПК України та під час судового розгляду не відкрив. При цьому, стороні обвинувачення достовірно було відомо про існування ухвал про надання дозволу на проведення НСРД.

У відповідності до ч. 6 ст. 13 Закон)' України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Пунктом 2 постанови Верховного Суду України від 12.10.2017 передбачено, що невідкриття матеріалів сторонами в порядку статті 290 КПК України є окремою підставою для визнання таких матеріалів недопустимими як докази. Водночас відкриттю, окрім протоколів, у яких зафіксовано хід та результати проведення певних дій, в обов`язковому порядку підлягають і матеріали, які є правовою підставою проведення таких дій (ухвали, постанови, клопотання), що забезпечить можливість перевірки стороною захисту та судом допустимості результатів таких дій як доказів.

При цьому Суд зауважив, що чинний КПК не містить заборони для сторін кримінального провадження представляти в суді матеріали, не відкриті одна одній. Заборона адресована суду, який, згідно з частиною дванадцятою статті 290 КПК України, не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази. Надання стороною обвинувачення у суді матеріалів, до яких не було надано доступ стороні захисту, і долучення їх як доказів на стадіях судового розгляду порушує право обвинуваченого на захист, оскільки змушує його захищатися від так званих нових доказів без надання достатніх можливостей і часу для їх спростування.

Отже, факт ознайомлення з матеріалами справи після закінчення розслідування не є достатнім для відстоювання стороною захисту своєї позиції у кримінальному процесуальному змаганні. За таких умов, коли стороні обвинувачення відомі всі докази, а сторона захисту не володіє інформацією про них до завершення розслідування, порушується баланс інтересів у кримінальному процесі.

Частина дванадцята статті - 290 КПК України фактично передбачає кримінальну процесуальну санкцію стосовно сторін кримінального провадження, яка реалізується в разі невиконання сторонами обов`язку щодо відкриття матеріалів. Вона полягає в тому, що в майбутньому суд не має права допустити відомості як докази у невідкритих матеріалах. Так, невідкриття сторонами кримінального провадження одна одній матеріалів суттєво зменшує їхню доказову базу, що, в свою чергу, може негативно вплинути на законність та обґрунтованість прийнятого судом рішення.

Аналогічна позиція міститься у п. 11 постанови Верховного Суду України від 16.03.2017 у справі №671/463/15-к.

Більше того, на необхідності надання доступу стороні захисту до матеріалів, які стосуються негласних слідчих (розшукових) дій, як гарантії справедливого судового розгляду, йдеться у рішенні Європейського суду «Едвардс і Льюіс проти Сполученого Королівства» від 27.10.2004, в якому зазначено, що, відповідно до вимоги справедливості, передбаченої статтею 6 Конвенції, прокуратура мала ознайомити захист з усіма доказами у справі як на користь, так і проти обвинуваченого, і те, що у вказаній справі цього не було зроблено, призвело до недоліків судового розгляду.

Також, відповідно до принципу рівності сторін, сторона обвинувачення не вправі приховувати, не надавати обвинуваченому матеріали, що перебувають у неї або доступні їй, які можуть допомогти обвинуваченому звільнитися від кримінальної відповідальності чи отримати менш суворий вирок. Це право (і, відповідно, обов`язок держави) було підтверджено у справі «Джасперс проти Сполученого Королівства» від 16.02.2000. Таке правило стосується й матеріалів, які можуть викликати сумнів щодо доказів, наданих обвинувачем.

Таким чином, з урахуванням викладеного раніше, в ході судового розгляду, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ наданий сторонами обвинувачення та захисту з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що висунуте ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 та ч. 3 ст. 358 КК України, не знайшло свого підтвердження, оскільки достатніх та допустимих доказів на доведення участі у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, стороною обвинувачення не надано, судом не виявлено, в зв`язку з чим суд вважає за необхідне в силу презумпції невинуватості, закріпленої у ст.62 Конституції України, виправдати обвинувачених на підставі п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, оскільки у судовому засіданні не було доведене, що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.332, ч.3 ст.358 КК України.

Питання про речові докази суд вирішує у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.ст.17, 284, 369, 370, 371, 373, 374, 376, 395 КПК України, суд -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.332 та ч.3 ст. 358 КК України визнати не винуватим і по суду виправданим.
ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.332 та ч.3 ст.358 КК України визнати не винуватим і по суду виправданим..
Речові докази: закордонний паспорт громадянина Республіки Литва серійний номер НОМЕР_1 виданий 09 березня 2017 року на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідчення особи громадянина Республіки Литва серійного номеру НОМЕР_4 , видане на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .. Окрім того, були придбані посвідчення водія Республіки Литва видане на ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , серійний номер НОМЕР_3 та посвідчення водія Республіки Литва видане на ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , серійний номер НОМЕР_2 знищити; - флешносії, компакт-диски зберігати при справі.

На вирок може бути подана апеляція до Чернівецького апеляційного суду через Першотравневий районний суд м. Чернівці протягом тридцяти діб з дня його проголошення, а обвинуваченими в той же строк з моменту вручення їм копії вироку.

Суддя Першотравневого
районного суду м.Чернівці ОСОБА_1