В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10.02.20 року смт Оржиця

Оржицький районний суд Полтавської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Оржиця кримінальне провадження №0000077 від 15.04.2019 року по обвинуваченню

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Денисівка, Оржицького району Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого АДРЕСА_2 , громадянина України, освіта середня, працює ФОП « ОСОБА_4 » трактористом, інваліда 3-групи, розлученого, має на утриманні 2 неповнолітніх дітей ( 2003 та 2004 року народження), раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, -
з участю прокурора ОСОБА_5
представника потерпілого - ОСОБА_6
потерпілого ОСОБА_7
захисника обвинуваченого ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
представника служби пробації ОСОБА_9

В С Т А Н О В И В:

14.04.2019 року близько 19-00 год. ОСОБА_3 перебуваючи на території не діючої тракторної бригади по вул.Миру в с.Денисівка Оржицького району Полтавської області на грунті раптово виниклих неприязних відносин до ОСОБА_7 діючи умисно, наніс 1 удар дерев`яною битою в область правої руки, а саме ліктьового суглобу.

У результаті вказаного ОСОБА_3 заподіяв потерпілому ОСОБА_7 тілесні ушкодження згідно з висновком судово-медичної експертизи № 71 від 03.05.2019 року у вигляді перелому правого ліктьового виростку зі зміщенням відламків, який утворився не менш як від однократної дії тупого предмету і по критерію тривалості розладу здоров`я відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, як такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 пояснив, що напередодні 14 квітня 2019 року, а саме 09 квітня ОСОБА_10 та його брат ОСОБА_11 розбирали поріг біля приміщення електроцеху, про що брат робив їм зауваження. Вказані приміщення свого часу належали агрохолдингу « Кернел», на даний час вирішується питання щодо їх купівлі у даного суб`єкту господарювання. 14.04.2019 року ввечері приблизно о 19-00 год. зателефонував брат та сказав, що знову брати ОСОБА_12 розбирають бутовий камінь зі споруди на в`їзді у село. Їх спочатку помітив батько, а потім зателефонував синам. Приїхали на місце, де побачили, що ОСОБА_10 носить каміння до причіпа автомобіля, а його брат ОСОБА_13 ломом відколював від споруди бутовий камінь. Брат ОСОБА_14 підійшов до ОСОБА_15 , який наставив на нього лом, брат його вихватив та закинув, від чого ОСОБА_15 впав. Тим часом, ОСОБА_10 побіг до автомобіля. Із переднього сидіння витягнув биту та наніс один удар у ділянку ліктя, так як побачивши це, прикрився руками, щоб удар не прийшовся по голові. Після удару, ОСОБА_10 побіг у поле. Коли приїхали на місце, то у руках не мали нічого. Після вказаного неправомірні дії з боку обвинуваченого не вчинялись.

Обвинувачений ОСОБА_3 суду пояснив, що має конфлікт не одного року з родиною ОСОБА_16 . З братом ОСОБА_15 робили каналізацію, поїхали на його автомобілі до місця де є камінь. Довбали його, грузили на причіп. Через певний час приїхав ОСОБА_17 в руках тримав 2 труби, якими погрожував, обзивав, вимагав не чіпати камінь. Потім зателефонував комусь. Під`їхали 2 його сина. ОСОБА_18 також приїхав з металевими трубами на автомобілі ДЕУ і погрожував. Потім приїхав інший син, ОСОБА_19 . ОСОБА_18 вихватив лом у брата ОСОБА_11 , від чого останній впав. Брат являється інвалідом, нога на протезі. Розумів, що ОСОБА_16 становлять загрозу. Своїми діями захищав брата. Побачивши це, пішов до автомобіля у якому лежала бита, так як ОСОБА_19 хотів нанести удар та замахнувся, побачивши це, вдарив його по пальцях правої руки. ОСОБА_18 говорив: «Вбивай». Після цього втік до ферми, бо боявся. Зателефонував на «102». Потім зателефонував ОСОБА_20 та ОСОБА_21 . Коли брат сів до автомобіля, то ОСОБА_17 кинув по транспортному засобу камінь. Через 3 години працівники поліції повідомили, що ОСОБА_16 написав заяву до поліції. Таким чином, свою вину визнає частково, так як захищав себе та брата від неправомірних дій вказаних осіб. Вважає, що існують підстави для відшкодування витрат по лікуванню за позовом прокурора та позовом ОСОБА_7 , але підстав для відшкодування матеріальних та моральних збитків не має. Умислу на завдання удару не мав, навпаки дії носили оборонний характер.

Окрім, показів потерпілого та обвинуваченого матеріалами кримінального провадження вина ОСОБА_3 доводиться наступними письмовими доказами:

- протоколом проведення слідчого експерименту із фото таблицею та відеозаписом за участі потерпілого ОСОБА_7 від 04.07.2019 року згідно, якого останній показав за яких обставин отримав тілесне ушкодження. Вказав місце вчинення злочину, розташування під час конфлікту його учасників та зазначив ділянку тіла по якій був нанесений удар обвинуваченим ( а.с. 167-170);

- протоколом проведення слідчого експерименту із фото таблицею та відеозаписом за участі свідка ОСОБА_22 від 04.07.2019 року згідно, якого останній показав за яких обставин отримав тілесне ушкодження ОСОБА_7 . Вказав місце вчинення злочину, розташування під час конфлікту його учасників та вказав ділянку тіла по якій був нанесений удар обвинуваченим ( а.с. 172-175);

- протоколом проведення слідчого експерименту із фото таблицею та відеозаписом за участі свідка ОСОБА_17 від 04.07.2019 року згідно, якого останній показав за яких обставин отримав тілесне ушкодження ОСОБА_7 . Вказав місце вчинення злочину, розташування під час конфлікту його учасників та зазначив ділянку тіла по якій був нанесений удар обвинуваченим ( а.с. 182-184, 176);

- висновком експерта № 115 від 19.07.2019 року згідно якого встановлено, що тілесне ушкодження у потерпілого ОСОБА_7 могло утворитись при обставинах, які вказані свідками ОСОБА_17 та ОСОБА_22 та потерпілим ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту від 04.07.2019 року;

- висновком експерта № 71 від 03.05.2019 року встановлено, що у потерпілого ОСОБА_7 є тілесні ушкодження у вигляді перелому правого ліктьового виростку зі зміщенням відламків, який утворився не менш як від однократної дії тупого предмету і по критерію тривалості розладу здоров`я відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, як такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Під час судового засідання було допитано, свідків, які доводять винуватість ОСОБА_3 у вчиненні даного кримінального правопорушення. А саме,

Свідок ОСОБА_17 , являється батьком потерпілого ОСОБА_7 який вказав, що приїхав того дня на тракторну бригаду погодувати собаку. Побачив, як ОСОБА_23 та ОСОБА_10 довбають камінь з декоративної споруди, яка належала ще колгоспу. Попросив їх не робити цього, але вони продовжували. Зателефонував синам, які приїхали на місце. Газдик ОСОБА_11 наставив на Вадима лом, який останній висмикнув на кудись закинув. Газдик ОСОБА_24 побіг до автомобіля взяв биту та обома руками наніс удар сину ОСОБА_24 у ділянку ліктя. ОСОБА_11 сів до автомобіля та поїхав, а ОСОБА_10 втік разом з битою. Син ОСОБА_14 викликав поліцію, приїхав дільничний.

Свідок ОСОБА_22 у суді зазначив, що являється рідним братом потерпілого. 09.04.2019 року брати ОСОБА_12 вже розбивали споруду, яка знаходиться за межами села. 14.04.2019 року зателефонував батько та повідомив, що вищевказані особи знову розбивають та беруть камінь. Батько зробив їм зауваження, але неправомірні дії не припинились. Коли приїхали з братом на місце, брат підійшов до ОСОБА_3 , до ОСОБА_15 , який був з ломом підійшов інший брат. Газдик ( ОСОБА_15 ) замахнувся ломом, вирвав його з рук, від чого ОСОБА_11 впав на землю. Тим часом, ОСОБА_10 вихватив з автомобіля биту та вдарив брата по ліктю. Після удару з місця події втік. Коли приїхали з братом із собою не мали жодних предметів, труб та такого іншого. Після інциденту викликали своїх знайомих, братів ОСОБА_25 . Приїхав дільничний ОСОБА_24 .

Свідок ОСОБА_26 , який являється рідним братом обвинуваченого, суду повідомив, що влітку 2019 року поїхали по камінь разом з братом ОСОБА_27 до зруйнованої території тракторної бригади. Сурмили пред`явили претензії, після того як дізнались, що споруда нікому не належить, вирішили взяти там камінь. Спочатку приїхав батько обвинуваченого ОСОБА_28 , обзивав. Потім приїхали 2 брата Сурмила, які бігли з дерев`яними палицями у діаметрі по 30 см. Сурмило ОСОБА_14 штовхнув, від поштовху впав та він вирвав з рук лом. При цьому у одній руці тримав дерев`яну палицю чи трубу, а іншою виривав лом з рук. Брат побачивши ОСОБА_16 , відразу побіг. Удару нікому він не наносив, не бачив жодних неправомірних дій по відношенню до тих, хто приїхав. Батько ОСОБА_17 забрав ключі від автомобіля. Бита у автомобілі була для самозахисту. Після інциденту сів за кермо, ОСОБА_17 кидав каміння по транспортному засобу, каміння влучило у дверку автомобіля.

Свідок ОСОБА_29 , є дружиною потерпілого, пояснила, що 14.04.2019 року чоловікові зателефонували і після цього він поїхав. Коли повернувся, повідомив, що ОСОБА_10 ударив битою по руці. У подальшому чоловік лікувався, йому робили операцію у м.Золотоноші, на даний час лікування ще не завершилось, бо треба робити ще операцію. Чоловік відчував біль, дискомфорт, травма вплинула на його роботу, на догляд за господарством.

Свідок ОСОБА_30 , сказав, що йому зателефонував ОСОБА_19 і сказав, що ОСОБА_12 беруть камінь. Приїхав на територію тракторної бригади де побачив ОСОБА_31 у якого опухла рука, його забрав брат ОСОБА_14 до лікарні. На місці повідомили, що потерпілого вдарив ОСОБА_10 , бачив як приїздив дільничний.

Свідок ОСОБА_32 повідомив, що йому зателефонував брат та сказав, що треба поїхати на територію тракторної бригади. Коли приїхав, побачив автомобіль Кияниці. Побачив, що права рука у Сурмила напухла.

Свідок ОСОБА_33 повідомила суд, що являються бувшою дружиною ОСОБА_34 та бачила, коли жили разом, у його автомобілі биту довжиною приблизно 70 см. та товщиною 5-6 см.

Суд розглянувши матеріали справи, заслухавши свідків, допитавши потерпілого та обвинуваченого, прийшов до висновку, що вина ОСОБА_3 є доведеною. Його дії вірно кваліфіковано за ч.1 ст. 122 КК України, як умисне нанесення середньої тяжкості тілесного ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Позиція захисту з приводу перекваліфікації дії обвинуваченого на ст. 128 КК України, як необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження є не доведеною матеріалами справи з огляду на наступне. Відповідно до ст. 25 КК України необережність поділяється на злочинну самовпевненість та злочинну недбалість. Необережність є злочинною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення. Необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003 N 2 у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи
бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через
необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої
тяжкості тілесною ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст. 119
чи ст. 128 КК.
Таким чином, аналізуючи обставини, які встановлені судом, суд наголошує, що дії ОСОБА_3 не мають ознак вини у формі необережності, оскільки у суді не доведено, що потерпілий, його брат та його батько при приїзді на місце події мали із собою якісь предмети, якими чи погрожували, чи намагались їх застосувати. Застосування бити з боку обвинуваченого є його вольовим рішенням та свідчить про його вину у формі умислу. Нанесення удару таким предметом, як бита не можна розцінювати як дії з необережності. Удар наносився обвинуваченим з достатньою силою, по руці, яка на рівні голови прикривала саме цей життєво важливий орган і за даними слідчого експерименту, який у подальшому відображено у висновку експерта, свідчить про умисність дій заподіювача шкоди. Матеріалами кримінального провадження не доведено, що удар був нанесений випадково. Крім того, посилання захисту на положення ч.4 ст. 37 КК України щодо уявної оборони з боку ОСОБА_3 , оскільки останній в обстановці, що склалася не усвідомлював, але міг усвідомлювати відсутність реального суспільно небезпечного посягання та кваліфікацію його дій яку необережного злочину не доводиться дослідженими у матеріалах справи доказами. Посилання захисту на те, що ОСОБА_3 вчиняв дії по нанесенню удару, під час захисту від нападу потерпілого, є надуманими та не підтвердженими. Перебування поряд з обвинуваченим та розмова на підвищених тонах не свідчить про напад на останнього. Під час судового слідства не доведено, що брати ОСОБА_16 та їх батько прибули на місце конфлікту з палицями, чи трубами, як про це вказують брати ОСОБА_12 .
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Крім цього, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення, але він не може тлумачитись як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (довід). Об`єм цього обов`язку може змінюватись залежно від природи рішення.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2004 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Суд, обираючи вид покарання ОСОБА_3 , враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ч.4 ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, характеризується за місцем роботи позитивно, а за місцем проживання позитивно та посередньо.
Разом з тим, беручи до уваги дані про особу обвинуваченого, з врахуванням всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що при призначенні покарання має бути застосований принцип гуманізації відповідальності з врахуванням засад закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню, згідно зі ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Також суд враховує відсутність обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до ст. 66, 67 КК України.
Суд не вбачає підстав для визнання пом`якшуючою виною обставиною, таку як щире розкаяння у вчиненому, оскільки таке розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Разом з цим, під час судового розгляду обвинувачений допускав поведінку, яка не свідчить про розкаяння, ОСОБА_3 жодним чином не відшкодував збитків, які були завдані злочином.

Згідно з ч.2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих.
Суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання у виді обмеження волі. Такий вид покарання є доцільним, оскільки ОСОБА_3 не вчинив жодних дій по усуненню шкоди, яка була завдана даним кримінальним правопорушенням, покази, які ним дані у судовому засіданні про нанесення удару по пальцях руки є нічим іншим, як намагання знизити ступінь своєї вини. Таке покарання на переконання суду є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_3 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Обмежень, встановлених положеннями ст. 61 КК України при розгляді справи не встановлено. Суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом. За позицією захисту, який просить призначити покарання у вигляді громадських робіт, суд вважає, що з урахування відсутності пом`якшуючих вину обставин, перейти до іншого не передбаченого санкцією ст. 122 ч.1 КК України покарання, неможливо. Разом з тим, з урахуванням позитивної характеристики за місцем роботи, відсутності попередніх судимостей, суд вважає за доцільне застосувати до обвинуваченого положення ст. 75 та 76 КК України щодо визначення іспитового строку та зобов`язання дотримуватись вимог закону, якими урегульовано питання покладення обов`язків на таку особу.
Таке покарання відповідає позиції ЄСПЛ, викладеної у рішеннях по справах «Бакланов проти Росії» від 09.06.2015 року та «Фрізен проти Росії» від 24.03.2015 року, в яких ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних свобод особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У рішенні по справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року ЄСПЛ вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».
Вирішуючи заявлений цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, спричиненої ушкодження здоров`я, матеріальної та моральної шкоди суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.
Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги потерпілого в частині стягнення матеріальної шкоди, що пов`язана з лікуванням в розмірі 3180,14 грн. є обгрунтованими, підтверджені поданими доказами та підлягають повному задоволенню. Доказами понесених матеріальних витрат на лікування є аптечні чеки на суму 225,67 грн. від 14.04.2019 року; на суму 1055,93 грн. від 15.04.2019 року; на суму 842,59 грн. від 15.04.2019 року; на суму 305,96 грн. від 16.04.2019 року; на суму 74.98 грн. від 18.04.2019 року; 540,92 грн. від 21.04.2019 року; 102,10 грн. за червень 2019 року; на суму 33,66 грн. від 18.04.2019 року; 279,93 грн. від 18.04.2019 року.
Вирішуючи вимоги щодо відшкодування обвинуваченим ОСОБА_3 моральної шкоди потерпілому ОСОБА_7 , суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
В силу ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Отже, відповідно до ст.ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Судом проаналізовано наведені сторонами пояснення, а саме те, що у потерпілого ОСОБА_7 погіршився стан здоров`я в світлі завданих йому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, він пережив моральні та фізичні страждання, з моменту отримання тілесних ушкоджень обвинувачений не вживав заходів стосовно відшкодування затрат, що пов`язані з лікуванням У співставленні з наведеними нормативними актами, суд вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 грошове відшкодування моральної шкоди в сумі 25000,00 грн., враховуючи в сукупності негативні наслідки, які настали для потерпілого. Доказами моральних страждань потерпілого є медична документація, яка свідчить, що ОСОБА_7 перебував на стаціонарному лікування з 15.04.2019 року по 21.04.2019 згідно листа непрацездатності АДФ № 812464, з 22.04.2019 року по 09.05.2019 року, з 21.05.2019 року по 09.06.2019 року та з 20.06.2019 року по 26.06.2019 року на амбулаторному лікуванні. Матеріали справи також містять інформацію про численні медичні огляди. Внаслідок лікування, потерпілий змушений змінювати свій життєвий уклад, лікування та оперативне втручання свідчать про те, що потерпілий зазнавав біль та дискомфорт.
Стосовно відшкодування шкоди, що була спричинена внаслідок ушкодження здоров`я у вигляді доходу від підприємницької діяльності, суд звернувся до слідуючих норм матеріального права.
Згідно ч.1 ст. 1198 ЦК України розмір доходу фізичної особи-підприємця, втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, що підлягає відшкодуванню, визначається з її річного доходу, одержаного в попередньому господарському році, поділеного на дванадцять. Якщо ця особа отримувала дохід менш як дванадцять місяців, розмір її втраченого доходу визначається шляхом визначення сукупної суми доходу за відповідну кількість місяців.
Відповідно до ч.1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Професійна працездатність - здатність людини якісно виконувати роботу, що передбачена конкретною професією, яка дозволяє реалізувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища.
Потерпілий суду не довів що він має інвалідність та не довів, що тілесне ушкодження вплинуло на зменшення чи втрату професійної працездатності.
У підтвердження розміру шкоди завданої внаслідок зменшення чи втрати працездатності, потерпілим надано податкову декларацію за 2018 рік та за 2019 роки як платника єдиного податку. Розмір доходу за 2018 рік він відобразив у сумі 128898,44 грн. ( декларація подана 16.01.2019 року) , а за 1 квартал 2019 року у розмірі 120054 грн. (декларація подана 04.11.2019 року). При цьому розмір шкоди, яку він прохає стягнути з ОСОБА_3 за позовом становить 82984 грн. Форма Податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи підприємця затверджена наказом Мінфіну від 19.06.15 р. № 578. Податкову декларацію платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2018 рік у якій у розділі V «Визначення податкових зобов`язань по єдиному податку» обсяг загальної суми доходу за звітний податковий період (сума значень рядків 01+02+03+04+05+06+07) відображає дохід фізичної особи підприємця, як сукупність різних видів доходів, що не являється річним доходом, одержаним в попередньому господарському році у розумінні ч.1 ст. 1198 ЦК України.
За вказаних обставин у задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити за недоведеністю, оскільки суду не надано жодних розрахунків у підтвердження вказаної суми, а зміст декларацій, які надано суду не відображає реального доходу фізичної особи підприємця за календарний рік.
Згідно ч.3 ст. 128 КПК України цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. Цивільний позов може бути поданий прокурором у випадках, встановлених законом, також в інтересах громадян, які через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права.
Позов прокурора в інтересах фінансового управління Золотоніської районної державної адміністрації Черкаської області про відшкодування вартості витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_7 у сумі 1563,60 грн. підлягає до задоволення. Розмір таких витрат доводиться довідкою КНП «Золотоніська районна багатопрофільна лікарня» Золотоніської районної ради від 04.10.2019 року № 1289.
Згідно п.3 ч.1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат. Частиною 1 ст. 124 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу.
Витрати на правову допомогу, які поніс потерпілий ОСОБА_7 у розмірі 5000 грн. є доведеними документально ( квитанція банку про перерахування, акт приймання передачі послуг) та підлягають стягненню з ОСОБА_3 .

Досудова доповідь служби пробації від 01.11.2019 року відносно ОСОБА_3 свідчить про середній ризик вчинення повторного правопорушення та про середній ризик небезпеки для суспільства.

Запобіжний захід ОСОБА_3 не обирався. Судові витрати відсутні.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 100, 124, 374, 468, 469, 472, 473-476 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим та призначити покарання за ч.1 ст. 122 КК України у вигляді 1(одного) року обмеження волі.

Згідно ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнити від відбування покарання у вигляді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений органу з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнути з ОСОБА_3 витрати на стаціонарне лікування потерпілого на користь фінансового управління Золотоніської районної державної адміністрації Черкаської області у розмірі 1563 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду у розмірі 3180,14 грн.; моральну шкоду у розмірі 25000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. Всього до стягнення 33180 грн. 14 коп.

Речові докази: чотири CD-R диски із записами проведення слідчих експериментів залишити у матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду через Оржицький районний суд Полтавської області шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1