КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 та захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2019 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч.4 ст. 187, ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 262, ч.3 ст. 28 п.6 ч.2 ст. 115, ч.2 ст. 209 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою під час вирішення питання доцільності продовження строків тримання під вартою обвинуваченого в порядку ст. 331 КПК України, задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 по 19 січня 2020 року.

На вказану ухвалу суду захисник ОСОБА_9 , діючи в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 та захисники ОСОБА_6 і ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 , подалиапеляційні скарги.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 просить суд скасувати оскаржувану ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 21.11.2019 року та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_11 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції вимог ст.ст. 177, 183 КПК України та положень викладених в судових актах Європейського суду з прав людини, оскільки під час вирішення питання про продовження обвинуваченим строку дії тримання під вартою, який є винятковим, найсуворішим видом запобіжного заходу, прокурор не навів переконливих доводів щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_11 , а подане ним клопотання не містить жодних доказів, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Крім того, апелянт зазначає, що суд, враховуючи стадію розгляду кримінального провадження, не звернув уваги на той факт, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою не підтверджено жодним доказом щодо обґрунтованості обвинувачення.

В апеляційній скарзі захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 також ставиться питання про скасування ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 21.11.2019 року як незаконної та необґрунтованої і прийняття нової ухвали, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку триманні під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 відмовити, обравши останньому більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту за місцем проживання: АДРЕСА_1 , земельна ділянка з кадастровими номерами :02:001:0030 та :02:001:0031, на яких знаходиться житловий будинок.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що матеріали справи та клопотання прокурора не містять переконливих доводів щодо наявності підстав для продовження ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою і прямих доказів в обґрунтування висунутої останньому підозри з моменту його затримання 11.04.2018 року у справі не здобуто, що робить висновки суду про наявність ризиків неналежної процесуальної поведінки ОСОБА_10 надуманими та безпідставними.
Також вказує, що суд першої інстанції належним чином не оцінив міцність соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_10 , а саме те, що він одружений, виховує 2-х малолітніх дітей, має батьків інвалідів пенсійного віку, що дозволяє дійти висновку, що інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Крім того, з 2010 року ОСОБА_10 притягується до кримінальної відповідальності за ч.5 ст. 185 КК України, при цьому за весь цей час, будучи обвинуваченим в особливо тяжкому злочині, ОСОБА_10 не допустив жодних порушень щодо виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.
Апелянт вважає, що не може бути підставою для продовження строку тримання під вартою наявність ризику перешкоджання розгляду справи в суді шляхом тиску на свідків та потерпілих, оскільки досудове розслідування завершене, всі свідки допитані, а речові докази та документи перебувають у сторони обвинувачення. Також вказує, що поза увагою суду залишилась позиція сторони захисту про те, що обвинувачення ґрунтується на недопустимих доказах залишилась.
Крім того зазначає, що судом не враховано стан здоров`я його підзахисного ОСОБА_10 , який в період з 25.07.2019 по 05.08.2019 ОСОБА_10 перебував у відділенні токсикології Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги з діагнозом «Гіпертонічна хвороба ІІ ст. 3 ст. Високий ризик (3). Гіпертонічний криз від 25.07.2019, 29.07.2019 СН І ст.». За результатами проведеного обстеження та лікування було надано висновок про необхідність лікування у відділенні гіпертонічної хвороби ННЦ Інституту кардіології імені М.Д. Стражеска, проте ДУ «Київський слідчий ізолятор» не виконує надані рекомендації щодо лікування, а за час перебування обвинуваченого ОСОБА_10 в умовах слідчого ізолятора його стан здоров`я значно погіршився і не виконання лікування може призвести до вкрай негативних наслідків.

В апеляційній скарзі захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 також ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 21.11.2019 року та постановлення нової ухвали, якою змінити обвинуваченому ОСОБА_13 запобіжний захід у виді тримання під вартою на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою та визначити розмір застави відповідно до ч.3 ст. 183 КПК України.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою, а викладені в ній висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
При цьому зазначають, що клопотання прокурора про продовження ОСОБА_13 запобіжного заходу у виді тримання під вартою не містить викладу обставин, які б свідчили про те, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою та викладу обставин, що перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, а також в порушення вимог ст.ст. 23, 184, 199 КПК України, прокурором не додано матеріалів, якими він обґрунтовує доводи клопотання, що свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Вважають, що розгляд клопотання прокурора, за результатами якого ОСОБА_13 було продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 діб, проведено судом всупереч встановленого КПК України порядку, без врахування ознак індивідуального характеру особи обвинувачених та винесено одне формальне рішення, в якому автоматично продовжив найсуворіший захід забезпечення кримінального провадження, зазначивши усіх обвинувачених в одному абзаці та обмежившись в мотивувальній частині оскаржуваного рішення загальними фразами з посиланням на неіснуючу практику ЄСПЛ.
На переконання апелянтів, прокурор не довів, що встановлені під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обставини є достатніми для висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.
Також апелянти вказують, що судом не було встановлено підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_13 може здійснити дії, передбачені ст. 177 КПК України, а тому з урахуванням наявності у нього постійного місця проживання і роботи, позитивної характеристики та відсутності ризику впливати на свідків, експерта, потерпілого, ризику знищити, сховати чи спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також, що всупереч вимог ч.3 ст. 183 КПК України, суд не визначив розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених законом.

Враховуючи процесуальну поведінку захисників обвинувачених, через неявку яких розгляд провадження за апеляційними скаргами останніх на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2019 року про продовження обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 строку тримання під вартою, який сплинув 19 січня 2020 року неодноразово відкладався, колегія суддів, всупереч клопотання захисника ОСОБА_6 щодо забезпечення присутності його підзахисного ОСОБА_13 в судовому засіданні, з огляду на положення ч. 4 ст. 401 КПК України, вважає можливим розглянути справу без участі обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , від яких клопотань до суду щодо участі в апеляційному розгляді не надходило.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підтримку поданих апеляційних скарг, які просили їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисників, вказуючи на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції; перевіривши матеріали контрольного провадження, які надійшли з суду першої інстанції та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисників подані в інтересах обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_14 було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Таким чином, ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу і ці вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції було дотримано.

Європейський Суд з прав людини у справі «Лабіта проти Італії» зазначив, що продовжуване утримання особи під вартою може бути виправдане у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.

Таким чином, при позбавленні особи волі та продовженні такого заходу забезпечення суд повинен враховувати особливості конкретної справи, в якій необхідне тривале утримання особи під вартою у зв`язку з привалюванням суспільного інтересу та безпеки суспільства над правилом поваги до особистої свободи особи.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , суд першої інстанції врахував, зокрема суспільну небезпечність та характер наслідків дій, що інкриміновані обвинуваченим, а тому суд визнав небезпідставними доводи прокурора щодо оцінки моральних якостей обвинувачених та наявності високої ймовірності вчинення останніми позапроцесуальних дій з метою переховування від суду і обґрунтовано зазначив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, оскільки є підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачені, які не мають постійного джерела доходу, підозрюються у вчиненні декількох особливо тяжких кримінальних правопорушень, що мають високий ступінь суспільної небезпеки і у разі визнання їх винними у вчиненні інкримінованих їм злочинів, за які вони можуть бути засуджені до позбавлення волі до 15 років або довічного позбавлення волі, а тому з метою уникнути покарання вони можуть переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків, можуть знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Крім того, суд першої інстанції врахував те, що існує ризик вчинення обвинуваченими іншого злочину.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції про продовження тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що підстави, у зв`язку з наявністю яких останнім був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися та продовжують існувати.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно обвинувачених іншого запобіжного заходу, передбаченого ст. 176 КПК України, про що ставиться питання в поданих захисниками апеляційних скаргах, оскільки він не забезпечить належної поведінки останніх під час розгляду даного кримінального провадження.

Враховуючи наведене, доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи.

Апеляційні твердження апелянтів про формальне вирішення судом питання про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, який не врахував наявність у обвинувачених постійного місця проживання та міцних соціальних зв`язків, дітей, батьків, наявність у обвинуваченого ОСОБА_10 тяжкого захворювання, стан якого значно погіршився в умовах СІЗО через невиконання ДУ «Київський слідчий ізолятор» рекомендацій щодо лікування, є безпідставними, оскільки вказані доводи в цілому не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинувачених, судом першої інстанції встановлено не було і стороною захисту не доведено, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що наявність у обвинувачених сімейних зв`язків, постійного місця проживання, роботи, позитивних характеристик, не зменшують наведені в оскаржуваній ухвали ризики до такого ступеню, щоб повністю виключити їх, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг захисників та застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, аніж тримання під вартою.

Що стосується апеляційних посилань захисників на відсутність доказів в обґрунтування висунутої обвинуваченим підозри та доказів на підтвердження обґрунтованості обвинувачення, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що вимога обґрунтованої підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного/обвинуваченого з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення. Крім того, переглядаючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції про продовження обвинуваченим строку тримання їх під вартою, постановлену під час судового провадження до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого особі обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також до вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні інкримінованих їй злочинів.

Апеляційні доводи захисників про те, що суд першої інстанції, всупереч вимог ч.3 ст. 183 КПК України не визначив розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених законом, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки за приписами ч. 4 цієї ж статті слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177, 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування, а також щодо злочину, який спричинив загибель людини, тощо.

За викладеним, колегія суддів вважає ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2019 рокузаконною та обґрунтованою і підстав для її скасування та зміни обвинуваченим запобіжного заходу на домашній арешт, про що ставиться питання в апеляційних скаргах захисників, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 залишити без задоволення, а ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2019 року, якою обвинуваченим ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 продовжено строк тримання їх під вартою до 19.01.2020 року в ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України без зміни.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3