Справа № 466/4108/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/926/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 14 липня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

в с т а н о в и л а:

вищевказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Мотивуючи своє рішення суд першої інстанції зазначив, що у ОСОБА_8 це п`ята судимість, раніше його було звільнено умовно-достроково, однак після звільнення з місць позбавлення волі він на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та продовжував вчиняти нові умисні злочини. Тому, наявність у засудженого ОСОБА_6 одного заохочення на думку суду не свідчать про те, що він довів своє виправлення, оскільки належне виконання засудженим законних вимог представників адміністрації виправної колонії під час відбуття покарання, його належна поведінка є для нього обов`язком впродовж всього строку відбування покарання. Крім того, 14.05.2020 року адміністративною комісією установи відмовлено у застосуванні ОСОБА_6 заохочувальної норми, передбаченої ст. 81 КК України, як такому, що не довів свого виправлення.

Не погоджуючись з даною ухвалою засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 14 липня 2020 року та застосувати до нього ст.81 КПК України.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що з оскаржуваною ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 14 липня 2020 року він не згідний, оскільки вважає вказане рішення суду є упередженим та не справедливим.

Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги пом`якшуючі обставини, а також дані, які характеризують особу засудженого.

ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі вказує, що під час відбування покарання ним не було допущено жодних порушень, він приймав активну участь в усіх заходах, заохочувався адміністрацією установи виконання покарання.

Окрім цього, ОСОБА_6 наголошує, що усвідомив свої вчинки та щиро розкаюється у скоєному. Звертає увагу, що працювати це право, а не обов`язок засуджених.

Заслухавши доповідача, засудженого на підтримання поданої апеляційної скарги, доводи прокурора на підтримання висновків оскаржуваної ухвали, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, колегія суддів вважає, що у її задоволенні слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно ст. 152 Кримінально-виконавчого кодексу України підставою звільнення від відбування покарання є умовно-дострокове звільнення.

Частинами 1, 2 ст. 81 КК України визначено, що до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

За змістом даної норми умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду. При цьому воно можливе лише у випадку доведення засудженим свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці та з врахуванням особи засудженого, його поведінки за весь час відбуття покарання, обставин та наслідків вчиненого злочину.

При цьому, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим: 1) не менше половини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, а також за необережний тяжкий злочин; 2) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі; 3) не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.

В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміни невідбутної частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002 року, передбачено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміна не відбутої частини покарання більш м`яким можуть бути застосовані тільки після фактичного відбуття тієї частини строку покарання.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш мяким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання має надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети передбаченої ст.50 КК України.

Поряд з тим, єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці в процесі відбування покарання. Під сумлінною поведінкою розуміється не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає у стримуванні від порушень режиму відбування покарання, а й прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.

В судовому засіданні колегією суддів встановлено, що 14.03.2019 року вироком Сихівського районного суду м. Львова від 14 серпня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ст. 68, ст. 71 КК України до 2 років 1 місяця позбавлення волі.

Початок терміну покарання 11.04.2019 року, кінець терміну покарання 11.05.2021 року.

10 червня 2020 року засуджений ОСОБА_6 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відповідно до вимог ст. 81 КК України посилаючись на те, що він став на шлях виправлення.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 14 липня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Так, приймаючи рішення суд першої інстанції вірно врахував, що у ОСОБА_8 це п`ята судимість, раніше його було звільнено умовно-достроково, однак після звільнення з місць позбавлення волі він на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та продовжував вчиняти нові умисні злочини.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 про упередженість та незаконність судового рішення, а також те, що суд першої інстанції не врахував особу засудженого та його позитивну характеристику, так як з матеріалів провадження вбачається, що дані наведені ним у апеляційній скарзі були в розпорядженні суду при розгляді клопотання по суті й досліджувались судом, а викладені в ухвалі суду висновки зроблені на підставі усіх об`єктивно з`ясованих обставин та їх оцінки в сукупності.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність у засудженого ОСОБА_6 одного заохочення, не свідчить про те, що він довів своє виправлення, оскільки належне виконання засудженим законних вимог представників адміністрації виправної колонії під час відбуття покарання, його належна поведінка є для нього обов`язком впродовж всього строку відбування покарання, а відтак таке не може бути безумовним свідченням виправлення особи.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, судом першої інстанції не допущено.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого не містить правових підстав для скасування оскаржуваного ним судового рішення, а тому колегія суддів визнає таку необґрунтованою, та не вбачає підстав для скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 14 липня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_6 .
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 14 липня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_6 , залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді