Ухвала
Іменем України
15 травня 2020 року
м. Київ
справа № 639/5383/19
провадження № 51-2274 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року стосовно ОСОБА_5
встановив:
За вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 серпня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК України) та призначено йому покарання у вигляді 4 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України шляхом поглинення менш суворих покарань, призначених вироками Ленінського районного суду м. Харкова від 02 травня 2018 року та від 21 грудня 2018 року, більш суворим покаранням за цим вироком, остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного вироком суду покарання із випробуванням з іспитовим строком у 2 роки.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишено без задоволення, а вирок Жовтневого районного м. Харкова від 16 серпня 2019 року стосовно ОСОБА_5 залишено без змін.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, посилається на те, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України щодо звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, оскільки таке покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості. Вважає, що ухвалу апеляційного суду винесено без дотримання вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду першої інстанцій щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги прокурора Суд враховує наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 6573 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився тим, що суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дослідив дані про особу засудженого, згідно яких ОСОБА_5 раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, в подальшому засуджений вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 02 травня 2018 року за ч. 1 ст. 309 КК України до 2 років обмеження волі та від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки (злочин вчинений 20 липня 2017 року), та вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2018 року за ч. 3 ст. 190, частинами 1 та 4 ст. 358, ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі та від відбування покарання звільнений з іспитовим строком на 1 рік (злочини вчинені у лютому грудні 2015 року), на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно працює, не одружений, має постійне місце проживання та реєстрації, врахував його щире каяття у вчиненому та відсутність претензій будь-якого характеру зі сторони потерпілого. Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_5 , судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції щодо виду та розміру покарання, оскільки при його призначенні були дотримані вимоги ч. 1 ст. 65 КК України, а також із тим, що суд першої інстанції належним чином мотивував висновок про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі прокурора відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

Таким чином, касаційна скарга прокурора не містить конкретного обґрунтування такого істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити суду першої та апеляційної інстанцій ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412414 КПК України, а відтак й необхідності скасування ухвали Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та копії судового рішення не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року стосовно засудженого ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3