Ухвала Іменем України
10 лютого 2021 року м. Київ
справа № 167/1547/15-к провадження № 51-5993ск18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року щодо ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 ,
встановив:

За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 19 листопада 2019 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

с. Щурин Рожищенського району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , та

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Березовичі Володимир-Волинського району Волинської області, жителя АДРЕСА_2 ,

засуджено за ч. 2 ст. 365 Кримінального кодексу України (далі КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права займати посади у правоохоронних органах на строк 3 роки; за

ч. 1 ст. 371 КК України до покарання у виді позбавлення права займати посади у правоохоронних органах на строк 3 роки.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК УкраїниОСОБА_4 та ОСОБА_5 звільнено від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 371 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звільнено кожного від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю

2 роки і покладено певні обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року вирок щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 та ОСОБА_5 засуджено кожного за те, що вони, будучи службовими особами правоохоронного органу, 26 квітня

2015 року приблизно з 08:30 до 09:00 у м. Рожище Волинської області на

пл. Б.Хмельницького пред`явили незаконну вимогу ОСОБА_6 прослідувати з ними у слідчий відділ райвідділу міліції для проведення слідчих дій, зазначивши, що останній начебто перебуває у розшуку, а судом надано дозвіл на застосування до нього приводу до органу досудового розслідування. Отримавши відмову, вказані особи застосували до ОСОБА_6 фізичний вплив, що виразився в завданні ударів ногою по ногах потерпілого, різкому загинанні рук за спину та подальшому незаконному застосуванні спеціального засобу металевих кайданок. Крім того, ОСОБА_4 кулаком завдав удару в ділянку живота ОСОБА_6 , чим заподіяли потерпілому легких тілесних ушкоджень. За допомогою дільничного інспектора міліції та міліціонера (не обізнаними з обставинами затримання) за відсутності відповідної ухвали слідчого судді вони здійснили завідомо незаконний привід ОСОБА_6 у Рожищенський РВ УМВС України у Волинській області.

У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та призначення нового розгляду в цьому суді. Посилається на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень й особам засуджених. Вказує, що при постановленні ухвали апеляційний суд не надав належної оцінки доводам прокурора в апеляційній скарзі про необґрунтованість застосування судом ст. 75 КК України щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які їх засуджено, і кваліфікація їхніх дій не оспорюються.
Доводи в касаційній скарзі про неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність, а саме необґрунтоване застосування ст. 75 КК України, аналогічні доводам, наведеним в апеляційній скарзі прокурора. Вони були визнані судом апеляційної інстанції безпідставними з наведенням в ухвалі належних мотивів наїх спростування.
Визнаючи необґрунтованими доводи прокурора, суд апеляційної інстанції взяв до уваги, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, урахував тяжкість вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії невеликої тяжкості та тяжких злочинів, особи винних, які раніше не судимі, мають постійне місце проживання, одружені, мають на утриманні по двоє малолітніх дітей, відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, те, що на час постановлення вироку засуджених з органів внутрішніх справ звільнено, а з моменту вчинення правопорушення минув тривалий проміжок часу.
Касаційна скарга прокурора не містить переконливих доводів на обґрунтування явної несправедливості призначеногоОСОБА_4 та

ОСОБА_5 покарання через м`якість.
Урахувавши зазначене, суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства, при цьому належним чином обґрунтував своє рішення, зазначивши підстави застосування ст. 75 КК України.

Відповідно до ст. 419 КПК України апеляційний суд належним чином вмотивував свої висновки, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. Обставин, які були б підставою для скасування ухвали суду апеляційної інстанції, за доводами прокурора в касаційній скарзі не встановлено.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Саме такі обставини встановлено судом при перевірці зазначеної касаційної скарги.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 10 листопада

2020 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3