Дата документу 19.01.2021 Справа № 335/3706/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/508/21 Головуючий в 1-й інстанції - ОСОБА_4.
Єдиний унікальний № 316/931/20 Доповідач в 2-й інстанції - ОСОБА_5.
Категорія - ст.183 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_5.,

суддів ОСОБА_6., ОСОБА_7.,

при секретарі ОСОБА_8.,

за участю прокурора ОСОБА_9.,

обвинуваченого ОСОБА_1 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_10.,

представників потерпілих - адвокатів ОСОБА_11., ОСОБА_12.,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференц зв`язку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_10. на ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 грудня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого;

обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце перебування ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», який

обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.3 ст.27 ч.4 ст.28 ч.5 ст.191, ч.3 ст.27 ч.4 ст.28 ч.3 ст.209, ч.4 ст.189, ч.2 ст.189, ч.1 ст.263-1, ч.1 ст.263 КК України,

продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 27 лютого 2021 року включно, без визначення розміру застави, -

в с т а н о в и л а:

згідно з матеріалами контрольного провадження, в провадженні Заводського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.3 ст.27 ч.4 ст.28 ч.5 ст.191, ч.3 ст.27 ч.4 ст.28 ч.3 ст.209, ч.4 ст.189, ч.2 ст.189, ч.1 ст.263-1, ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч.3 ст.15, п.7 ч.2 ст.115, п.п.7, 13, ч.2 ст.115, ч.2 ст.189, ч.4 ст.189, ч.1 ст.307 КК України та ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189 КК України.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.12.2020 відмовлено у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_10. про зміну запобіжного заходу та задоволено клопотання прокурора прокуратури Запорізької області ОСОБА_13. про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, відносно обвинуваченого ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, заслухавши учасників провадження, дослідивши матеріали клопотань та кримінального провадження в їх сукупності, враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_1 , дійшов до висновку про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, оскільки прокурор належним чином мотивував своє клопотання, заявивши що ОСОБА_1 інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, які законодавцем віднесено зокрема до категорії особливо тяжких злочинів.

ОСОБА_1 переховувався від органів досудового розслідування, у зв`язку із чим його було оголошено у міжнародний розшук, зазначені обставини дійсно можуть спонукати обвинуваченого переховуватися від суду, крім того обвинувачений може незаконно впливати на учасників кримінального провадження, з метою змінення останніми раніше наданих показів.

Окрім того, суд першої інстанції вирішуючи питання про можливість застосування альтернативних запобіжних заходів щодо обвинуваченого, врахував обставини інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_1 злочинів та той факт, що у справі не допитані потерпілі, свідки та не досліджено докази.

Ризики які існували під час обрання запобіжного заходу та його продовження, що виправдовують тримання обвинуваченого під вартою не зменшились, та не дозволяють застосувати до обвинуваченого ОСОБА_1 альтернативні види запобіжних заходів, оскільки не здатні забезпечити його належну процесуальну поведінку, через те, що він може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності та покарання, тобто може здійснити дії, передбачені п.1 ч.1 ст.177 КПК України, незаконно впливати на потерпілих та свідків , що є ризиком , передбаченим п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а також, будучи особою, якій інкримінується вчинення умисних злочинів з корисливих мотивів, може вчинити інше кримінальне правопорушення, тобто може здійснити дії, передбачені п.5 ч.1 ст.177 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_10. посилаючись на порушення судом вимог матеріального і процесуального права просить ухвалу суду скасувати і постановити нову якою, відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою та змінити обвинуваченому ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави на інший альтернативний запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Апелянт в обґрунтування своєї скарги зазначає, що підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішення, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (п.2, 3 ч.1 ст.409 КПК України).

Також захисник зазначає, що суд в обґрунтування свого судового рішення навів ризики, не зазначені прокурором, що недопитані потерпілі, свідки та не досліджено докази, що ОСОБА_1 може вчинити інші кримінальні правопорушення.

Суд першої інстанції не звернув увагу, що обвинувачений позбавлений можливості знищити, сховати або спотворити будь-які речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

У клопотанні прокурора відсутні докази, які підтверджують наявність ризиків, які передбачені ст.177 КПК України.

Вказує, що суд не надав оцінки фактам фальсифікації правоохоронними органами матеріалів справи під час досудового розслідування, незаконного кримінального переслідування та штучного створення ризиків, передбаченого ст.177 КПК України.

Також, зазначає, що обвинувачений не має судимостей, має міцні соціальні зв`язки, має реєстрацію свого місця проживання, постійне місце роботи, у тому числі наявність у нього родини, що свідчить про несхильність обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень, переховування від суду.

Окрім того, захисник акцентує увагу, що тривалий час ОСОБА_1 перебуває під вартою, судовий розгляд провадження вже більше двох місяців зупинений, здійснюється лише розгляд клопотань прокурора про продовження строку запобіжного заходу, а з 04.01.2021 у Заводському районному суді м. Запоріжжя судовий розгляд взагалі припинений через неможливість розподілу судової справи між суддями для створення колегії.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого і його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого; представників потерпілих, які заперечували проти доводів апеляційної скарги захисника; дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003); кожен під час розгляду будь-якої справи, в тому числі кримінальної, щодо діяння, у вчиненні якого обвинувачується, має право на правосуддя, яке відповідало б вимогам справедливості (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004); суди здійснюють правосуддя з метою забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (абзац другий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009).

Відповідно до принципу верховенства права держава має запровадити таку процедуру апеляційного перегляду справ, яка забезпечувала б ефективність права на судовий захист на цій стадії судового провадження, зокрема давала б можливість відновлювати порушені права і свободи та максимально запобігати негативним індивідуальним наслідкам можливої судової помилки (абзац дев`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018).

Конституційний Суд України неодноразово вказував на те, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі; обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011; абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017).

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Гарькавий проти України» від 18 лютого 2010 року зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції; цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (§63).

Таким чином, право на свободу та особисту недоторканність може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини, за вмотивованим рішенням суду, прийнятим в порядку справедливої судової процедури.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Отже, для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен дослідити всі факти «за» та «проти» існування реальних ризиків для обрання запобіжного заходу. Такі доводи повинні бути не загальними і абстрактними, в усіх випадках, суд повинен надати оцінку ризикам.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що ризики встановлені під час застосування щодо ОСОБА_1 запобіжного заходу та наведені в клопотанні прокурора про його продовження не зменшились, і продовжують існувати.

Так суд першої інстанції обґрунтовано послався на необхідність продовження запобіжного заходу з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Також судом враховано дані, які характеризують особу обвинуваченого, конкретні обставини вказаного кримінального провадження, наявність ризиків, передбачених п.1, п.3, п.5 ч.1 ст.177 КПК України (основними і очевидними є ризики переховування обвинуваченого від суду; незаконно впливати на недопитаних у судовому засіданні свідків, вчинити нові кримінальні правопорушення).

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», затримання та тримання особи під вартою, безумовно можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» № 31315/96 від 25 квітня 2000 року, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства («W. проти Швейцарії» від 26.01.1993).

Застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого виправдано наявністю конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п.79 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Обвинуваченому ОСОБА_1 інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії умисно тяжких та особливо тяжких злочинів, суворість покарання, в тому числі у виді позбавлення полі з конфіскацією майна.

Судова колегія зазначає, що високий рівень суспільної небезпечності обвинуваченого дозволяють спрогнозувати з високим ступенем, що обвинувачений ОСОБА_1 , будучи обізнаним про суворість кримінального покарання, яке може бути йому призначене у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може ухилитися від суду шляхом переховування з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

Додатковим підтвердження того, що обвинувачений може переховуватися від суду, на думку апеляційного суду, є факт неодноразового оголошення органами досудового розслідування ОСОБА_1 у розшук, в тому числі 22.12.2017 року у міжнародний розшук, що підтверджує підстави існування ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України.

Твердження захисту про те, що обвинувачений не перебував у міжнародному розшуку є безпідставним, оскільки ч.2 ст.281 КПК України визначено, що оголошення розшуку (державного, міжнародного) органом досудового розслідування має бути винесена відповідна постанова, що в даному випадку і було здійснено (т.1, а.с.10-12, а.с.13-14).

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що існують ризики можливого незаконного впливу на потерпілих та свідків, адже ОСОБА_1 можуть бути відомі їх анкетні данні, адреси проживання та роботи.

ОСОБА_1 обвинувачується також у вчиненні злочину, який полягає у створенні та керівництві злочинної організації, яка відповідно до обвинувального акту причетна до вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів на території Україні, а тому існують обґрунтовані ризики того, що обвинувачений зможе вдатися до незаконного впливу на свідків, потерпілих для зміни їх показів або вчинити інші кримінальні правопорушення.

Відповідно до правової позиції викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Однак, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого альтернативних запобіжних заходів, враховуючи тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, суворість покарання за кримінальні правопорушення у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_1 , його можливість переховуватись від суду, впливати на свідків кримінального провадження, скоїти інші кримінальні правопорушення, колегія суддів вважає, що не може бути застосовані інші запобіжні заходи до обвинуваченого, окрім тримання під вартою.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_1 має міцні соціальні зв`язки, має реєстрацію свого місця проживання, місце роботи , не має судимості, на думку апеляційного суду, не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки дані обставини були предметом дослідження суду першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 178 КПК України та не спростовують висновків суду про ризики неналежної процесуальної поведінки, навіть з урахуванням наявних у обвинуваченого ОСОБА_1 певних соціальних зв`язків, запобігти яким можливо через застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, захисник обвинуваченого в судовому засіданні конкретизував свої вимоги та просив обрати ОСОБА_1 цілодобовий домашній арешт за адресою: АДРЕСА_2 , але відомості про житло за вказаною адресою не зазначено в клопотанні захисника.

Доводи сторони захисту щодо відсутності ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого містять лише посилання на незгоду з наданими стороною обвинувачення матеріалами, а тому їх слід визнати непереконливими, оскільки обставини, на які посилається захисник не можуть у повному обсязі мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на переховування від суду, незаконного впливу на свідків, скоєння інших кримінально-караних діянь.

Посилання захисника на те, що кримінальні провадження, стосовно ОСОБА_1 були сфальсифіковані, органи досудового розслідування незаконно переслідували ОСОБА_1 та безпідставно було пред`явлено обвинувачення без достатніх доказів винуватості, не належать до кола питань під час вирішення клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою , оскільки апеляційний суд на даному етапі кримінального провадження не вправі розглядати питання, які суд повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також твердження, що стороною обвинувачення не доведено, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові обставини, колегія суддів вважає безпідставними. При розгляді клопотання прокурором доведене об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 та встановлена наявність ризиків, визначених ст.177 КПК України.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, про що йде мова в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог КПК України при постановленні ухвали слідчим суддею, не встановлено.

За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів, за наслідками її розгляду, вважає необхідним вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_10. залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 грудня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора ОСОБА_13. про продовження застосування запобіжного заходу у відношенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 27.02.2021 включно, без визначення розміру застави, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5. ОСОБА_6. ОСОБА_7.