Провадження №1-кп/127/898/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 грудня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.09.2020 за № 0001494 та 02.10.2020 за № 0000315, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Вінниці, громадянки України, з середньою освітою, не працюючої, заміжньої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Вінниці, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 185, частиною другою статті 15 частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 спільно зі своєю дружиною ОСОБА_4 близько 12.50 год. 15.09.2020, перебуваючи в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що розташований за адресою: проспект Коцюбинського, 11 в місті Вінниці, в якому здійснює торгівельну діяльність ФОП ОСОБА_6 , діючи умисно, попередньо вступивши у злочинну змову з ОСОБА_4 , керуючись жагою особистої наживи та незаконного збагачення, переконавшись, що за їхніми діями ніхто не спостерігає, став зі сторони камер відеоспостереження магазину, закривши таким чином дії ОСОБА_4 , яка таємно, шляхом вільного доступу, з торгової полиці взяла пару балеток моделі «Х269-2», рожевого кольору 41 розміру, вартість яких становила 246,05 грн., та помістила їх до своєї сумки. Після чого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , не розрахувавшись за вищевказаний товар, вийшли з приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

Отже своїми умисними діями ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спричинили матеріальну шкоду ОСОБА_6 на загальну суму 246,05 грн.

Крім того, ОСОБА_5 близько 11.40 год. 02.10.2020, перебуваючи в приміщенні торгівельного центру «Епіцентр» ТОВ «Епіцентр К», що розташований за адресою: вулиця Батозька, 1В у місті Вінниці, діючи умисно, повторно, керуючись жагою особистої наживи та незаконного збагачення, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, підійшов до торгової полиці, де були розташовані картриджі для гоління. Після цього ОСОБА_5 взяв з полиці змінні картриджі для гоління для жінок «QuattroWomen» ТМ «Wilkinson» у кількості трьох упаковок, вартість яких становила 822,9 грн., та одну упаковку змінних картриджів для гоління для чоловіків «QuattroCoreMotion» ТМ «Wilkinson», вартість яких становила 422,5 грн., які в подальшому помістив за пояс штанів.

Після цього, продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, утримуючи при собі зазначений товар, ОСОБА_5 , не розрахувавшись за нього, пройшов повз касову зону, однак, виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, не зміг його закінчити з причин, що не залежали від його волі, оскільки був зупинений охоронником магазину. Внаслідок зазначеного було попереджено заподіяння матеріальної шкоди ТОВ «Епіцентр К» на загальну суму 1245,4 грн.

Обвинувачена ОСОБА_4 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала та суду пояснила, що вчинила його за обставин, викладених у обвинувальному акті. При цьому зазначила, що заздалегідь домовилась зі своїм чоловіком про викрадення балеток. Наміру розраховуватись вони не мали. В подальшому вони планували продати викрадене майно. На вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення її спонукало скрутне матеріальне становище.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав та суду пояснив, що вчинив їх за обставин, викладених в обвинувальних актах. Зокрема, повідомив, що він домовився з дружиною про викрадення балеток з магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Він став так, щоб затулити камеру відеоспостереження, а дружина в цей час поклала балетки до своєї сумки. Не розрахувавшись за товар, вони вийшли з магазину та планували продати балетки.

Крім того, він також мав намір викрасти картриджі для гоління в магазині «Епіцентр» та в подальшому продати їх, однак не зміг зробити це, оскільки був зупинений охоронцем магазину.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням відомостей, які характеризують особу обвинувачених, про що зазначено сторонами кримінального провадження.

Аналізуючи показання обвинувачених, надані стороною обвинувачення докази, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт вчинення обвинуваченими інкримінованих їм кримінальних правопорушень. Зокрема, обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні обставин, викладених в обвинувальних актах не заперечували, надавши суду чіткі та послідовні показання. Клопотання про дослідження інших доказів, зібраних під час досудового розслідування, сторонами кримінального провадження заявлене не було і наслідки здійснення судового розгляду згідно з приписами частини третьої статті 26 КПК сторонам роз`яснені та зрозумілі.

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації дій обвинувачених суд враховує положення пункту 5 Підрозділу 1 Перехідних положень Податкового кодексу України (далі ПК), згідно з яким у разі, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV ПК з урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

Тобто розмір податкової соціальної пільги в розумінні пункту 5 Підрозділу 1 Перехідних положень ПК дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на один місяць працездатних осіб з 1 січня 2020 року складає 2102 гривні. Отже, розмір податкової соціальної пільги у 2020 році для кримінально-правової кваліфікації становить 1051 гривень.

Зі змісту частини другої статті 11 Кримінального кодексу України (далі КК) випливає, що не є злочином дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Відповідно до частини третьої статті 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Отже, для вирішення питання щодо наявності в діях обвинувачених ознак кримінально караного діяння або ж ознак адміністративного правопорушення необхідно визначити, чи перевищує вартість викраденого ними майна 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто 210,2 гривень. Як встановлено в судовому засіданні, під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження на виконання вимог пункту 6 частини другої статті 242 КПК було проведено судово-товарознавчі експертизи, відповідно до висновків яких вартість майна, яке викрали обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 становила 243,05 грн., а вартість майна, яке намагався викрасти обвинувачений ОСОБА_5 02.10.2020 становила 1245,40 грн., тобто в обох випадках вартість майна перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а тому дії обвинувачених є кримінально караним діяннями, тобто є кримінально караними крадіжками.

Крім того, вирішуючи питання щодо правової кваліфікації дій обвинувачених суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно з якими крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину. Закінченим замахом на крадіжку є дії особи, яка викрала майно, але одразу була викрита.

В судовому засіданні встановлено, що після заволодіння 15.09.2020 балетками, що належать ФОП ОСОБА_6 , обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розпорядились викраденим майном на власний розсуд та лише через деякий час видали їх працівникам поліції на вимогу останніх. Саме тому суд вважає, що в діях обвинувачених наявні ознаки закінченого кримінального правопорушення, а не замаху на нього.

Натомість, як суд встановив в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_5 реальної можливості закінчити усі необхідні дії, спрямовані на протиправне заволодіння 02.10.2020 майном ТОВ «Епіцент К» не мав, оскільки одразу ж був викритий працівниками охорони. А тому суд вважає, що в діях обвинуваченого ОСОБА_7 також наявні ознаки закінченого замаху на кримінальне правопорушення.

Згідно з приміткою 1 до статті 185 КК у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 32 КК повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Верховний Суд (далі ВС) у постанові від 11.12.2019 (справа № 274/2956/17) дійшов висновку, що пункт 3 постанови Пленуму ВСУ від 04.06.2010 № 7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», зокрема те, що «для повторності не має значення, чи було особу засуджено за раніше вчинений злочин», може бути застосовано, коли всі епізоди злочинної діяльності є предметом одного судового розгляду, оскільки за таких умов суд безпосередньо досліджує докази та у вироку робить висновок про доведеність винуватості особи одночасно за всіма епізодами злочинів, які інкриміновані обвинуваченому.

Суд також враховує висновок ВС, зроблений у постанові від 14.09.2020 (справа № 591/4366/18), відповідно до якого єдиною підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації дій особи за кваліфікуючою ознакою «повторно» без постановлення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи за першим епізодом, який дає підстави для кваліфікації ознаки «повторно», є розгляд першого і наступних однорідних або тотожних злочинів у одному кримінальному провадженні.

Отже, зважаючи на викладене, суд дійшов до переконання, що в діях обвинуваченого ОСОБА_5 за фактом спроби заволодіння майном ТОВ «Епіцентр К» 02.10.2020 наявна така кваліфікуюча ознака, як вчинення кримінального правопорушення повторно.
З огляду на викладене, суд вважає, що дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за фактом заволодіння 15.09.2020 майном ФОП ОСОБА_6 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 185 КК, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене за попередньою змовою групою осіб. Дії обвинуваченого ОСОБА_5 за фактом спроби заволодіння 02.10.2020 майном ТОВ «Епіцентр К» охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 15, частиною другою статті 185 КК, за ознаками закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), кваліфікуючою ознакою якого є вчинення кримінального правопорушення повторно.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме не зазначені критерії призначення кримінального покарання звернуто увагу Верховним Судом (далі ВС) у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблено ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).
В ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинили злочини невеликої тяжкості, раніше до кримінальної відповідальності не притягувались, за місцем проживання характеризуються позитивно. Суд також враховує, що обвинувачені винуватість у вчиненні інкримінованих їм злочинів визнали, надали суду чіткі й послідовні показання щодо обставин їх вчинення, при цьому у вчиненому розкаялись.

Крім того, суд приймає до уваги, що ОСОБА_5 на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. ОСОБА_4 у лікаря-психіатра не перебуває, однак з 09.12.2013 перебуває на диспансерному наркологічному обліку з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів.

Обставиною, що пом`якшують покарання обвинувачених, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинувачених, судом не встановлено.

Прокурор під час виступу в судових дебатах просила призначити обвинуваченим покарання у виді обмеження волі, звільнивши їх від відбування призначеного покарання з випробуванням. У зв`язку з наведеним суд вважає за доцільне зауважити таке.

Зі змісту частини першої статті 61 КК випливає, що покарання у виді обмеження волі полягає у триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці. Разом з тим, згідно з частиною третьою зазначеної статті обмеження волі не застосовується, зокрема, до жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_4 має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про неможливість призначення ОСОБА_9 покарання у виді обмеження волі у зв`язку із наявністю на її утриманні малолітньої дитини. Натомість застережень, визначених приписами частини третьої статті 61 КК щодо неможливості призначення покарання у виді обмеження волі ОСОБА_5 , в судовому засіданні встановлено не було.

З огляду на викладене, аналізуючи надані стороною обвинувачення докази, враховуючи особу обвинувачених, їхнє ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, приписи статей 50, 65 КК, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених і попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, будуть покарання, передбачені санкцією кримінального закону, а саме для ОСОБА_4 у виді позбавлення волі, для ОСОБА_5 обмеження волі.

При цьому призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , необхідно керуватись приписами частини першої статті 70 КК та остаточне покарання останньому слід призначити шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, тобто у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченим положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення їх від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд враховує, що обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинили злочини невеликої тяжкості, раніше до кримінальної відповідальності не притягувались, за місцем проживання характеризуються позитивно. При цьому обвинувачені винуватість у вчиненні інкримінованих їм злочинів визнали, надали суду чіткі й послідовні показання щодо обставин їх вчинення та у вчиненому розкаялись. Об`єктивних даних, які б свідчили, що виправлення обвинувачених без ізоляції від суспільства не можливе, суду надані не були, натомість суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинувачених від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Крім того, як вже суд зазначив вище, згідно з частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому з метою реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на ОСОБА_4 та ОСОБА_5 додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання. При цьому частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Разом з тим, згідно з наданою представником сторони обвинувачення ухвалою слідчого судді від 22.09.2020 на речовий доказ у кримінальному провадженні, накладено арешт, який підлягає скасуванню.

Згідно з частиною другою статті 124 КПК процесуальні витрати необхідно покласти на обвинувачених.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винною у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пунктів 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною другою статті 185, частиною другою статті 15, частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України, та призначити покарання:

- за частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України у виді 3 (трьох) років обмеження волі;

- за частиною другою статті 15, частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України у виді 1 (одного) року обмеження волі.

Відповідно до частини першої статті 70 Кримінального кодексу України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пунктів 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_5 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Речовий доказ, а саме рожеве взуття жіночого типу балетки, 41 розміру, яке поміщено до спецпакету НПУ ГСУ № 7264100 та передано до камери зберігання речових доказів Лівобережного відділення поліції Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області повернути ОСОБА_6 .

Арешт, накладений на зазначений речовий доказ ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 22.09.2020 скасувати.

Стягнути із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно на користь держави 490 (чотириста дев`яносто) грн. 32 коп. витрат на залучення експерта.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 326 (триста двадцять шість) грн. 88 коп. витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засуджений, який утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: