УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року

м. Київ
справа №163/1489/19
провадження № 51-155ск21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бережці Любомльського району Волинської області, громадянина України, який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК), і

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Любомльського районного суду Волинської області від 29 січня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року вказаний вирок місцевого суду змінено в частині призначеного покарання, зменшено покарання ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 286 КК до 3 років позбавлення волі.
Судами встановлено, що ОСОБА_4 19 квітня 2019 року близько 21:05, керуючи в стані алкогольного сп`яніння автомобілем «Ауді А4», номерний знак НОМЕР_1 на 500 км+700 м автодороги сполученням Київ-Ковель-Яготин неподалік села Старовойтове Любомльського району в напрямку міста Ковель Волинської області, в порушення п. п. 2.3б, 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху не був уважним, не врахував дорожню обстановку, не вибрав в установлених межах безпечної швидкості руху транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух і безпечно керувати ним, не вибрав безпечної дистанції, в результаті чого допустив зіткнення з автобусом «Сканія», номерний знак НОМЕР_2 , який рухався попереду в попутному напрямку, внаслідок чого пасажиру вказаного автомобіля, ОСОБА_5 , спричинено тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити ухвалу апеляційного суду та на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.
Свої вимоги мотивує тим, що апеляційний суд при призначенні йому покарання не в повній мірі врахував його щире каяття у вчиненому, надання протягом досудового та судового слідства показань, не взяв до уваги того факту, що від розслідування та суду він не ухилявся, що у сукупності з даними про особу свідчить про істотне зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та про можливість виправлення без ізоляції від суспільства. Крім того, суди не врахували те, що він проживає у багатодітній сім`ї, у якій більшість дітей є неповнолітніми, стан здоров`я батьків, які потребують його допомоги, а також думку потерпілої, яка у судовому засіданні, не заперечувала проти застосування ст. 75 КК. Стверджує, що суд апеляційної інстанції переписав висновки суду першої інстанції без належного на те дослідження та проведення аналізу щодо законності отримання доказів органом досудового розслідування. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК.

Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційних скаргах, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК в касаційній скарзі не оспорюються.
Як вбачається з доданих копій судових рішень, кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 розглядалося у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, відповідно до якої суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Цією ж статтею передбачено, що у такому випадку учасники судового провадження будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК, судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч 3 ст. 349 КПК.
Зі змісту норм КПК, зокрема 1 ст. 433 КПК вбачається, що зазначені обставини також не можуть бути предметом перегляду і суду касаційної інстанції.
Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично аргументи касаційної скарги в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого зводяться до незгоди засудженого із незастосуванням судами ст. 75 КК. Такі доводи касаційної скарги є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини кримінального провадження, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_4 , суд врахував характер, ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким, дані про особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання та працевлаштування, вперше притягується до кримінальної відповідальності; обставиною, що пом`якшує покарання засудженого, суд визнав щире каяття; обставиною, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. На основі цих даних суд призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, тобто в межах санкції статті за якою останнього засуджено.
Разом з тим, апеляційний суд при перегляді кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_4 вважав, що місцевий суд не в повній мірі врахував усі обставини, які характеризують винного та пом`якшують його покарання. Суд апеляційної інстанції, врахував також те, що засуджений повністю визнав свою вину, розкаявся у вчиненому, висловив щирий жаль з приводу вчиненого, є особою молодого віку, кримінальне правопорушення вчинив з необережності, має позитивні характеристики з місця роботи та проживання, а також думку потерпілої, яка під час апеляційного розгляду змінила позицію щодо призначення покарання та подала до суду заяву, в якій просила суворо не карати ОСОБА_4 , у результаті чого пом`якшив засудженому покарання та призначив його в мінімальній межі санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з чим погоджується й колегія суддів Верховного Суду.
Колегія суддів касаційного суду приходить до висновку, що покарання відповідає вимогам ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Колегія суддів вважає, що неправильного застосування КК у частині незастосування ст. 75 КК немає. Також суд вважає, що висновки судів у цій частині є належно мотивованими, що відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства.
На думку колегії суддів касаційного суду, місцевий та апеляційний суди обґрунтовано визнали недоцільним застосування до засудженого положень ст. 75 КК, оскільки його виправлення, враховуючи вищевказані обставини, можливе лише за умови його ізоляції від суспільства.
Додатково надана суду інформація про належність засудженого до багатодітної сім`ї, в якій більшість дітей неповнолітні, а також незадовільний стан здоров`я батьків, на думку колегії суддів, не впливають на зроблені судами висновки про спосіб відбування покарання й правильність застосування ст. 75 КК.
Підстав вважати, що незастосування судами до засудженого положень ст. 75 КК призвело до призначення явно несправедливого покарання через суворість, колегія суддів касаційного суду не вбачає.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. ст. 370,419 КПК, є законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Таким чином, з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3