ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/760/20 Справа № 202/448/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_9 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, Дніпропетровської області, маючого повну середню освіту, офіційно не працюючого, не одруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , останній раз судимого:
- 26.03.2013 Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 3 ст. 185 КК України,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпропетровська, Дніпропетровської області, громадянина України, маючого повну середню освіту, офіційно не працевлаштованого, одруженого, маючого на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 15.06.2010 Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнився 06.03.2013 з невідбутим строком 6 місяців 5 днів;
- 28.10.2013 Ленінський районним судом м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбутий строк за попереднім вироком та остаточно до відбуття 4 роки 3 місяці позбавлення волі. Звільнився 14.04.2017 по відбуттю строку покарання;
- 15.03.2019 Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за ст. 395 КК України до 1 місяця арешту,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,
за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_11

прокурора ОСОБА_12

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А :
За вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року ОСОБА_6 , визнано винним у вчиненні злочинів, та призначено покарання: за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 14 (чотирнадцять) років; за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 14 (чотирнадцяти) років позбавлення волі.
ОСОБА_7 , визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш сурового покарання більш суровим, обраного за цим вироком, невідбуту частину покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2019 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ст. 395 КК України до одного місяця арешту і остаточно визначено покарання з врахуванням вимог ст. 72 КК України, де передбачено, що одному дню позбавлення волі відповідає один день арешту, ОСОБА_7 визначено остаточно покарання у виді 5 (років) років позбавлення волі.
В строк відбування покарання зараховано засудженому ОСОБА_7 час перебування під вартою з 03 березня 2018 року по 07 березня 2018 року включно, відповідно до ухвали Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05.03.2018 року.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних судових витрат.
Цим вироком ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винними та засуджено за вчинення злочинів за таких обставин.
07.08.2017 в період часу з 12 години 00 хвилин до 13 години 00 хвилин ОСОБА_6 перебуваючи у невстановленому в ході досудового розслідування місці, зустрівся з раніше знайомим ОСОБА_7 , та в ході бесіди останні вирішили направитись за місцем мешкання спільного знайомого ОСОБА_13 , 1967 року народження, який мешкав в квартирі АДРЕСА_3 .
Того ж дня, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , приблизно о 13 годині 00 хвилин, прибули до квартири АДРЕСА_3 , де проживає ОСОБА_13 , який на їх прохання, відчинив двері, тим самим надав ОСОБА_6 та ОСОБА_7 доступ до квартири.
Знаходячись в кімнаті квартири, у ОСОБА_6 , під час спілкування з ОСОБА_13 виник словесний конфлікт з останнім в наслідок чого у ОСОБА_6 раптово виник злочинний умисел, направлений на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, 07.08.2017 ОСОБА_6 , знаходячись в кімнаті квартири за адресою: АДРЕСА_4 , приблизно о 13 годині 00 хвилин, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не надалось можливим, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_13 та бажаючи їх настання, взявши кухонний ніж, який знаходився в квартирі та наніс ним ОСОБА_13 не менш ніж 11 колото-різаних поранень в область життєво-важливих органів.
В результаті умисних дій ОСОБА_6 , ОСОБА_13 спричинено тілесні ушкодження, у вигляді:
- три проникаючих колото-різаних поранень грудної клітини: одне поранення в лівій лопатковій ділянці; два поранення - на передній поверхні грудної клітини. Ці рани супроводжуються утворенням раньових каналів, які пошкоджуюсь ліву легеню та серце. Ці ушкодження, у своїй сукупності, перебувають в причинному зв`язку з настанням смерті та згідно правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень вони є тяжкими за ознакою небезпеки для життя;
- одне проникаюче колото-різане поранення черева, воно не перебуває в причинному зв`язку з настанням смерті та згідно правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень воно є тяжким за ознакою небезпеки для життя;
- сім сліпих колото-різаних поранень різних ділянок тулуба та садно на спині, ці ушкодження в причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають та згідно правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, вони є легкими, як ті, що не супроводжувались розладом здоров`я.
Смерть ОСОБА_13 настала від проникаючих колото-різаних поранень грудної клітини з ушкодженням серця та лівої легені, які ускладнились розвитком крововтрати.
Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_13 помер на місці скоєння злочину у своєму помешканні квартири АДРЕСА_3 .
Після чого, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишили приміщення квартири АДРЕСА_3 , при цьому взявши із собою ключ, яким зачинили вхідні двері квартири.
В подальшому, 07.08.2017 ОСОБА_6 у невстановленому місці та у невстановлений час, але не пізніше 23 години 00 хвилин, запропонував ОСОБА_7 незаконно, за допомогою раніше викраденого ключа від вхідних дверей, проникнути до квартири АДРЕСА_3 , з метою таємного викрадення чужого майна, на що ОСОБА_7 надав свою згоду.
Того ж дня, тобто 07.08.2017, приблизно о 23 годині 00 хвилин співучасники злочину ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , дочекавшись темного часу доби, тим самим впевнившись, що їх злочинні дії не будуть поміченими сторонніми громадянами, реалізуючи свій злочинний намір, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, прибули до квартири АДРЕСА_3 , де за допомогою ключа, раніше викраденого, відчинили вхідні двері та шляхом вільного доступу таємно проникли до приміщення вказаної квартири, де в той час перебувала ОСОБА_14 , яка, в силу психічного захворювання, не помітила їх проникнення. Впевнившись, що їх злочинні дії залишились не поміченими, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, діючи умисно, повторно, за попередньою змовою групою осіб, співучасники злочину ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , таємно викрали майно, яке належало ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а саме: телевізор марки «LG» діагональ 42 дюйми, корпус чорного кольору, 2010 року випуску, вартістю 2000 гривень, напольний кондиціонер марки «Saturn», корпус бежевого кольору, 2011 року випуску, вартістю 3300 гривень; спортивний велосипед, 2009 року випуску, марку якого не встановлена, вартістю 1000 гривень, мобільний телефон марки «Noкіа» 300 іd 3767, корпус чорного кольору, вартістю 450 гривень, після чого з викраденим зникли та розпорядились на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_13 та ОСОБА_14 майнову шкоду на загальну суму 6750 (шість тисяч сімсот п`ятдесят гривень 00 копійок).
Дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України як умисне вбивство, тобто умисне противоправне заподіяння смерті іншій людині, та за ч.3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаного із проникненням у житло.
Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України, як як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаного із проникненням у житло.

В апеляції:
- захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
В обґрунтування посилається на невідповідність вимогам ст.ст. 55,59 визнання ОСОБА_15 та ОСОБА_16 потерпілими та законними представниками, вказуючи на відсутність заяви від ОСОБА_15 про залучення його в якості потерпілого, та на відсутність в матеріалах справи доказів, що ОСОБА_16 є близьким родичем потерпілої ОСОБА_14 .
Зазначає, що суд присяжних у вироку встановив преюдиціальність фактів щодо винуватості ОСОБА_7 у кримінальних правопорушеннях щодо викрадення ключа із квартири ( ч.3 ст. 185 КК України) та ненадання допомоги особі, яка перебуває у небезпечному для життя стані ( ч.3 ст. 136 КК України), обвинувачення в яких останньому не висувалось, чим вважає порушені засади презумпції невинуватості.
Захисник в апеляції зазначає на неповне відображення в мотивувальній частині вироку показів ОСОБА_7 , де останній зазначав, що телефон «Noкіа» 300 іd 3767, який він продав ОСОБА_17 належить саме йому і ніколи не належав ОСОБА_13 та зі свідком ОСОБА_18 він та ОСОБА_6 зустрічалися не 07.08.2017 року а 04.08.2017року.
Крім цього, вказує, що згідно протоколу огляду місця події від 12 серпня 2017 року, сліди крові були виявлені тільки у ванній кімнаті та коридорі квартири, в той час як у кімнатах квартири слідів крові не виявлено, що спростовує висновок суду про доведення стороною обвинувачення того, що тілесні ушкодження потерпілому були спричинені у кімнаті квартири.
Зазначає, що суд вказав, що доказів, які б підтвердили алібі обвинувачених суду не надали, свідків не залучали, що свідчить про перешкоджання обвинуваченими встановленню істини по справі, що порушує ст. 62 Конституції України, згідно якої, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Також звертає увагу, що згідно довідок відпрацювання технічної інформації та схем рухів абонентських номерів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , останні, в час вчинення інкримінованих їм злочинів, в районі вул. Кисневої не перебували.
Зазначив про недопустимість як доказу висновку експерта № 388/НЕ від 12 вересня 2017 року.
Вказав, що суд, лише на підставі припущень сторони обвинувачення, зробив висновок про те, що труп знайдений 12 серпня 2017 року, за адресою: АДРЕСА_4 , належить саме ОСОБА_13 .
Зазначає, що на підставі відібраного зразку крові ОСОБА_6 не уповноваженою особою, який жодним чином не був упакований в спецпакет та зрізу з нігтьових пластин рук ОСОБА_13 ,був складений висновок експерта № 1024/Н від 03 жовтня 2017 року та висновок СМЄ № 1273 від 18 жовтня 2017 року, який є недопустимим доказом.
Також звертає увагу, що вилучені кинджал зі слідами крові та два ножі, отримані з порушенням норм КПК та є неприпустимими доказами по справі до висновку експерта 1192-МК.
Висновок експерта № 1272 від 09 листопада 2017 року є неприпустимим, оскільки є результатом експертного дослідження ножів, які не були належним чином упаковані під час проведення додаткового огляду квартири, крім того, вказаний протокол був проведений без ухвали слідчого судді.
Зазначає, що відбір біологічних зразків, а саме відбитків пальців ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був проведений без захисника та без складання протоколу, а тому отримані відбитки пальців є неприпустимими доказами, а тому висновок експерта № 27/4.6/1436 від 23 жовтня 2017 року, є також неприпустимим доказом.
Крім цього вказує, що допит в судовому засіданні свідка ОСОБА_19 спростовує протокол пред`явлення особи для впізнання від 22 серпня 2017 року, згідно якого, ОСОБА_19 впізнав ОСОБА_6 .
Вказує, що свідчення потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_16 вказують на те, що з квартири АДРЕСА_5 , не викрадалось майно та доручення про відкриття сторонам кримінального провадження від 25 січня 2018 року, не підписано прокурором, що в свою чергу робить неможливим використання матеріалів кримінального провадження як доказу.
Також, протокол пред`явлення особи для впізнання від 11 жовтня 2017 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_20 впізнав ОСОБА_6 , не містить жодної інформації, у зв`язку з якими подіями ОСОБА_20 впізнав ОСОБА_6
- захисник ОСОБА_8 в апеляції просить скасувати вирок суду, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрити.
В обґрунтування вказує, що мотивувальна частина вироку не містить жодного доказу, який вказує на наявність підстав вважати, що мало місце кримінальне правопорушення і доказів вини ОСОБА_7 . Зазначає, що суд безпідставно зробив висновки на наявність події злочину, посилаючись лише на покази осіб, які безпідставно визнані потерпілими. Вказує, що відповідно мотивувальної частини вироку, жоден свідок не дав показань винуватості ОСОБА_7

- прокурор в апеляції просив вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, обраного за цим вироком, невідбуту частину покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2019 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ст. 395 КК України до одного місяця арешту і остаточно визначити покарання з урахуванням ст. 72 КК України, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі.
В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування прокурор в апеляції зазначає, що в резолютивній частині оскаржуваного вироку суд неправильно застосував правила складання різновидних покарань, а саме на підставі ч. 1 ст. 72 КК України, перевів покарання у вигляді позбавлення волі в покарання у вигляді арешту, чим не дотримався вимог п.п. а п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України та неправильно визначив вид і розмір остаточного покарання, призначеного ОСОБА_7 в порядку ч. 4 ст. 70 КК України.

Заслухавши обвинувачених та їх захисників, які як кожен окремо так і разом підтримали доводи та вимоги апеляційних скарг сторони захисту, прокурора, який заперечував проти заявлених вимог апеляційних скарг захисників та підтримав апеляцію прокурора, перевіривши матеріали провадження в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляції та висловлені в ході апеляційного провадження заперечення, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

За змістом ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, у тому числі, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Із суті вказаної норми процесуального закону вбачається, що мотивувальна частина обвинувального вироку має містити, насамперед, формулювання обвинувачення, визнаного доведеним судом, висновками експертного дослідження, або іншого фахівця, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів. У цій частині вироку викладається весь обсяг обвинувачення, визнаного доведеним, а також обставини, які визначають ступінь винності особи, після цього докази, покладені судом в обґрунтування своїх висновків.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що деталі обвинувачення у кримінальному процесі мають дуже суттєве значення, а його неконкретність розглядається ЄСПЛ як порушення права на захист (Справа «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року).
Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. Така правова позиція викладено в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 712/13361/15.

Враховуючи вказані вимоги закону та правові позиції Верховного Суду, та практику Європейського суду, висновок суду про доведеність вини обвинуваченого в інкримінованому йому злочині повинен відповідати фактичним обставинам справи і ґрунтуватися на зібраних у справі і досліджених в повному обсязі в судовому засіданні усіх доказах в їх сукупності, які не викликають сумнів щодо їх належності та допустимості.

Відповідно до ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та містять істотні суперечності.

На думку колегії суддів, суд не в повній мірі дотримався зазначених норм закону та у своєму рішенні допустив суперечність висновків суду в обґрунтуванні ним дій ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , оскільки суд не вмотивував переконливо доведеність встановлених судом обставин, не дав оцінку усім доводам сторони захисту, не з`ясувавши в повній мірі і не усунувши наявні суперечності в досліджених доказів і показів потерпілих і свідків, не надавши їм повної належної обґрунтованої оцінки, що вплинуло на ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення.

Так, суд, в підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_6 поклав в основу вироку висновок експерта № 388/НЕ від 12.09.2017 року згідно якого виявлених при експертизі трупа поранень, всього 11, смерть ОСОБА_13 настала від проникаючих колото-різаних поранень грудної клітини з ушкодженням серця та лівої легені, які ускладнилися розвитком крововтрати.

Надаючи оцінку даному доказу, суд першої інстанції на доводи сторони захисту щодо визнання його недопустимим доказом з посиланням на те, що дана експертиза проведена не на підставі постанови уповноваженого слідчого, обмежився зазначенням про допущення у вказаному висновку експертизи технічної помилки допущенної в прізвищі ОСОБА_21 замість ОСОБА_22 не обґрунтувати даного висновку.

Такий висновок суду не є в повній мірі безсумнівним, оскільки суд не мотивував відхилення доводам сторони захисту, яка стверджувала в апеляційній інстанції і в суді першої інстанції, що не тільки прізвище слідчого, а і повний зміст тексту, зокрема перелік питань поставлених перед експертизою згідно зазначеного вище висновку експерта не відповідають тим, які викладені в долученої до матеріалів кримінального провадження постанови слідчого ОСОБА_22 від 12.08.2017 року, що підтверджується і матеріалами кримінального провадження.

Так за змістом постанови слідчого ОСОБА_22 від 12.08.2017 року про призначення судово-медичної експертизи, де зазначено, що 07.08.2017 приблизно о 17-30 год. заподіяна смерть ОСОБА_13 , поставлені на вирішення експерта чотири питання взагалі ні за своїм текстом ні за їх кількістю не співпадають з наведеними у висновку експерта №388/НЕ від 12.09.2017 року питаннями, які викладені в постанові слідчого .

На доводи сторони захисту щодо не встановлення експертом дати смерті ОСОБА_13 , у вироку суд вказав, що експертом зазначено, що смерть ОСОБА_13 , могла настати у термін визначений у постанові слідчого, а саме, 07.08.2017 року, проте зазначене у цьому висновку експерта №388/НЕ від 12.09.2017 року відсутнє.

Таке ствердження експерта наявне у іншому висновку №388/НЕ/68 від 15.11.2017 року.

За обставин встановлених у вироку ОСОБА_6 та ОСОБА_23 до квартири місця події прибули приблизно о 13-00 годині, де ОСОБА_6 наніс ОСОБА_13 не менш 11 колото-різаних поранень, в область життєво-важливих органів.

За показами свідка ОСОБА_24 , наданими у суді першої інстанції, які покладені в основу вироку, останній зустрів ОСОБА_6 разом з Сатдаровим наприкінці літа в теплий період часу, вранці приблизно до 12 годин, де в розмові з ОСОБА_6 він зрозумів, що ОСОБА_13 мертвий.

Наведені обставини, судом першої інстанції в повній мірі не з`ясовано і наявність вказаних суперечностей між постановленими питанням в постанові слідчого і фактично наведеними питаннями в висновку експерта, визначеним часом події, смерті потерпілого, встановленими судом обставинами і наведеними в їх підтвердження доказами не усунуто, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, які могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

У вироку на доводи сторони захисту щодо розбіжностей в показах потерпілих, свідків, суд зробив загалом висновок що ці розбіжності не є суттєвими і не впливають на правильне вирішення даної справи, а є лише наслідком суб`єктивного сприйняття інформації наданими з великим проміжком часу, який сплив від події, при цьому в повній мірі і належним чином не вмотивував і не обґрунтував такий висновок.
Аналогічно не є достатнім і в повній мірі обґрунтування висновку суду про наявність лише механічних помилок та формального недоопрацювання органу досудового розслідування щодо наявності розбіжностей і невідповідності вимогам кримінального процесуального закону протоколу огляду трупа та огляду місця події за відсутності в них зазначення способу та ідентифікації вилучених речей і відсутність протоколів про відібрання зразків відбитків пальців в обвинувачених.
Колегія суддів також звертає увагу, що відмова обвинувачених від надання пояснень у суді першої інстанції є їх конституційним правом згідно ст. 63 Конституції України, а тому не може розцінюватися як на це вказано у вироку, як перешкоджання обвинуваченими для встановлення істини у справі.

Таким чином, вищенаведене свідчить про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які відповідно ч.1 ст.412 КПК України могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що є згідно ст. 409 КПК України підставою для скасування такого вироку.

З огляду на викладене, враховуючи безпосередність дослідження показань, речей і документів, оскільки апеляційний суд позбавлений можливості постановити судове рішення, то за відсутності іншого законодавчо визначеного способу забезпечення виконання завдань кримінального судочинства змушений застосувати найприйнятніший спосіб розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, тому керуючись загальними засадами кримінального провадження п. 2, п.16 ст. 7 КПК України, колегія суддів, вважає необхідним задовольнити апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , а захисника ОСОБА_8 та прокурора частково, вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, який необхідно провести з дотриманням вимог зазначених вище положень закону, також ретельно перевірити доводи викладені в апеляційних скаргах захисників та прокурора, дати на все вичерпану відповідь та ухвалити справедливе законне рішення у відповідності до вказаних вище вимог закону.
Керуючись ст. 7, ст. 9, ст. ст. 404, 405, 407, 409, 411, 412, 419 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 - задовольнити.
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_9 - задовольнити частково.
Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2019 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 3 ст. 185 КК України та ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, - скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити до 26 липня 2020 року включно.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4