УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
про застосування запобіжного заходу
22 липня 2020 року м. Володимир - Волинський
Слідчий суддя Володимир-Волинського міського суду Волинської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , слідчого СВ Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , його захисника ОСОБА_6 , розглянувши клопотання старшого слідчого СВ Володимир-Волинського відділу поліції ГУ НП у Волинській області ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного у кримінальному провадженні №0000498, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 липня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженеця м Жашків Черкаської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, не одруженого, тимчасово не працюючого та який не навчається, освіта базова середня, раніше судимого 01 липня 2019 року Володимир-Волинським міським судом Волинської області за ч. 1 ст. 185 КК України, до покарання у вигляді штрафу у сумі 1020 грн.; 10 березня 2020 року Володимир-Волинським міським судом Волинської області за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 296 КК України, до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, на основі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,-
ВСТАНОВИВ:

Слідчий ОСОБА_4 за погодженням із прокурором ОСОБА_3 звернувся в суд із клопотанням про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 .

Клопотання обґрунтоване тим, що у органу досудового розслідування є докази, які свідчать про те, що ОСОБА_5 20 липня 2020 року близько 20 години 20 хвилин, перебуваючи поряд сцени, що розміщена у парку «Слов`янський» по вулиці Луцькій у місті Володимир-Волинський Волинської області, діючи з прямим умислом та метою таємного викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу відкрито повторно викрав мобільний телефон марки «Nefos» вартістю 500 гривень із сім-карткою мобільного оператора «Лайфселл» з абонентським номером НОМЕР_1 вартістю 50 гривень, чим спричинив потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 550 гривень.

21 липня 2020 року відомості про дане кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000498 з попередньою кваліфікацією за ч.2 ст.186 КК України.

21 липня 2020 року о 17 год. 00 хв. ОСОБА_5 було затримано в порядку ст. 208 КПК України та складено відповідний протокол.

22 липня 2020 року ОСОБА_5 було вручено повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Необхідність застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою слідчий у клопотанні обгрунтував наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, яка підтверджена зібраними у кримінальному проваджені доказами, а саме: протоколом допиту потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 протоколами впізнання та іншими матеріалами кримінального провадження в сукупності.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених у п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_5 , перебуваючи на волі, може здійснити дії, передбачені у п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме:

- через тяжкість злочину, по якому йому повідомлено про підозру, зібраних у справі доказів та можливе покарання у виді позбавлення волі, у разі доведення його провини, ОСОБА_5 може переховуватись від суду;

- враховуючи тяжкість вчиненого ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, може незаконно впливати на потерпілого та свідків чи інших підозрюваних у вказаному кримінальному провадженні;

- може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки ніде не працює, не має постійного джерела прибутку та законних засобів до існування, раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих майнових злочинів.

Вищевказані обставини, на думку сторони обвинувачення, дають достатні підстави вважати, що лише застосування підозрюваному ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зможе запобігти встановленим та доведеним під час досудового розслідування зазначеними вище у клопотанні ризикам, визначеним у п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Зважаючи на вказане слідчий із прокурором в судовому засіданні просили клопотання задовольнити, застосувати до підозрюваного запобіжний захід у виді тримання вартою. Окремо звернули увагу на те, що ОСОБА_5 раніше притягався до кримінальної відповідальності, і підозрюється у повторному вчиненні злочину під час іспитового строку, який йому було призначено вироком суду. У попередньому кримінальному провадженні щодо підозрюваного також було застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту, який він систематично порушував, що підтверджено відповідними повідомленнями відділу поліції.

Підозрюваний ОСОБА_5 та його захисник просили в задоволенні клопотання слідчого відмовити та не обирати запобіжний захід у виді тримання під вартою. Просили суд застосувати щодо підозрюваного запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі, зокрема у виді цілодобового домашнього арешту, оскільки він має вже протягом року постійне місце проживання на території міста Володимир-Волинський, не має жодного наміру ухилятись від слідства та суду, а також впливати на свідків чи потерпілого.

ОСОБА_5 заявив про свою непричетність до інкримінованого йому злочину. Вказав, що 20 липня 2020 року потерпілий ОСОБА_7 перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння, оскільки попередньо вони разом вживали спиртні напої. Підтвердив, що бачив у потерпілого мобільний телефон, однак його він не викрадав. Місцезнаходження даного телефону йому не відоме. При цьому вказав, що коли потерпілим було викликано працівників поліції, він не намагався втекти з місця події. При ньому викрадений у потерпілого мобільний телефон не знаходили. Фактично його було затримано поліцією ще увечері 20 липня 2020 року на місці події та доправлено до Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області, де він пробув до 21 липня 2020 року, а потім був затриманий.

Окремо в судовому засіданні захисник ОСОБА_6 також звернув увагу на те, що фактичним часом затримання підозрюваного ОСОБА_5 є 21 година 20 липня 2020 року. Від цього часу до моменту складення протоколу затримання підозрюваний знаходився у відділі поліції. При особистому обшуку підозрюваного у нього нічого виявлено та вилучено не було. Фактично підозра ОСОБА_5 ґрунтується виключно на суперечливих показаннях потерпілого ОСОБА_7 , який на час інкримінованих підозрюваному подій перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння і міг сам не пам`ятати куди подів телефон, викрадення якого інкримінується ОСОБА_5 . В той же час вказав, що і надані на досудовому слідстві показання потерпілого не свідчать про вчинення підозрюваним грабежу, а вказують лише на наявність ознак складу шахрайства, у зв`язку з чим також не згідний із кваліфікацією.

Слідчий суддя, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали клопотання та кримінального провадження прийшов до наступного.

Згідно змісту ст.ст.131-132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до положень ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

У відповідності до ч.3 ст.176 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Відтак, для застосування будь-якого запобіжного заходу прокурор в суді зобов`язаний довести і наявність ризиків, що визначені ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно положень ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

За змістом ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання її винною, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, репутацію обвинуваченого, наявність у нього судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів у випадках їхнього попереднього застосування.

Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

Згідно наданих суду матеріалів клопотання слідчого, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, який кваліфікується як: грабіж, вчинений повторно.

Обґрунтованість підозри є самостійним і досить важливим елементом доказування на стадії досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Лише за умови наявності обґрунтованої підозри кримінальний процесуальний закон передбачає застосування запобіжних заходів.
Поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві, тому, виходячи з положень ч.5 ст.9 КПК України та позиції Європейського суду з прав людини, яка відображена, зокрема у п.175 рішення від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, також вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28.10.1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 року).

Зазначеним, ЄСПЛ встановив мінімальні гарантії, яких мають дотримуватись правоохоронні органи саме під час здійснення невідкладних дій задля попередження вчиненню злочинів чи відвернення негативних наслідків вже вчиненого злочину.
В цьому ж п.175 рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» ЄСПЛ зазначає - «однак, вимога, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах, є значною частиною гарантії недопущення свавільного затримання і тримання під вартою. Більше того, за відсутності обґрунтованої підозри особа не може бути за жодних обставин затримана або взята під варту з метою примушення її зізнатися у злочині, свідчити проти інших осіб або з метою отримання від неї фактів чи інформації, які можуть служити підставою для обґрунтованої підозри».
На підтвердження зазначеного також свідчить наступна практика ЄСПЛ: Рішення у справах «Іловецький проти Польщі» (Ilowiecki v. Poland), N 27504/95, п.61, від 4 жовтня 2001 року, та «Смирнова проти Росії» (Smirnova v. Russia), NN 46133/99 і 48183/99, п.63, ECHR 2003-IX. «Крім того, такі підстави мають бути чітко зазначені національними судами і аргументи «за» і «проти» звільнення з-під варти не повинні бути «загальними й абстрактними».
Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 , слідчий суддя враховує вимоги п.п.3-5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно із якими обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

У справі «Мамедова проти Росії» (Mamedova v. Russia)№ 7064/05 від 01 червня 2006 року щодо недостатності посилання на тяжкість злочину та ймовірне покарання, Європейський Суд зазначив, що суди, перевіряючи законність та обґрунтованість запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, незмінно посилались на тяжкість обвинувачень як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що заявниця переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини. Однак Суд неодноразово відзначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, позбавлення когось волі не можна оцінювати з виняткового абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Разом з тим, у рішенні «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 року сформульована практика Європейського суду з прав людини, яка зокрема, свідчить про те, що тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

У своєму клопотанні слідчий вказує на те, що підозра ОСОБА_5 обґрунтована показаннями потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , протоколами впізнання та іншими матеріалами кримінального провадження в сукупності.

Проте, при розгляді даного клопотання судом та визначенні наявності обґрунтованої підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, суд виходить з того, що стороною обвинувачення представлено для дослідження в судовому засіданні лише протокол допиту потерпілого ОСОБА_7 від 21 липня 2020 року, в якому він підтвердив факт вживання з підозрюваним алкогольних напоїв, добровільного надання в руки підозрюваного мобільного телефону та заволодіння останнім телефоном без дозволу потерпілого внаслідок зловживання довірою під приводом зателефонувати.

Протоколи допитів свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , будь-які протоколи впізнання до клопотання стороною обвинувачення не долучались та в судовому засіданні для дослідження не надавались.

Поняття «інші матеріали кримінального провадження в сукупності» є абстрактним, не носить жодного змістовного та юридичного значення у процесі доказування. Разом з тим жодних клопотань від слідчого чи прокурора про дослідження в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження також до суду не надходило.

За таких обставин суд на етапі розгляду даного клопотання позбавлений можливості надати оцінку вказаним доказам в аспекті визначення їх значимості для аналізу обґрунтованості повідомленої ОСОБА_5 підозри. Самостійно витребувати дані докази суд також не має права, оскільки такі дії суперечать принципу рівності та змагальності кримінального процесу.

Суд зважає на те, що у кримінальному провадженні на етапі досудового розслідування кваліфікація правопорушення є виключною прерогативою сторони обвинувачення, яка зобов"язана висувати версії, перевіряти їх на предмет достовірності обставин, збирати докази на підставі яких кваліфікувати дії особи, що вчинила правопорушення у відповідності до положень Кримінального кодексу України. Проте при обранні підозрюваному запобіжного заходу зобов`язаний надати оцінку сукупності доказів, якими обґрунтовується підозра у вчиненні злочину, для врахування можливості застосування того чи іншого запобіжного заходу.

Не вирішуючи питання про доведеність вини ОСОБА_5 та правильність кваліфікації кримінального правопорушення, виходячи лише з фактичних даних, зазначених у доданих до клопотання документів, приходжу до висновку про наявність підстав підозрювати ОСОБА_5 у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення, за викладених у клопотанні обставин.

Питання належності та достатності доказів для доведення вини і засудження підозрюваного не є предметом судового розгляду на даному етапі кримінального провадження, проте зважаючи на усталену практику ЄСПЛ (про яку згадувалось вище) в даному випадку суд констатує, що поданих стороною обвинувачення суду доказівдостньо для виправдання подальшого розслідування, однак не достатньо для виправдання необхідності тримання підозрюваного ОСОБА_5 під вартою.
Слідчим в клопотанні та прокурором в судовому засіданні заявлено ризики того, що ОСОБА_5 матиме можливість переховуватися від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Однак слідчим та прокурором не доведено та не надано доказів існування хоча б одного із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу.

Крім протоколу допиту потерпілого, до матеріалів клопотання слідчим долучено вісім повідомлень Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області, зміст яких свідчить про те, що він порушував обраний щодо нього у 2019 році запобіжний захід у виді домашнього арешту у іншому криміному провадженні.

На переконання суду такі повідомлення не можуть бути доказами, що підтверджують фактичні обставини порушення підозрюваним умов попередньо обраного запобіжного заходу, оскільки не містять об`єктивної інформації про це. Разом з тим стороною обвинувачення не вказувалось на обставини звернення до слідчого судді у попередньому кримінальному провадженні із клопотанням про зміну обраного щодо ОСОБА_5 запобіжного заходу. Аналіз матеріалів клопотання вказує на те, що досудове розслідування у попередньому кримінальному провадженні було завершено, а в подальшому у ньому ухвалено вирок, а відтак є свідченням того, що підозрюваний ОСОБА_5 свої обов`язки за обраним запобіжним заходом у виді домашнього арешту виконав, від органу досудового розслідування та суду не ухилився.

Крім того, прокурором та слідчим не було обґрунтовано неможливість застосування до підозрюваного ОСОБА_5 більш м`яких запобіжних заходів з урахуванням обставин, передбачених ст. 178 КПК України, щодо даних про його особу, в їх сукупності.

Відповідно до п.3 ст.5 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку чи звільнення із під варти. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду. При цьому, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності,наявності злочинних зв`язків).

Крім того, згідно ст. 5 Європейської конвенції з прав людини, яка у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на свободу і особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи. Крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом.

У справі «Смирнов проти Росії» Європейський суд з прав людини наголосив, що особа, обвинувачена в скоєнні злочину, завжди повинна знаходитися на свободі, до закінчення розгляду справи, якщо Держава не зможе довести, що маються «умісні і достатні» причини взяти її під варту, і зокрема, коли є підстави вважати, що особа ухилятиметься від слідства та суду, перешкоджатиме встановленню істини у справі, або продовжить злочину діяльність.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_5 у виді тримання під вартою, слідчий суддя враховує необґрунтованість ризиків про які зазначив прокурор, а також не наведення переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти вказаним ризикам.

Отже, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, дані про особу підозрюваного, який має визначене місце проживання за місцем розслідування кримінального провадження, сам заявляв в суді про бажання сприяти розслідуванню, слідчий суддя прийшов до висновку про відсутність належного обґрунтування існуючих ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України та доказів щодо їх наявності.

Факт невизнання підозрюваним своєї вини жодним чином не може тлумачитись як протидія розслідуванню.

Крім того при застосуванні запобіжного заходу суд враховує також розмір заподіяної шкоди, яка інкримінується ОСОБА_5 , яка в сукупності із утриманням його під вартою протягом 60 днів, не буде відповідати справедливому балансу, не вказує на наявність ознак публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Наявність попередніх судимостей ОСОБА_5 можуть вказувати на підвищену суспільну небезпеку його особи, проте не можуть бути єдиним абсолютним твердженням про виключну необхідність його утримання під вартою.

На переконання суду ізоляція підозрюваного в домашніх умовах повністю зможе запобігти ризикам незаконного впливу на свідків чи потерпілого та/або вчинити інше правопорушення. Відповідний контроль перебування вдома підозрюваного з боку правоохоронного органу виключить можливість вчинення ним іншого правопорушення.

Відповідно до ч.4 ст. 194 КПК України, слідчий суддя має право застосувати до підозрюваного інший, більш м`який запобіжний захід.

На підставі вищевикладеного, слідчий суддя не встановив підстав щодо необхідності задоволення клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 , оскільки обставин необхідності тримання особи під вартою в даному конкретному випадку немає, тому приходить до висновку про можливість застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, який забезпечить виконання підозрюваним, покладених на нього, процесуальних обов`язків визначених частиною 5 ст. 194 КПК України, та який в повній мірі забезпечить запобіганню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, в тому числі і тих, які прокурор вважає пріоритетними.

Керуючись ст. 29 Конституції України, ст.ст. 177-178, 183, 193, 194, 196, 197, 205, 309 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:
В клопотанні слідчого СВ Володимир Волинського ВП ГУ НП у Волинській області ОСОБА_4 , погодженого з прокурором Володимир Волинської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України ОСОБА_5 відмовити.
Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженеця Черкаської області, Жашківського району, м. Жашків, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , запобіжний захід у виді домашнього арешту терміном на два місяці із забороною цілодобово залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , без дозволу слідчого, прокурора або суду.
Покласти на підозрюваного ОСОБА_5 такі обов`язки:
- за першим викликом прибувати до слідчого, прокурора у даному кримінальному провадженні;
- не відлучатися із місця свого проживання без дозволу слідчого, прокурора або суду;
- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;
- утримуватися від спілкування із потерпілим та свідками у даному кримінальному провадженні, крім випадку в присутності слідчого та/або прокурора необхідності відшкодування потерпілому заподіяної шкоди;
- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну (в разі їх наявності).
Строк дії ухвали 2 (два) місяця з дня її оголошення.
Ухвалу передати для виконання у Володимир-Волинський відділ поліції Головного управління Національної поліції України у Волинській області.
Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Повний текст ухвали складено 22 липня 2020 року.
Слідчий суддя (підпис).

Згідно з оригіналом.
Суддя Володимир-Волинського міського суду ОСОБА_1