Справа № 137/200/20
Провадження №11-кп/801/642/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі учасників провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці у режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Літинського районного суду Вінницької області від 30 березня 2020 року,
якою відмовлено у задоволенні клопотання Державної установи «Літинська виправна колонія (№123)» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Носківці Жмеринського району Вінницької області, засудженого 14.04.2016 року Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області за ч.3 ст.185, ч.1 ст.71 КК України до 5 років 2 місяців позбавлення волі.

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

До Літинського районного суду Вінницької області надійшло клопотання Літинської ВК 123 про умовно-дострокове звільнення від покарання засудженого ОСОБА_7 , яке мотивоване тим, що він в період відбування покарання своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці ОСОБА_7 довів своє виправлення і станом на 20.01.2020 року відбув 2/3 строку покарання, а саме 3 роки 5 місяців 10 днів.
Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 30 березня 2020 року в задоволенні клопотання ДУ «Літинська виправна колонія №123» про умовно-дострокове звільнення від покарання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено.
Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення, так як судом при вирішенні даного питання береться до уваги весь період відбування покарання, як передбачено в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», а тому підстав для застосування ст.81 КК України судом не встановлено.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу Літинського районного суду Вінницької області від 30.03.2020 року скасувати та застосувати відносно нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що вказане рішення є не обґрунтованими, оскільки він відбув 2/3 строку покарання, характеризується позитивно, працевлаштований різноробочим на Вінницькій птахофабриці, до роботи ставиться сумлінно, за що тричі заохочувався правами начальника установи, має два стягнення, які уже погашені. А тому вважає, що довів своє виправлення.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та наполягав на її задоволенні, посилаючись на викладені в ній доводи.
Прокурор ОСОБА_6 не заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого.
Представники ДУ «Літинська виправна колонія (№123)» та спостережної комісії при Вінницькій райдержадміністрації для участі у розгляді в судове засідання не прибули, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду, проте не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Прокурор та засуджений за таких підстав не заперечували проти розгляду апеляційної скарги у відсутність представників ДУ «Літинська виправна колонія (№123)» та спостережної комісії при Вінницькій райдержадміністрації, а тому судовий розгляд відбувся у їх відсутність, оскільки відповідно до ч.4 ст.405 КПК України зазначене не перешкоджає проведенню даного розгляду.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, прокурора, засудженого, дослідивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Частиною 1 ст.404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як визначено ч.2 ст.370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом.

Відповідно до абзацу 7 статті 152 КВК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є однією з підстав звільнення від відбування покарання.

Так, відповідно до вимог ст.81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.
Пунктами 2, 17, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» визначено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Відповідно до ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Оскільки судовий розгляд питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким справляє великий виховний і запобіжний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб, суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії або служби у справах неповнолітніх по суті внесеного подання. Зокрема, слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно-корисної праці та потреби в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.
Слід зазначити, що висновок суду про виправлення засудженого повинен бути заснований на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі.

Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.

Зокрема, відмовляючи у задоволенні клопотання Державної установи «Літинська виправна колонія (№123)» про застосування до засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування призначеного йому покарання, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 засуджений вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 14.04.2016 року за ст.ст.185 ч.3, 71 ч.1 КК України до 5 років 2 місяців позбавлення волі. Відповідно до характеристики на засудженого, виданої СПС ДУ «Літинська виправна колонія (№123) від 12.02.2020 ОСОБА_7 за час відбування покарання характеризується позитивно, дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, за що двічі заохочувався правами начальника установи, стягнень не мав.
31.05.2018 року засудженого ОСОБА_7 , відповідно до рішення комісії установи було переведено до дільниці соціальної реабілітації як особу, що стає на шлях виправлення, де був працевлаштований різноробочим на контрагентському об`єкті ТОВ «Барлінек Інвест», на даний час працює різноробочим на контрагентському об`єкті ТОВ «Вінницька птахофабрика».
За час відбування покарання у дільниці соціальної реабілітації характеризується позитивно, допустив одне порушення режиму відбування покарання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності, порушення виражено у самовільному залишенні робочого місця, стягнення знято достроково. Один раз заохочувався правами начальника установи.
Відповідно до довідки з особової справи про заохочення та стягнення, засуджений ОСОБА_7 має три заохочення та два стягнення.
Згідно витягу постанови №1 від 13.02.2020 року, спостережна комісія ухвалила задовольнити клопотання ВК 123 про застосування до засудженого ОСОБА_7 , 1982 року народження, ст.81 КК України.

Відмовляючи в задоволенні клопотання суд першої інстанції також виходив з того, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення, так як судом при вирішенні даного питання береться до уваги весь період відбування покарання, як передбачено в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», а тому підстав для застосування ст.81 КК України судом встановлено не було.
Колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є законний та обґрунтований. Колегія суддів переконана, що в матеріалах провадження відсутні такі ґрунтовні дані про поведінку засудженого та його особу, які свідчать, що процес виправлення досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим покарання у виді позбавлення волі перестає бути доцільним, так як минуло ще недостатньо часу для його виправлення та можливості умовно-дострокового звільнення. Разом з тим, суд враховує те, що ОСОБА_7 уже був засуджений за вчинення тяжкого умисного корисливого злочину, і уже був звільнений від відбування покарання умовно-достроково, проте, належних висновків не зробив та знову вчинив умисний корисливий злочин.
На думку колегії суддів, поведінка засудженого ОСОБА_7 може свідчити лише про його намагання дотримуватися умов відбуття покарання, а не про сумлінність його поведінки, оскільки наявність у засудженого як заохочень, так і дисциплінарних стягнень є у даному випадку недостатнім для доведення ним свого виправлення.

Відповідно до ч.1 ст.6 КВК України виправлення засудженого процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Прийняття рішення про умовно дострокове звільнення не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

На думку апеляційного суду процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Аналізуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції під час розгляду клопотання засудженого повністю дотримався вимог кримінального закону та розділу 8 КПК України, та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність достатніх ознак, які вказували б на виправлення засудженого.
Викладені апелянтом в апеляційній скарзі обставини були в повній мірі перевірені та враховані судом першої інстанції при прийняті рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції повністю відповідають фактичним обставинам справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. 81 КК України, ст.ст.336, 404, 405, 407, 419 КПК України,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу Літинського районного суду Вінницької області від 30 березня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання Державної установи «Літинська виправна колонія (№123)» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відносно ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4