Провадження №1-кс/463/5548/20
У Х В А Л А

02 листопада 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

Cлідчий суддя - ОСОБА_1

з участю секретаря судових засідань - ОСОБА_2

представника скаржника - ОСОБА_3

в м. Львові,

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши скаргу представника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, про відмову в визнанні потерпілим,

в с т а н о в и в :

представник скаржника звернувся до слідчого судді із скаргою на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_5 про відмову в визнанні потерпілим від 05 жовтня 2020 року у кримінальному провадженні №0000774 від 30 липня 2019 року.

Скаргу мотивує тим, що в даному кримінальному провадженні ОСОБА_4 вважає себе потерпілим так як внаслідок вчинення кримінального правопорушення йому спричинено матеріальну та моральну шкоду. Разом з тим, оскаржуваною постановою ОСОБА_4 в черговий раз відмовлено в визнанні потерпілим. Проте оскаржувана постанова не містить жодної підстави вважати ОСОБА_4 особою, якій не завдано шкоду, зазначену у частині першій ст.55 КПК України. Також, слідчим не враховано висновки слідчих суддів за результатами розгляду попередніх скарг. Вважає постанову слідчого незаконною, необґрунтованою та такою, що суперечить вимогам ст. 55 КПК України.
Представник скаржника в судовому засіданні скаргу підтримав з аналогічних підстав.
Суб`єкт оскарження в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомленим про час і місце його проведення, про причини неявки не повідомив, заперечення не подав. У відповідності до ч.3 ст.306 КПК України, слідчий суддя вважає за можливе розглянути скаргу у відсутності слідчого.
Дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя приходить до наступного.
З матеріалів скарги вбачається, що постановою слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_5 від 05 жовтня 2020 року ОСОБА_4 відмовлено у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000774 від 30 липня 2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Процесуальними умовами появи потерпілого як учасника кримінального провадження є необхідність подання заяви про вчинення щодо нього кримінального правопорушення або подання заяви про залучення до провадження як потерпілого.
У частині 2 статті 55 КПК України визначається момент виникнення в особи статусу потерпілого як учасника кримінального провадження: права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Частина 5 ст. 55 КПК України передбачає, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.
При цьому відповідні підстави згідно із зазначеною нормою мають бути належним чином мотивовані.
Таким чином, слідчий виносячи оскаржувану постанову повинен був надати аналіз та вказати мотиви прийняття оскаржуваної постанови виходячи з дослідження всіх наявних в матеріалах кримінального провадження даних щодо можливого спричинення ОСОБА_4 матеріальної та моральної шкоди.
Як вбачається із матеріалів скарги, зокрема, повідомлення про вчинення злочину, заявником зазначається про те, що внаслідок неналежного розслідування кримінального провадження №00005420 від 13.12.2016 року він був змушений самостійно проводити розслідування, залучивши адвоката, який протягом тривалого часу надавав правову допомогу, здійснював запити, готував документи, які в подальшому були надані слідству, проте розслідування крадіжки його майна слідчими Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області не проведено. З наведених представником скаржника доводів вбачається, що протягом трьох років, при наявності об`єктивних даних і достатніх доказів наданих самим скаржником та його адвокатом, слідство не встановило осіб причетних до скоєння злочину, викрадене майно не відшукало, хоч воно ідентифіковано і є достатньо інформації про його місце перебування, не провели слідчі дії, які зобов`язано вчинити на виконання ухвал слідчих суддів за скаргами скаржника та його довірителя, а тому є об`єктивні дані, які вказують на те, що скаржнику заподіяно моральну і матеріальну шкоду, розмір якої зобов`язаний встановити орган досудового розслідування.
Разом з тим, вказані обставини слідчим жодним чином не дослідженні та оцінку таким не надано, висновки слідчих суддів, викладені в ухвалах про скасування попередніх постанов про відмову в визнанні потерпілими, не враховані.
Слідчий суддя погоджується з доводами скаржника, що відмова в визнанні потерпілим слідчим належним чином не мотивована, за наявності таких обставин кримінального провадження слідчим належної оцінки доводам заявника не надано.
При цьому слідчий суддя вважає, що систематичне ігнорування вимог КПК України і незабезпечення ефективного захисту прав потерпілого від злочину неодноразово були підставою для визнання порушення прав людини і відшкодування моральної шкоди у рішеннях ЄСПЛ. Так, у рішенні від 04 квітня 2006 року (Заява № 3247802) «Сергій Шевченко проти України» ЄСПЛ зазначив: «Відповідно, система, яка вимагається статтею 2, має передбачати незалежне та безстороннє розслідування, яке відповідає певним мінімальним стандартам щодо ефективності. Таким чином, компетентні органи мають діяти з належною наполегливістю і за своєю ініціативою порушувати провадження, яке здатне по-перше, встановити обставини, за яких сталась подія, та недоліки діяльності системи; по-друге, встановити, хто саме з представників державних органів був причетний до події».
Враховуючи наведене, слідчий суддя приходить до переконання, що постанову слідчого слід скасувати.
Керуючись вимогами статтей 7, 303, 306, 307, 372 Кримінального процесуального кодексу України, -

у х в а л и в :

скаргу задоволити.

Скасувати постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_5 про відмову в визнанні потерпілим від 05 жовтня 2020 року у кримінальному провадженні №0000774 від 30 липня 2019 року та зобов`язати слідчого повторно вирішити питання про визнання ОСОБА_4 потерпілим у кримінальному провадженні №0000774 від 30 липня 2019 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1