В И Р О К
Іменем України

19.05.2020 року

м.Мостиська

єун 448/216/20
провадження №1-кп/448/91/20
Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Мостиська матеріали кримінального провадження за №0000024, внесені до ЄРДР 25.01.2020 року про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львів, мешканця та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, востаннє судимого 28.03.2018 року Пустомитівським районним судом Львівської області за ч.4 ст.70, ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим терміном 3 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,
учасники справи:
прокурор ОСОБА_4 ,

потерпіла ОСОБА_5 , - не з`явилась,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

його захисник-адвокат ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и в:

Громадянин ОСОБА_3 , 25 січня 2020 року о 16:12 год., перебуваючи в приміщенні торгового залу магазину «Дзига», належного ПП « ОСОБА_5 », що у м.Судова Вишня, вул.Д.Галицького 10, Мостиського району, Львівської області, маючи умисел на викрадення чужого майна, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, усвідомлюючи, що посягає на чужу власність, переконавшись, що його дій ніхто не помітить та він не буде ніким викритий, повторно, таємно викрав зі складського приміщення сумку, вартістю 1500 грн., в якій знаходився гаманець вартістю 200 грн. та у якому були грошові кошти в сумі 1300 грн., належне потерпілій ОСОБА_7 , чим своїми умисними протиправними діями завдав останній майнової шкоди на загальну суму 3000грн.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України визнав повністю. Зазначив, що дійсно вищевказаного дня та часу, при наведених в обвинувальному акті обставинах, перебуваючи у складському приміщенні магазину «Дзига», належного ПП «Борисова Н.Л», що у м.Судова Вишня, вул.Д.Галицькрого 10, Мостиського району, таємно викрав сумку, в якій знаходився гаманець з грошовими коштами. Вказував на те, що завдану шкоду потерпілій відшкодував у повному обсязі. В скоєному щиро розкаюється, просив суд його суворо не карати. Всі докази, зібрані на досудовому слідстві, вважає достовірними і дослідження їх в судовому засіданні недоцільним.

Потерпіла ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, однак подала на адресу суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, при цьому зазначила, що претензій ні морального, ні матеріального характеру до обвинуваченого, не має. Міру покарання обвинуваченому ОСОБА_3 просила винести на розсуд суду.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 , свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, він та інші учасники судового провадження не оспорюють обставин, викладених в обвинувальному акті, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності їх позиції, заслухавши думку учасників судового провадження та роз`яснивши їм положення ст.349 КПК України про наслідки застосування обмеженого дослідження доказів, а саме про позбавлення їх у такому випадку права подальшого оспорювання цих обставин в апеляційному порядку, суд визнає недоцільним дослідження інших доказів по справі відносно тих обставин, які ніким не оспорюються.

Суд обмежився допитом обвинуваченого ОСОБА_3 , та дослідженням документів, які характеризують його, як особу.

За змістом ст.62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами ст.91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, - на потерпілого.

Показання обвинуваченого ОСОБА_3 , в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів у суду щодо правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Жодних розумних сумнівів щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 , у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення у суду немає та будь-які належні, допустимі і достовірні докази на спростування вищевказаного відсутні, жодних клопотань з цього приводу стороною захисту не заявлялося.

Суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_3 , у таємному викраденні майна (крадіжці), вчиненому повторно, та приходить до переконання, що його дії вірно юридично кваліфіковані за ч.2 ст.185 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд, у відповідності до ст.65 КК України, враховує обставини справи (кількість і вартість викраденого), ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_3 , вчинив кримінальне правопорушення, котре згідно ст.12 КК України відноситься до кримінальних правопорушень середньої тяжкості.

Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , відповідно до ст.66 КК України є: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне та беззастережне визнання вини обвинуваченим, а також добровільне відшкодування матеріальної шкоди потерпілій особі.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.

Що стосується питання осудності обвинуваченого ОСОБА_3 , суд керується тим, що його поведінка в судовому засіданні була адекватною, свої пояснення він надавав послідовно та змістовно, а тому на стійке переконання суду обвинувачений є осудною особою, що також стверджується висновком спеціальної медичної комісії за №19 від 10.02.2020 року.

Відповідно до правових орієнтирів, визначених у ст.ст. 50, 65 КК України метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч.1 ст.1 КК України, завдань Закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

Згідно роз`яснень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003року із змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали) тощо.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 судом враховується те, що такий неодноразово судимий, повторно вчинив злочин проти власності, офіційно не працевлаштований, проживає з матір`ю - ОСОБА_8 , 1952р.н., позитивно характеризується за місцем проживання, щиро розкаявся у вчиненому, його стан здоров`я - на обліку в психоневрологічному диспансері не перебуває, однак знаходиться на обліку в наркологічному диспансері, добровільно відшкодував завдану потерпілій шкоду, його роль у скоєному злочині та поведінку до і після вчинення злочину.

Беручи до уваги наведені обставини в сукупності, керуючись принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає, що перевиховання обвинуваченого ОСОБА_3 , неможливе без ізоляції від суспільства, а тому йому слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі у межах санкції ч.2 ст.185 КК України.

Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.03.2018 року ОСОБА_3 , був засуджений за ч.4 ст.70, ч.2 ст.185 КК України до 2-ох років 6-ти місяців позбавлення волі та звільнений від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з 3-ох річним іспитовим строком.

Відповідно до ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Відповідно до п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 р., невідбутною частиною покарання за попереднім вироком треба вважати, зокрема, покарання, від відбування якого особу звільнено з випробуванням (статті 75, 79, 104 КК), за винятком тримання під вартою в порядку запобіжного заходу або затримання, перебування в медичному закладі тощо.

Отже, враховуючи все вищезазначене, суд при призначенні остаточного покарання обвинуваченому ОСОБА_3 застосовує вимоги ч.ч.1,4 ст.71 КК України щодо часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.03.2018 року, яка становить 2 роки 6 місяців позбавлення волі, до покарання, призначеного за даним вироком, і призначає йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки обвинувачений ОСОБА_3 , будучи раніше судимим, на шлях виправлення не став, а вчинив новий умисний злочин під час іспитового строку.

Підстави для застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 , ч.1 ст.69 КК України, тобто призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, а також ст.75 КК України та призначення покарання з випробуванням,- відсутні.

Суд дійшов глибокого переконання, що таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Цивільний позов по справі потерпілою особою не заявлявся.

Відповідно до ч.4 ст.174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого,закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації.

Враховуючи наведене, заходи забезпечення у виді арешту, які накладені на підставі ухвали слідчого судді Мостиського районного суду Львівської області від 05.02.2020 року підлягають скасуванню.

Долю речових доказів вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України

Процесуальні витрати відсутні.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 , не обирався та суд не вбачає підстав такий застосовувати до вступу вироку в законну силу.

Керуючись ст.ст.368, 370, 374 КПК України, суд
у х в а л и в :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання - 1 (один) рік позбавлення волі.

На підставі ч.ч.1, 4 ст.71 КК України до вищевказаного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.03.2018 року, призначивши ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остаточне покарання за сукупністю вироків, - 3 (три) роки позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 , суд не вбачає підстав застосовувати до вступу вироку в законну силу.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 , рахувати із часу фактичного затримання та звернення вироку до виконання.

Цивільний позов потерпілою особою не заявлявся.

Заходи забезпечення кримінального провадження, вжиті ухвалою слідчого судді Мостиського районного суду Львівської області від 05 лютого 2020 року, - скасувати.
Речовий доказ: - флеш носій, на якому знаходиться відеозапис з камер спостереження із приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що за адресою: АДРЕСА_2 , який був наданий ОСОБА_5 , котрий знаходиться при матеріалах кримінального провадження, - залишити при матеріалах кримінального провадження №0000024.

Процесуальні витрати відсутні.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Мостиський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду відповідно до ч.2 ст.394 КПК України не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ст.349 КПК України.

Вирок, якщо інше не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1

Вирок набрав законної сили «___» ______________ 20 __ р.

Суддя ОСОБА_1