Справа № 461/2913/20
Провадження № 1-кс/461/2162/20
УХВАЛА

06.04.2020 року слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

заявника ОСОБА_3 ,

представника заявника ОСОБА_4

розглянувши в судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність посадових осіб Галицького відділу поліції ГУ Національної поліції у Львівській області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_3 03 квітня 2020 року звернувся до суду з відповідною скаргою. Свої вимоги мотивував тим, що 28 жовтня 2019 року він звернувся до ТУ Державного бюро розслідувань у м. Львові із заявою про вчинення кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 370 КК України громадянином ОСОБА_5 . Листом від 29 жовтня 2019 року заяву було направлено до ГУ Національної поліції у Львівській області, а у подальшому 08 листопада 2019 року до Галицького відділу поліції. Однак, у порушення вимог ст. 214 КПК України уповноваженими особами Галицького відділу поліції кримінальне провадження розпочате не було. Просив слідчого суддю визнати протиправною бездіяльність відповідальних осіб Галицького відділу поліції, зобов`язати внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

В судовому засіданні заявник та його представник скаргу підтримали та просили задовольнити. Пояснили, що заява про вчинення злочину стосувалася неправомірних дій працівника СБУ ОСОБА_6 щодо провокації вчинення злочину громадянином ОСОБА_5 , а саме підкупу працівника митного поста «Грушів». ОСОБА_5 є заявником у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3 . Представник заявника зазначив, що орган досудового розслідування відповідно до КПК України зобов`язаний внести до ЄРДР відомості без їх попередньої оцінки, а у подальшому проводити розслідування.

Галицький відділ поліції свого представника до суду не направив, хоча відділ був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення сповіщення на електронну адресу.

Відповідно до п. 1, 5 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені зокрема бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим.

Судовим розглядом встановлено, що 28 жовтня 2019 року заявником ОСОБА_3 до Територіального управління ДБР у м. Львові була подана заява про вчинення кримінального правопорушення. У заяві зазначено, що з матеріалів кримінального провадження № 0000230 йому стало відомо про факт розмови між ОСОБА_5 та працівником СБУ ОСОБА_6 , який спонукав його до провокації надання неправомірної вигоди. Дана провокація виразилася у тому, що ОСОБА_7 схилили до передачі грошових коштів працівникові митниці.

Листом від 29 жовтня 2019 року № Б-25/6-19 заява ОСОБА_3 була передана за підслідністю до Головного управління Національної поліції у Львівській області. А листом заступника начальника управління Національної поліції від 08 листопада 2019 року № Б-256/02/16-19 до Галицького відділу поліції для здійснення перевірки в межах компетенції.

Положення ч. 1 ст. 214 КПК України зобов`язують слідчого, прокурора невідкладно, але не пізніше 24-х годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Дана норма КПК перебуває у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого ним Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину - кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

При цьому, підставами вважати заяву чи повідомлення саме про вчинення злочину є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину).

Відсутність визначення процесуальним законом приводів і підстав до початку кримінального провадження на практиці врегульовано Інструкцією про порядок ведення єдиного обліку в органах поліції заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, затвердженою наказом МВС України від 06 листопада 2015 року № 1377, де зазначено джерела інформації про вчинення кримінальних правопорушень та інших подій, що надходить до ОВС уповноваженого розпочати досудове розслідування, які фактично є ні чим іншим, як приводами до початку кримінального провадження, а підставами наявність у джерелі інформації даних про ознаки кримінального правопорушення.

У відповідності до статті 94 КПК України слідчий, прокурор, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Досудове розслідування, як визначено п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Тобто, не підлягає внесенню до ЄРДР та не є підставою для початку досудового розслідування інформація, яка не містить об`єктивних даних, що дійсно свідчать про ознаки злочину.

Слідчий суддя враховує обґрунтовування заявника та вважає за необхідне зазначити, що ч. 1 ст. 370 КК України передбачає відповідальність за провокацію підкупу, тобто дії службової особи з підбурення особи на пропонування, обіцянку чи надання неправомірної вигоди або прийняття пропозиції, обіцянки чи одержання такої вигоди, щоб потім викрити того, хто пропонував, обіцяв, надав неправомірну вигоду або прийняв пропозицію, обіцянку чи одержав таку вигоду.

З об`єктивної сторони провокація підкупу полягає у штучному створенні службовою особою обстановки чи умов, що викликають пропонування підкупу, або його одержання. Можна виділити дві форми цього злочину: 1) свідоме створення обстановки й умов, що зумовлюють пропонування підкупу; 2) свідоме створення обстановки й умов, що зумовлюють одержання підкупу. Конкретні способи провокації, які провокатор вибирає для досягнення своєї мети (поради, натяки, рекомендації одержати від будь-кого хабар чи дати його кому-небудь), для кваліфікації значення не мають.

Провокатор може провокувати одержання підкупу як ним особисто, так і іншими службовими особами, як особисто пропонувати хабар певній службовій особі, так і зумовлювати пропонування підкупу іншими особами. Те, що давання або одержання підкупу відбулися у зв`язку з провокацією, не виключає відповідальності того, хто дав або одержав хабар. Якщо з провокаційною метою службова особа організувала давання чи одержання підкупу, підбурила до цього того, хто дав чи одержав хабар, або сприяла йому у цьому, її дії слід розцінювати і як співучасть.

Від провокації підкупу слід відрізняти правомірні дії, що вживаються для викриття хабарників. Суть провокації полягає у тому, що провокатор сам викликає в інших намір вчинити злочин з метою їх викриття. Тому не є провокацією підкупу дії особи, в якої вимагається хабар, що полягають у передачі хабарнику незаконної матеріальної винагороди з відома правоохоронних органів.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 КПК України негласною слідчою дією є контроль за вчиненням злочину, який може здійснюватися у випадках наявності достатніх підстав вважати, що готується вчинення або вчиняється тяжкий чи особливо тяжкий злочин, та проводиться в таких формах: 1) контрольована поставка; 2) контрольована та оперативна закупка; 3) спеціальний слідчий експеримент; 4) імітування обстановки злочину.

Отже, проаналізувавши заяву про вчинення злочину та норми кримінального закону, слідчий суддя вважає, що викладені обставини, не є такими, що реально свідчать про вчинені злочини в розумінні ст. 214 КПК України. У викладених заявником обставинах відсутні відомості, які б реально свідчили про наявність у діях осіб складу кримінального правопорушення. Процесуальні дії оперативних співробітників, слідчих та прокурорів у межах КПК України у межах кримінальних проваджень, у тому числі щодо проведення негласних слідчих дій, не може свідчити про вчинення саме кримінальних правопорушень. У зв`язку з викладеним, слідчий суддя відмовляє у задоволенні скарги.

Керуючись ст. ст. 303-307, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги відмовити.

Ухвала постановлена в нарадчій кімнаті, в судовому засіданні 06 квітня 2020 року проголошено її вступну та резолютивну частини.

Повний текст ухвали проголошений 10 квітня 2020 року.

Ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1