УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 квітня 2020 року м. Запоріжжя
ВСТАНОВИВ:
Як на підставу звернення до суду з клопотанням заявник посилається на положення ст. 174 КПК України, та зазначає, що накладена судом заборона реєстраційних дій є протиправною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.
На думку заявника, суд виніс ухвалу про повну заборону реєстраційних дій, яка не передбачена нормами КПК України. Внаслідок прийнятого рішення про заборону реєстраційних дій, суди першої та апеляційної інстанції повністю припинили господарську діяльність Товариства.
Крім того, ухвала суду про заборону реєстраційних дій обмежує право учасників ТОВ «СУ-112» проводити зміни щодо Товариства в Єдиному державному реєстрі. Заборона реєстраційних дій тягне для Товариства і його учасників значно більші негативні наслідки ніж арешт корпоративних прав, оскільки ТОВ «СУ-112» позбавлене можливості змінювати будь-яку інформацію в ЄДР.
Внаслідок накладеної заборони реєстраційних дій ТОВ «СУ-112» та ОСОБА_5 , як його мажоритарний учасник не можуть змінити керівника Товариства, місцезнаходження, засоби зв`язку, привести Стутут у відповідність до Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та внести будь-які інші відомості, що містяться в ч. 2 ст. 9 Закону.
Таким чином, незаконна судова заборона реєстраційних дій призвела до наслідків та повністю припинила господарську діяльність ТОВ «СУ-112»,
Також, повна заборона реєстраційних дій порушує корпоративні права ОСОБА_5 , у тому числі, на управління господарським товариством.
Крім того, заборона реєстраційних дій ТОВ «СУ-112» підлягає скасуванню, з тих підстав, що корпоративні права не є річчю, вони не підпадають під критерії «матеріального об`єкту» і не є «речовим доказом» в розумінні ч. 1 ст. 98 КПК України, а тому на «корпоративні прав» не може бути накладений арешт для забезпечення речового доказу.
Також заявник звертає увагу слідчого судді на те, що 25.03.2020 року на адресу директора ТОВ «СУ112» ОСОБА_6 учасник ТОВ «СУ-112» направила вимогу про скликання позачергових загальних зборів учасників ТОВ «СУ-112». До порядку денного включені питання, які потребують державної реєстрації відомостей в ЄДР: 1) призначення на посаду директора ТОВ «СУ-112», 2) затвердження статуту ТОВ «СУ-112». Однак через заборону реєстраційних дій, учасники не можуть провести загальні збори і визначити подальшу юридичну долю Товариства.
Присутній у судовому засіданні прокурор ОСОБА_7 проти задоволення клопотання заперечував, зазначив, що арешт слідчим суддею було накладено обґрунтовано і потреба у його застосуванні ще не відпала.
Вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні заявника та прокурора, слідчий суддя дійшов наступного висновку.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Положенням ч. 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Частиною 3 ст. 170 КПК України встановлено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Положенням ч. 2 ст. 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 03.03.2020 року, вказану ухвалі слідчого судді від 27.09.2019 року про накладення арешту залишено без змін.
При цьому, підставою для прийняття рішення про арешт зазначеного у клопотанні майна була наявність розумних підозр вважати, що зазначене майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, а отже є речовими доказами у кримінальному провадженні.
При цьому, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК України).
Слід зауважити, що на даному етапі провадження слідчий суддя не має процесуальних повноважень вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення.
Таким чином, заявником не доведена необхідність скасування застосованого судом заходу забезпечення кримінального провадження, оскільки на думку слідчого судді наявні ризики, передбачені абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.
Керуючись ст.ст. 170, 172-174, 309, 376 КПК України, слідчий суддя,
УХВАЛИВ:
Клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна залишити без задоволення.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Повний текст ухвали виготовлено 29.04.2020 року.
Слідчий суддя ОСОБА_1