Постанова
іменем України
17 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 735/845/17
провадження № 51-8746км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2018 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000143, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,такого, що не має судимостей в силу ст. 89 КК,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 125 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
За вироком Менського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено:
- за ч. 1 ст. 125 КК до покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин;
- за ч. 1 ст. 122 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.
Цивільний позов потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 задоволено частково і постановлено стягнути із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 60 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, а на користь ОСОБА_9 20 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди; 99 100 грн витрат на правову допомогу; 8330,12 грн витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування та судового провадження; 815,82 грн витрат на медичне дослідження.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 10 травня 2016 року близько 19:00, перебуваючи на подвір`ї та у під`їзді будинку АДРЕСА_2 , під час сварки, що виникла на ґрунті особистих неприязних відносин, завдав ударів кулаками та ногами в обличчя, по тулубу та верхнім кінцівкам потерпілому ОСОБА_8 , чим заподіяв останньому згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи від 15 березня 2017 року № 26 середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Також, того ж дня за вищенаведених обставин ОСОБА_7 під час сварки завдав ударів кулаком в голову та обличчя потерпілій ОСОБА_9 , яка намагалася захистити ОСОБА_8 , чим спричинив їй за висновком комісійної судово-медичної експертизи від 15 березня 2017 року № 27 легкі тілесні ушкодження.
Апеляційний суд Чернігівської області ухвалою від 17 серпня 2018 року апеляційні скарги представника потерпілих ОСОБА_10 та прокурора залишив без задоволення, апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 і його захисника ОСОБА_6 задовольнив частково, вирок місцевого суду змінив та на підставі ст. 49 КК звільнив засудженого від призначеного за ч. 1 ст. 125 КК покарання у зв`язку із закінченням строків притягнення до відповідальності. У решті вирок місцевого суду було залишено без змін.
Верховний Суд постановою від 15 серпня 2019 року касаційні скарги засудженого, його захисника та потерпілих задовольнив частково, ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 скасував і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 28 листопада 2019 року апеляційні скарги представника потерпілих ОСОБА_10 та прокурора залишив без задоволення, апеляційні скарги обвинуваченого і його захисника задовольнив частково, вирок місцевого суду змінив та на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнив ОСОБА_7 від призначеного за ч. 1 ст. 125 КК покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Цивільний позов ОСОБА_8 та ОСОБА_9 задовольнив частково і постановив стягнути із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 30 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, а на користь ОСОБА_9 10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди; 50 000 грн витрат на правову допомогу; 2582,47 грн витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування та судового провадження; 815,82 грн витрат на медичне дослідження. У задоволенні інших позовних вимог було відмовлено.
У решті вирок місцевого суду було залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційних скаргах захисник і засуджений просять скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду в частині обвинувачення ОСОБА_7 за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК. Крім того, просять скасувати оскаржувані рішення в частині стягнення із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_9 моральної шкоди і витрат на правову допомогу і залишити без розгляду позовні вимоги потерпілих. Зазначають, що для проведення комісійної судово-медичної експертизи з метою встановлення ступеня тяжкості заподіяних ОСОБА_8 тілесних ушкоджень слідчим було надано медичну картку та рентгенівські знімки на ім`я ОСОБА_8 , які в матеріалах провадження відсутні, як відсутні і дані про тимчасовий доступ до таких речей; у порядку ст. 290 КПК ці документи не надавалися на ознайомлення стороні захисту, а тому, на думку захисника, ці медичні документи є недопустимими доказами і висновок комісійної судово-медичної експертизи від 15 березня 2017 року № 26 також не може бути допустимим доказом.
Наголошують, що матеріали кримінального провадження не містять доказів обґрунтованості розміру моральної шкоди та доказів заподіяння душевних та фізичних страждань. При цьому вказують, що апеляційний суд, частково задовольняючи цивільний позов, не врахував вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 15 серпня 2019 року, матеріального стану ОСОБА_11 і того факту, що сутичка була обопільна, а сам конфлікт спровоковано потерпілим ОСОБА_8 . Водночас зазначають, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
У запереченнях на касаційні скарги засудженого і його захисника потерпілі вказують про необґрунтованість скарг та просять залишити їх без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.
Позиції учасників судового провадження
Захисник та засуджений підтримали подані касаційні скарги, а прокурор заперечував проти задоволення касаційних скарг сторони захисту, просив оскаржені судові рішення залишити без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, а неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що посилається захисник у касаційній скарзі, не можуть бути предметом перегляду в касаційному суді.
Правильність висновків судів про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, за який, у тому числі, його засуджено, а також висновки апеляційного суду про звільнення його від призначеного за цей злочин покарання на підставі статей 49, 74 КК у зв`язку із закінчення строків давності у касаційних скаргах не оспорюються, а тому касаційним судом не перевіряються.
Висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, місцевий суд дійшов відповідно до вимог ст. 370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст. 94 КПК.
Такі висновки місцевий суд обґрунтував, зокрема, показаннями, даними в суді потерпілими ОСОБА_8 та ОСОБА_9 щодо обставин заподіяння їм ОСОБА_7 тілесних ушкоджень; свідками ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_10 , щодо відомих їм обставин та подій, очевидцями яких вони були; даними протоколів слідчих дій, висновками судово-медичних експертиз та іншими письмовими доказами.
Визнавши зазначені докази достовірними, допустимими, а в сукупності достатніми, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів і правильно кваліфікував його дії, у тому числі за ч. 1 ст. 122 КК. Порушень норм матеріального права Верховним Судом не встановлено.
Твердження захисника та засудженого про недопустимість як доказу висновку комісійної судово-медичної експертизи від 15 березня 2017 року № 26 з підстав, наведених у касаційних скаргах, Суд вважає необґрунтованими, оскільки вказані доводи сторони захисту були предметом ретельної перевірки судів обох інстанцій, які належним чином їх розглянули, визнали ці доводи неспроможними, навівши обґрунтовані мотиви своїх висновків.
Так, висновок комісійної судово-медичної експертизи від 15 березня 2017 року № 26 є належним і допустимим доказом, порядок отримання якого, як і його зміст, відповідають положенням статей 101, 102 КПК. Посилання сторони захисту на невідповідність цього доказу вимогам КПК спростували суди попередніх інстанцій, які зазначили, що експертне дослідження проведено компетентними спеціалістами, з урахуванням вимог, які ставляться до її проведення, встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_8 у ході судово-медичної експертизи відбувалося на підставі медичних документів, отриманих слідчим у потерпілих, про що складено відповідний процесуальний документ (т. 3, а.к.п. 82).
Доводи у касаційних скаргах засудженого та його захисника про недопустимість як доказу вищевказаного висновку експерта (щодо виявлених тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_8 ) через невідкриття на стадії виконання ст. 290 КПКмедичних документів, на яких ґрунтується експертне дослідження, є безпідставними.
Так, за ч. 2 ст. 242 КПК призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.
Згідно з висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 51-218кмо19 (справа № 754/14281/17), якщо сторона обвинувачення використала висновок експерта для підтвердження винуватості особи, саме цей висновок із детальним аналізом медичної документації має бути відкрито стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання з урахуванням ст. 22 вказаного Кодексу слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації. Понад те, таке право може бути реалізовано під час судового чи апеляційного розгляду кримінального провадження, що не суперечить меті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з реєстром матеріалів кримінального провадження висновок судово-медичної експертизи від 15 березня 2017 року № 26 було відкрито стороні захисту в порядку ст. 290 КПК. Сторона захисту не порушувала питання про надання їй доступу до медичної документації, за результатами дослідження якої експерт сформував висновки, ані на стадії досудового розслідування, ані на стадії судового та апеляційного розгляду. Тому суди обґрунтовано визнали цей висновок допустимим доказом.
Суд апеляційної інстанції в межах, установлених ст. 404 КПК, й у порядку, визначеному ст. 405 КПК, переглянув кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора, представника потерпілих, захисника та засудженого на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені у них доводи, аналогічні доводам у касаційних скаргах сторони захисту, навів належні й докладні мотиви своїх висновків. З такими висновками погоджується Верховний Суд.
Що стосується доводів у касаційних скаргах про неправильне вирішення цивільного позову в частині стягнення із засудженого моральної шкоди та понесених витрат на правову допомогу на користь потерпілих і про невмотивованість рішення апеляційного суду в цій частині, то колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
За змістом ч. 1 ст. 129 КПК суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Частиною 5 ст. 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.
Що стосується питання відшкодування витрат, понесених потерпілими на правову допомогу, слід зазначити наступне.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо).
Відповідно до правового висновку щодо правозастосування, який міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, між потерпілими ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і адвокатом ОСОБА_10 було укладено договір про надання останнім правової допомоги. Упродовж досудового розслідування та судового розгляду цей адвокат здійснював представництво інтересів потерпілих. Представник потерпілих звернувся до суду із позовною заявою про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, в тому числі і про відшкодування процесуальних витрат на правову допомогу.
Приймаючи у межах кримінального провадження рішення в частині, що стосується цивільних позовів, та задовольняючи частково позовні вимоги потерпілих, апеляційний суд дотримався вимог статей 127 129 КПК та взяв до уваги вказівки Верховного Суду, висловлені у постанові від 15 серпня 2019 року. Розмір відшкодування матеріальних збитків, моральної шкоди та понесених потерпілими процесуальних витрат, визначений судом з урахуванням вимог статей 22, 23, 1166, 1167 ЦК, є обґрунтованим.
При цьому у касаційних скаргах сторона захисту не навела будь-яких аргументів про неспівмірність витрат, понесених потерпілими на правову допомогу, а також щодо розумності їх розміру, з урахуванням складності справи, обов`язок доведення яких покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.
Таким чином твердження захисника та підозрюваного про те, що розмір відшкодування витрат, понесених потерпілими на правову допомогу, який за рішенням суду апеляційної інстанції необхідно сплатити обвинуваченому, є непомірним та безпідставним, колегія судів вважає необґрунтованими.
Покарання ОСОБА_7 призначено з дотриманням приписів статей 50, 65 КК, воно є справедливим.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 122 КК із застосуванням положень ст. 75 КК, місцевий суд, з яким апеляційний суд погодився, урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, що належить до злочинів середньої тяжкості, конкретні обставини його скоєння, характер та спосіб вчиненого.
Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій урахували й те, що засуджений в силу ст. 89 КК не судимий, на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання.
Таким чином, місцевий суд урахував відсутність пом`якшуючих та наявність обтяжуючої покарання обставини (вчинення злочину щодо особи похилого віку) і дані про особу засудженого, що позитивно його характеризують, а також зміст досудової доповіді Коропського районного сектору з питань пробації від 30 листопада 2017 року про обвинуваченого ОСОБА_7 .
Враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку, що покарання, призначене засудженому ОСОБА_7 місцевим судом, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення нових злочинів та відповідає вимогам статей 50, 65 КК. Підстав вважати це покарання явно несправедливим не вбачається.
Вирок місцевого суду узгоджується з положеннями статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду, яка є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Інші доводи, викладені в касаційних скаргах, та матеріали кримінального провадження не містять посилань на порушення судами обох інстанцій під час розгляду провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого, касаційні скарги слід залишити без задоволення, а судові рішення без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Менського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2018 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника і засудженого без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3