Дата документу 05.08.2020 Справа № 334/3684/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________________________________________________
Провадження № 11-сс/807/899/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 334/3684/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

підозрюваного ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з Березнівським районним судом Рівненської області, матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сарни Рівненської області, громадянина України, з вищою освітою, який одружений, має на утриманні малолітню дитину, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, задоволено клопотання слідчого СВ Дніпровського ВП ГУНП України в Запорізькій області ОСОБА_9 та продовжений строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту до 13 серпня 2020 року, із забороною в період часу з 22 години 00 хвилин до 08 години 00 хвилин наступного дня залишати житло за адресою проживання, з продовженням строку дії обов`язків, передбачених п. 1, п. 3 ч. 5 ст. 194 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 змінити, як таку, що не відповідає обставинам справи, вимогам КПК України та практиці ЄСІІЛ, задовольнити частково клопотання слідчого СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області та застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Апелянт вважає необґрунтованою та не підтвердженою належними доказами підозру у вчиненні ОСОБА_7 злочину за ч. 2 ст. 289 КК України, оскільки у клопотанні слідчого та в ухвалі слідчого судді не зазначено, кому саме належить автомобіль марки «BMW» модель «Х6», з державним номерним знаком НОМЕР_1 , 2008 року випуску, в кузові чорного кольору, та якими належними для цього документами підтверджується право власності чи користування, а також є незрозумілим, яким саме транспортним засобом заволодів ОСОБА_7 , так як із протоколу обшуку автомобіля «BMW-X6» від 16 травня 2020 року вбачається, що він мав номери « НОМЕР_2 », але відповідно до підозри, предметом вказаного кримінального правопорушення є аналогічний автомобіль із номерами «KMD 554».

Також апелянт вважає, що єдиний ризик, встановлений слідчим суддею можливість переховування від органів досудового розслідування та суду, не підтверджений жодними доказами, так як обґрунтований лише ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та можливим майбутнім покаранням, що суперечить практиці ЄСПЛ, оскільки сама по собі тяжкість злочину, не може бути безумовною підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, а значна відстань від місця проживання ОСОБА_7 до місця розташування органу досудового розслідування, всупереч доводам слідчого судді, не є перешкодою для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Крім того, просить врахувати, що ОСОБА_7 має на утриманні малолітнього сина, наразі не працює, домашній арешт в нічний час не дозволяє влаштуватись на повноцінну роботу, а також те, що ухвалою Житомирського апеляційного суду від 01 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 фактично застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло у період часу з 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв., проте, слідчий суддя, продовжуючи оскаржуваною ухвалою домашній арешт у період часу з 22 год. до 08 год., фактично безпідставно посилив дію попереднього запобіжного заходу.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, підозрюваного та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора із запереченнями проти доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Згідно з ч. 6 даної статті, у разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 199 КПК України.

Розглядаючи клопотання слідчого про продовження строку домашнього арешту для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість продовження застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та умови, за яких таке продовження можливе.

Як встановлено колегією суддів, зазначені вимоги закону слідчим суддею дотримані в повному обсязі.

Так, з ухвали та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні слідчого підстави для продовження ОСОБА_7 строку домашнього арешту цілодобово перевірялись слідчим суддею при розгляді клопотання. При цьому був допитаний підозрюваний ОСОБА_7 , вислухані думки слідчого, прокурора та захисника, з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання продовження строку домашнього арешту.

Однак, згідно зі змістом апеляційної скарги, захисник не погоджується з наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Разом з цим, відсутність нормативного визначення змісту стандарту доказування «обґрунтована підозра» у кримінальному процесуальному законодавстві України покладає тягар тлумачення відповідного стандарту на суд. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» є найнижчим стандартом доказування в кримінальному процесі й не передбачає наявності достовірного знання про вчинення особою кримінального правопорушення.

Для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи недоведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Крім того, при вирішенні питання про обґрунтованість пред`явленої підозри, колегія суддів виходить з тих міркувань, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, слідчий суддя (суд), оцінюючи докази на предмет наявності обґрунтованої підозри, повинен виходити з того, що підозра визнається обґрунтованою лише у тому випадку, якщо існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про котру йдеться, могла вчинити правопорушення.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року, в якому суд послався на те, що факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування.

Дослідивши клопотання і матеріали, які його обґрунтовують, слідчий суддя встановив, що зазначені у ньому обставини підозри мають місце та підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю доданих до клопотання доказів, а також правильно визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченогоч. 2 ст. 289 КК України, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу.

Отже, всупереч доводам захисника, обґрунтованість підозриОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченогоч. 2 ст. 289 КК України, присутня в контексті її розуміння Європейським судом з прав людини.
Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя встановив, що наразі існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, з чим погоджується й колегія суддів.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання.

Так, зокрема, у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив про те, що суворість передбаченого покарання, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства та суду.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, санкцією якої передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.
Вказані обставини свідчать про те, що підозрюваний, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкримінований йому тяжкий злочин.

При цьому, колегія суддів вважає, що приймаючи до уваги суворість покарання, яке передбачено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, ОСОБА_7 може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від органів досудового розслідування або суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Крім того, на думку колегії суддів, у разі застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, як про це просить апелянт, зазначений вище ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, посилюється тим, що місцем проживання підозрюваного є населений пункт в іншій області, який значно віддалений від місця знаходження органу досудового розслідування, що ускладнює контроль за поведінкою і пересуванням ОСОБА_7 , а тому наявні достатні підстави вважати, що останній може використати цю обставину як привід до неявок на виклики слідчого або для того, щоб переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду.

Отже, ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, ґрунтується на реальних фактичних даних та наразі не зменшився і не перестав існувати.

Поміж іншого, слідчий суддя також дослідив доводи клопотання щодо обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попереднього судового рішення, а саме ухвали слідчого судді Житомирського апеляційного суду від 01 червня 2020 року, та з урахуванням необхідності проведення низки слідчих та процесуальних дій, обґрунтовано дійшов висновку про наявність обставин, які виправдовують подальше продовження строку домашнього арешту підозрюваному ОСОБА_7 , при цьому, слідчим суддею з`ясовано, що у порядку, передбаченому законом, строк досудового розслідування продовжено до 16 серпня 2020 року.

Наявність на утриманні ОСОБА_7 малолітнього сина, що до того ж наразі не підтверджено жодними доказами, оскільки підозрюваний не працевлаштований, всупереч доводам апелянта, не може бути підставою для застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, оскільки жодним чином не вплинула і не стала стримуючим фактором у поведінці ОСОБА_7 , не спростовує і не зменшує достатньою мірою ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, що став підставою для застосування та продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, та не має такого ступеню довіри, який може бути врахований судом як такий, що має запобіжний вплив на поведінку підозрюваного.

Також колегія суддів вважає неспроможним довід захисника про те, що домашній арешт в нічний час не дозволяє ОСОБА_7 влаштуватись на повноцінну роботу.

Що стосується тверджень захисника про те, що ухвалою Житомирського апеляційного суду від 01 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 фактично застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло у період часу з 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв., проте, слідчий суддя, продовжуючи оскаржуваною ухвалою домашній арешт у період часу з 22 год. до 08 год., фактично безпідставно посилив дію попереднього запобіжного заходу, то вони також є необґрунтованими, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 90 КПК України, ухвала Житомирського апеляційного суду від 01 червня 2020 року не має будь-якого процесуального значення для слідчого судді.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника за викладеними в ній доводами.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2020 року, якою щодо підозрюваного ОСОБА_7 задоволено клопотання слідчого СВ Дніпровського ВП ГУНП України в Запорізькій області ОСОБА_9 та продовжений строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту до 13 серпня 2020 року, із забороною в період часу з 22 години 00 хвилин до 08 години 00 хвилин наступного дня залишати житло за адресою проживання, з продовженням строку дії обов`язків, передбачених п. 1, п. 3 ч. 5 ст. 194 КПК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: