23.06.2020 Справа № 756/5922/20
№ 1-кп/756/1094/20
№ 756/5922/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року Оболонський районний суд м. Києва
у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Оболонського районного суду м. Києва заяву про самовідвід судді Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_1 при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України,

В С Т А Н О В И В:

23 червня 2020 року суддя Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_1 заявив самовідвід у кримінальному провадженні (№ 1-кп/756/1094/20) за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, подавши відповідну заяву.
В обґрунтування підстав для самовідводу суддя ОСОБА_1 посилався на наступне.
Як убачається з формулювання обвинувачення, ОСОБА_6 обвинувачується органом досудового розслідування з посиланням на наступне.
Будучи депутатом Севастопольської міської ради 6 скликання, обраний на чергових виборах депутатів Верховної Ради АР Крим, місцевих та сільських, селищних міських голів 31 жовтня 2010 року, обраний на чергових виборах депутатів Верховної Ради АР Крим, місцевих та сільських, селищних міських голів 31 жовтня 2010 року, нехтуючи вимогами Конституції і законів України, достовірно знаючи про те, що територія міста Севастополя є невід`ємною частиною України, прийняв участь у позачерговому засіданні Севастопольської міської ради від 11.03.2014 та голосував за прийняття так званої «Декларації про незалежність Автономної Республіки Крим та міста Севастополя».
Продовжуючи свої дії, направлені на проведення підривної діяльності проти України, ОСОБА_6 , прийняв участь у позачерговому засіданні Севастопольської міської ради від 11.03.2014 та голосував за незаконне рішення № 7156 про підтримку рішення Верховної Ради АР Крим про незалежність Криму та створення так званої «Республіки Крим», а також про звернення до Російської Федерації з пропозицією про прийняття міста Севастополь до складу Російської Федерації в статусі міста федерального значення, а також, про перейменування Севастопольської міської ради у «Законодательное собрание города Севастополь».
Продовжуючи свої дії, направлені на проведення підривної діяльності проти України, ОСОБА_6 прийняв участь у засіданні Севастопольської міської ради від 17.03.2014 та голосував за незаконне рішення № 7156 про підтримку рішення Верховної Ради АР Крим про незалежність Криму та створення так званої «Республіки Крим», а також про звернення до Російської Федерації з пропозицією про прийняття міста Севастополь до складу Російської Федерації в статусі міста федерального значення, а також, про перейменування Севастопольської міської ради у «Законодательное собрание города Севастополь».
У подальшому, ОСОБА_6 продовжив свою роботу в незаконно створеному органі «Законодательное собрание города Севастополь», чим забезпечив функціонування незаконно створеного представницького органу та сприяв представникам Російської Федерації у проведенні підривної діяльності на території України.
З посиланням на вказані обставини ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисних дій на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України, а саме: надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України.
24 січня 2019 року у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 110; ч. 1 ст. 111; ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 437 КК України головуючим суддею ОСОБА_1 у складі колегії суддів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 було ухвалено вирок та визнано ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111; ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 437 КК України.
Як убачається зі змісту зазначеного вироку, колегією суддів під головуванням судді ОСОБА_1 надано оцінку подіям, які інкримінуються ОСОБА_6 , зокрема діям, які виразились у заподіянні шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, а саме надання іноземній державі та її представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України, що полягала в окупації та подальшій анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим.
Зокрема, у вироку вказано:
«… ОСОБА_7 сприяв представникам влади та службовим особам Збройних Сил Російської Федерації у забезпеченні військової окупації території півострова Крим шляхом ведення агресивної війни. Надалі, представники влади та службові особи Збройних Сил Російської Федерації вчинили дії, які не охоплювалися прямим умислом ОСОБА_7 : організували проведення незаконного сепаратистського референдуму, спрямованого на порушення територіальної цілісності України, проголосили так звану «Республіку Крим» суверенною державою, підписали 18 березня 2014 року незаконний Договір про прийняття до Російської Федерації «Республіки Крим», ратифікований Радою Федерації 21 березня 2014 року, що призвело до тяжких наслідків у вигляді порушення територіальної цілісності України…»;
«…Суд зауважує, що згідно з загальновизнаними принципами і нормами міжнародного права, народи мають право на самовизначення, яке не повинно тлумачитися як таке, що санкціонує або заохочує будь-які дії, які порушують чи підривають (повністю або частково) територіальну цілісність або політичну єдність суверенних і незалежних держав, які дотримуються принципу рівноправ`я і самовизначення народів і внаслідок цього мають уряди, які представляють інтереси всього народу на їх території без будь-яких відмінностей (Статут Організації Об`єднаних Націй, Декларація про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту Організації Об`єднаних Націй 1970 року, Заключний акт Наради з безпеки і співробітництва в Європі 1975 року).
У Рішенні Конституційного Суду України від 14 березня 2014 року № 2-рп/2014, у справі про проведення місцевого референдуму в Автономній Республіці Крим, Конституційний Суд України наголошує, що принципи цілісності і недоторканості території України в межах існуючого кордону, поширення суверенітету України на всю її територію, встановлені Конституцією України.
Звуження меж існуючого кордону України, виведення будь-якого суб`єкта адміністративно-територіального устрою України з її складу, зміна конституційно закріпленого статусу адміністративно-територіальної одиниці, зокрема Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, як невід`ємної складової частини України шляхом проведення місцевого референдуму суперечать зазначеним конституційним принципам.
Як вбачається з Рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2014 року № 3-рп/2014, право на самовизначення на території Автономної Республіки Крим та в м. Севастополі було реалізовано їх жителями, як невід`ємною частиною всього Українського народу під час всенародного голосування на всеукраїнському референдумі 1 грудня 1991 року.
Враховуючи результати цього референдуму, Верховна Рада України від імені Українського народу громадян України всіх національностей 28 червня 1996 року прийняла Конституцію України, в якій, зокрема, проголосила Україну суверенною і незалежною державою (стаття 1) та закріпила принцип її територіальної цілісності (стаття 2).
Конституція України не передбачає права окремої частини громадян України (в тому числі і національних меншин) на одностороннє самовизначення, в результаті якого відбудеться зміна території України, як унітарної держави. Питання зміни кордонів України повинне вирішуватися на всеукраїнському референдумі, призначеному Верховною Радою України відповідно до статті 73, пункту 2 частини 1 статті 85 Основного Закону України.
Крім цього, як встановлено судом у даному кримінальному провадженні, та, на думку суду, цілком спростовує посилання сторони захисту, зазначений референдум проведений 16 березня 2014 року в умовах повної військової окупації Російською Федерацією півострова Крим, під безпосереднім керівництвом та впливом представників влади Російської Федерації, що з точки зору загальновизнаних принципів і норм міжнародного права (принципів територіальної цілісності та непорушності кордонів) виключає можливість реалізації права народу на самовизначення.
Зокрема, у Декларації Європейського Союзу про керівні принципи визнання країн у Східній Європі і Радянському Союзі 1991 року вказано, що визнання можливе, серед іншого, лише при повазі до положень Статуту ООН і зобов`язань, передбачених Заключним актом НБСЄ 1975 року і Паризькою хартією 1990 року; повазі до непорушності кордонів, які можуть бути змінені лише мирним шляхом і за взаємною згодою; відданості зобов`язанням врегулювати шляхом домовленостей, у відповідних випадках через звернення до арбітражу, всіх питань, що стосуються правонаступництва держав і регіональних спорів.
Також, висновки суду цілком узгоджуються з Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262, якою референдум, проведений в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі 16 березня 2014 року, визнано таким, що не має законної сили і не може бути основою для будь-якої зміни статусу Автономної Республіки Крим та м. Севастополя; Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (Україна)» від 19 грудня 2016 року № 71/205, якою засуджено тимчасову окупацію Російською Федерацією частини території України Автономної Республіки Крим та м. Севастополя підтверджено невизнання її анексії…»
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, презумпція невинуватості вважається порушеною, якщо судове рішення відображає думку про винуватість особи у вчиненні злочину до того, як її вину буде доведено відповідно до закону. При цьому навіть за відсутності офіційних висновків достатньо деякого припущення, що суд розглядає особу як винувату («Мінеллі проти Швейцарії» (Minelli v. Switzerland), п. 37; «Нераттіні проти Греції» (Nerattini v. Greece), п. 23; «Діду проти Румунії» (Didu v. Romania), п. 41). Попереднє висловлення судом такої думки неминуче порушує презумпцію невинуватості («Нестак проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), п. 88; «Гарицкі проти Польщі» (Garycki v. Poland), п. 66).
Також, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини наявність безсторонності відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., серед іншого (interalia), рішення у справі «Білуха проти України» (п. 49), "Фей проти Австрії" (Fey v. Austria) від 24 лютого 1993 року, пп. 27, 28 and 30; рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), N 33958/96, п. 42, ЄСПЛ 2000-XII). У кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду (див. рішення у справі "Пуллар проти Сполученого Королівства" (Pullar v. UnitedKingdom), від 10 червня 1996 року, п. 38).
Відповідно до п 2.5 Бангалорських принципів поведінки судді від 19 травня 2006 року, суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.
Таким чином, надання у вироку Оболонського районного суду м. Києва від 24.01.2019 оцінки обставин та подій, які можуть свідчити про можливу причетність ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, може порушити передбачені ст.ст. 62, 129 Конституції України, ст. 7 КПК України загальні засади кримінального провадження, зокрема засади презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, верховенства права й законності, а також входить у колізію з нормами кримінального процесуального кодексу України щодо вільної оцінки доказів та викликати у стороннього спостерігача сумніви в неупередженості судді.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 КПК України за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, представник персоналу органу пробації, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 79 КПК України слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні, за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.
Прокурор в судовому засіданні підтримав заяву головуючого судді ОСОБА_1 про самовідвід.
Захисник обвинуваченого в судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення повідомлявся належним чином.
Судова колегія, обговоривши доводи заяви, приходить до висновку про доцільність задоволення заяви про самовідвід з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 81 КПК України, у разі заявлення відводу одному, кільком або всім суддям, які здійснюють судове провадження колегіально, його розглядає цей же склад суду.
Положення ст. 75 КПК України зазначають підстави відводу щодо судді.
Згідно з вимогами ст. 80 КПК України, за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, суддя зобов`язаний заявити самовідвід.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.
Враховуючи, що встановлено обставини, які можуть викликати сумнів у неупередженості судді Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_1 при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, суд вважає за необхідне заяву про самовідвід задовольнити.
Керуючись статтями 75, 80 ,81 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Заяву про самовідвід судді Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_1 при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України - задовольнити.
Передати кримінальне провадження № 1-кп/756/1094/20 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, для автоматизованого розподілу для визначення головуючого судді в порядку, передбаченому ст. 35 КПК України.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3