Справа № 363/4653/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/292/2020 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2020 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурора: ОСОБА_5 ,
при секретарі: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області ОСОБА_8 на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 22 грудня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Прибірськ Іванківського району Київської області, громадянина України, українця, не працюючого, який має не повну середню освіту, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
- 20.01.2010 року Іванківським районним судом Київської області за ст.185 ч.3 КК України на 3 роки позбавлення волі, з застосуванням ст.ст.75, 76,104 КК України звільнений від відбуття покарання, з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки;

07.03.2012 року Іванківським районним судом Київської області за ст.185 ч.3,71 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі, на підставі ухвали Бориспільського міського суду від 21.08.2014р. звільнений умовно-достроково на 1 рік 11 днів,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання, з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України.

Вирішено питання речових доказів.

В С Т А Н О В И Л А :
Згідно вироку суду, 01.09.2017 р., у ОСОБА_7 виник умисел на таємне викрадення чужого майна з приміщення будинку на території с. Литвинівка, Вишгородського району, Київської області. Цього ж дня, а саме 01.09.2017, близько 19 години 00 хвилин, реалізуючи злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна ОСОБА_7 , з корисливих мотивів з метою незаконного збагачення, діючи умисно, будучи раніше засудженим за ч. 3 ст. 185 КК України, тобто діючи повторно, підійшов до території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_9 , де пересвідчившись, що за його діями ніхто не спостерігає, через незамкнену вхідну хвіртку паркану проник до території зазначеного домоволодіння, після чого через відкрите вікно, з тильної частини будинку проник до однієї з кімнат.
Перебуваючи у будинку, ОСОБА_7 , оглянувши його, на підлозі однієї з кімнат виявив 2 (два) килими розміром 3х4 м. кожен, що перебували у згорнутому вигляді, котрі почергово, через вікно перекинув до подвір`я. В подальшому, залишивши будинок та взявши описані килими до рук ОСОБА_7 , через вхідну хвіртку паркану залишив територію домоволодіння за вказаною адресою та вирушив в напрямку «центру» с.Литвинівка, Вишгородського району, Київської області. Викраденим майном ОСОБА_7 розпорядився на власний розсуд.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_7 заподіяв потерпілому ОСОБА_9 матеріального збитку на загальну суму 3333,34 грн.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину та правильності кваліфікації його дій, вважав вирок незаконним у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 засудити за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, в іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування вказує, що суд, звільняючи обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, не врахував даних про його особу, який будучи судимими за аналогічний злочин повторно вчинив крадіжку, а також те, що ОСОБА_7 двічі звільнявся від відбування покарання, однак будь-яких висновків для себе не зробив та продовжив вчиняти злочини.

На думку прокурора, наведене унеможливлює застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст.75 КК України.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого, що підтримав судове рішення, прокурора, яка просила задовольнити апеляційну скаргу, вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткого задоволення.

Оскільки, встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 учасниками судового розгляду у апеляційному порядку не оскаржуються, тому колегією суддів вони не перевіряються.
Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексі, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі-Постанова) передбачено, що суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При цьому, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
В порушення зазначених вимог, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.185 КК України, з застосуванням до винного положення ст. 75 цього Кодексу, при звільненні його від відбування покарання з випробуванням,не було в повній мірі враховано всі обставини вчиненого протиправного діяння, характеристику особи винного та його поведінку протягом судового розгляду, що свідчить про ставлення ОСОБА_7 до вчиненого.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 раніше двічі притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних тяжких злочинів проти власності, та, відповідно, має непогашені та не зняті у встановленому законом порядку судимості.
Не дивлячись на те, що за попереднім вироком суду від 7 березня 2012 року ОСОБА_7 відбував покарання у виді позбавлення волі реально, він повторно вчинив умисний злочин проти власності, який також відноситься до категорії тяжких.
Також судом не надано належної оцінки тому факту, що ОСОБА_7 звільнявся судом від відбування покарання з випробуванням та умовно-достроково з місць позбавлення волі, що свідчить про те, що ОСОБА_7 жодних позитивних висновків не зробив, а попередні покарання, в тому числі не пов`язані з позбавленням волі, не сприяли його виправленню.
Як особа ОСОБА_7 за місце проживання не зарекомендував себе з позитивної сторони, не працевлаштований, будь-якою іншою суспільно - корисною працею (діяльністю) не займається, не має сталих соціальних зв`язків.
Вказане вище свідчить про підвищену суспільну небезпечність обвинуваченого, неможливість його виправлення та запобігання вчинення інших злочинів без ізоляції від суспільства.
Наявність таких пом`якшуючих покарання обставин, як щире каяття, сприяння розкриттю злочину, з врахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи винного, колегія суддів вважає, не можуть розцінюватись як безумовні підстави для застосуванням положень ст. 75 КК України.
Таким чином, рішення суду про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не відповідає вимогам ст. ст. 65, 75 КК України, належним чином не вмотивоване та постановлене без урахування конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, а тому вирок щодо нього підлягає скасуванню.
Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст.409 КПК України, підставами для скасування судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Відповідно до п.2, 4 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Призначення апеляційним судом обвинуваченому основного покарання будь-якого виду, яке належить відбувати реально, якщо вироком суду першої інстанції, особу було звільнено від відбування покарання, є погіршенням правового становища цієї особи, рішення про призначення покарання у такому випадку викладається у формі обвинувального вироку.
З урахуванням наведеного, конкретних обставин скоєння злочину, ставлення обвинуваченого до вчиненого ним злочину, колегія суддів вважає за необхідне призначити йому покарання за ч.3 ст.185 КК України 3 роки позбавлення волі.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 370, 373, 420 КПК України, колегія суддів, -
ЗАСУДИЛА:
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Вишгородського районного суду Київської області від 22 грудня 2017 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.
Ухвалити у цій частині новий вирок.
ОСОБА_7 визнати винним за ч.3 ст.185 КК України та призначити йому покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі;
Строк відбуття покарання рахувати з дня затримання і направлення ОСОБА_7 для відбуття покарання.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді: