Справа № 569/6195/20
У Х В А Л А

27 квітня 2020 року м. Рівне

Слідчий суддя Рівненського міського суду Рівненської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, -

ВСТАНОВИВ:

До слідчого судді Рівненського міського суду надійшло клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна у якому просить скасувати арешт майна накладеного ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 21 квітня 2020 року у кримінальному провадженні №0002001 від 16.04.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд клопотання у його відсутності та задоволити з підстав викладених у ньому.

Слідчий Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду клопотання повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріали справи, слідчий суддя дійшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів клопотання, Рівненським ВП ГУНП в Рівненській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002001 від 16.04.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України.
21.04.2020 у рамках вказаного кримінального провадження було задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на автомобіль марки «Honda Accord», номерні знаки НОМЕР_1 , 2010 року випуску, номера кузова НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_4 та на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , встановивши заборону власнику автомобіля, чи будь-якій іншій особі користуватися та розпоряджатися ним та свідоцтвом про його реєстрацію до прийняття кінцевого рішення у кримінальному провадженні.

Відповідно до ухвали суду про накладення арешту на майно слідує, що підставою для цього слугувала необхідність збереження речового доказу з метою повного, всебічного та неупередженого проведення слідчий (розшукових) дій, що в свою чергу може позбавити можливості встановлення істини у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або вилучений нею, повинен бути якнайшвидше повернутий власнику, крім випадків передбачених ст.ст. 160-166, 170-174 КПК України.

Відповідно до ст. 167 КПКУ тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним його майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Тобто, вилучене майно, відповідно до статті 167 КПК України має статус - тимчасового вилученого майна і питання тимчасово вилученого майна слід було вирішити відповідно до глави 17 КПК України з дотриманням вимог статті 22 КПК України.
Частиною другою ст. 168 КПК України передбачено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час обшуку, огляду.
Згідно ст. 169 КПК України, тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.
Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», а саме частиною 3 пункту 1 зазначено, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Згідно ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Відповідно до ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При вирішенні питання про арешт майна або його скасування для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 р., для з"ясування наявності порушення цього положення ЄСПЛ має встановити, чи було забезпечено справедливу рівновагу між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід"ємним принципом всієї Конвенції, що відбито в структурі ст. 1 Протоколу №1 Європейської конвенції з прав людини.

Під час судового розгляду встановлено недостатність одного лише посилання слідчого на те, що майно є речовим доказом по даній справі, а тому таке майно підлягає арешту.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов"язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами ( див. п. 46 рішення у справі " Устименко проти України", п.п. 51,52 рішення у справі " Рябих проти Росії", п. 31 рішення у справі " Марушин проти Росії", п. 61 рішення у справі "Брумареску проти Румунії").

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини ( рішення у справах Sperrong and Lonnroth v Sweden» від 23.09.82, «новоселець кий проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 1.06.2006).

Таким чином, особу може бути позбавлено власності лише в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При цьому при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.
Як встановлено в судовому засіданні гр. ОСОБА_3 не являється стороною даного кримінального провадження, підозра жодній особі не оголошувалась, конфіскація та спеціальна конфіскація санкцією ст. 290 КК України не передбачена, а тому у накладенні арешту на майно відпала потреба.
Окрім того, у разі виникнення потреби щодо проведення слідчих (розшукових) дій, зокрема судових експертиз з використанням автомобіля марки «Honda Accord», номерні знаки НОМЕР_1 , 2010 року випуску, номера кузова НОМЕР_2 , зобов`язати ОСОБА_3 на вимогу органу досудового розслідування надати вказаний транспортний засіб.
З На підставі вище викладеного, враховуючи норми Конституції України, ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03 червня 2016 року №5 " Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», дослідивши надані матеріали, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність передати арештоване майно на відповідальне зберігання ОСОБА_3 , що не перешкодить для подальшого розслідування кримінального провадження.
На підставі вищенаведеного та керуючись ст. ст. 100, 170, 171,174, 309 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Клопотання задовольнити.
Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області 21.04.2020 року на автомобіль марки «Honda Accord», номерні знаки НОМЕР_1 , 2010 року випуску, номера кузова НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_4 та на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 в межах кримінального провадження №0002001 від 16.04.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, шляхом скасування заборони власнику автомобіля, чи будь-якій іншій особі користуватися та розпоряджатися вказаним автомобілем до прийняття процесуального рішення у даному кримінальному провадженні.
Передати вказаний автомобіль та свідоцтво про його реєстрацію у користування ОСОБА_3 на відповідальне зберігання.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1