ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/817/268/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ухвала слідчого судді
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2020 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 серпня 2020 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_9 про обрання запобіжного заходу тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_7 та застосовано стосовно підозрюваного запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. Покладено на підозрюваного процесуальні обов`язки. Датою закінчення дії ухвали вирішено вважати 23 год. 59 хв. 14 жовтня 2020 року.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, досудовим розслідуванням встановлено, що 17 серпня 2020 року, в період часу близько з 08:00 год. по 09:30 год. ОСОБА_7 , який раніше вчиняв злочини проти власності, шляхом пошкодження вхідних дверей, проник у підвальне приміщення за АДРЕСА_1 , таємно, намагався викрасти з даного приміщення належне майно ОСОБА_10 , однак виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, останній злочин не закінчив з причин, які не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками поліції.

17 серпня 2020 ОСОБА_7 затримано в порядку ст. 208 КПК України, за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України.

18 серпня 2020 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою задовольнити клопотання слідчого про застосування щодо підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною, необгрунтованою та невмотивованою. Наголошує, що судом не наведено обставин, з яких він виходив під час твердження про відсутність достатніх доказів для відмови в застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Стверджує, що ОСОБА_7 на даний час, усвідомлюючи тяжкість вчиненого злочину та санкції, яка загрожує йому у разі визнання його винним, враховуючи відсутність міцних соціальних зв`язків, з метою уникнення покарання може переховуватись від органів досудового розслідування та суду. Також прокурор вказує, що вивченням особи підозрюваного встановлено, що він раніше судимий за вчиненням умисних злочинів проти власності, 06.12.2019 року вибув із місць позбавлення волі за злочини даної категорії, не зробив належних висновків, а знову почав вчиняти кримінальні правопорушення. В ході розслідування неодноразово ухилявся від явки до слідства, 17.06.2020 та 26.06.2020 відносно ОСОБА_7 до Тернопільського міськрайонного суду скеровано два обвинувальні акти за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України, які перебувають на розгляді.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, пояснення підозрюваного і доводи його захисника, які вважають ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи сторін, колегія суддів з`ясувала наступне.

Висновки слідчого судді про обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, прокурором в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому не підлягають перевірці під час апеляційного розгляду.

Доводи прокурора в ході апеляційного розгляду та викладені в апеляційній скарзі містять лише твердження прокурора про недостатність застосування домашнього арешту для запобігання ризикам і не обґрунтовані конкретними обставинами провадження, а тому не спростовують висновків слідчого судді.

Як вбачається зі змісту оскарженої ухвали, відмовляючи в застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя правильно застосував вимоги ч.4 ст.194 КПК України, відповідно до якої якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, тобто наявність обґрунтованої підозри та наявність ризиків згідно ст.177 КПК України, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, тобто недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання цим ризикам, то слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

В апеляційній скарзі прокурор оскаржує вид застосованого слідчим суддею запобіжного заходу і просить його змінити на більш суворий у вигляді тримання під вартою, мотивуючи тим, що судом не було враховано обсяг наявних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, та стверджує, що запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту не зможе їм запобігти, однак не наводить жодних конкретних обставин, на підставі яких він прийшов до такого переконання.

Також, свою апеляційну скаргу прокурор обґрунтовує тим, що відсутні беззаперечні докази, які би свідчили, що інший захід забезпечення кримінального провадження, крім тримання під вартою, зможе належним чином усунути ризики, які передбачені п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Однак, такі доводи прокурора суперечать вимогам ст.ст. КПК України, відповідно до якої сторона обвинувачення повинна надати докази недостатності застосування більш м`якого запобіжного заходу, а не перекладати на сторону захисту обов`язок доказування можливості його застосування. Крім того, така правова позиція сторони обвинувачення є порушенням п.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішеннях Бевз та інші проти України від 25 червня 2020 року, та Комаров проти України від 16 травня 2013 року Європейський суд з прав людини зауважив, що національні суди неодноразово обґрунтовували тримання заявників під вартою посиланням на відсутність підстав для їхнього звільнення, тоді як вказана стаття Конвенції передбачає застосування протилежного підходу і вимагає від національних органів влади наводити підстави для тримання особи під вартою.

Таким чином, як вбачається зі змісту оскарженої ухвали слідчий суддя правильно врахував як тяжкість інкримінованого злочину та наявні ризики, так і відомості про особу підозрюваного, зокрема те, що він має міцні соціальні зв`язки та зареєстроване місце проживання, а тому прийняв правильне рішення про застосування до підозрюваного домашнього арешту цілодобово, а прокурор в апеляційній скарзі не навів обставин, які би спростовували висновок слідчого судді і доводили недостатність такого запобіжного заходу для вказаним ризикам.

З огляду на викладене, враховуючи, що апеляційна скарга прокурора не містить вказівки на конкретні і підтверджені доказами обставини, які би обґрунтовували його твердження про незаконність ухвали слідчого судді, яку він просить скасувати, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора не підлягають до задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.176-178,182,183,184,194,404,407,422 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 серпня 2020 року відносно ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді