Справа № 466/8552/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/29/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретарів судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурорів: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
виправданого: ОСОБА_10 ,
захисника виправданого адвоката: ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, непрацюючого, неодруженого, із середньо-спеціальною освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Залізничного районного суду м. Львова від 11.05.12 р. за ч.3 ст.185 КК України із застосуванням ст.75,76 КК України до трьох років шести місяців позбавлення волі з випробуванням 3 роки іспитового терміну та визначенням обов`язків ,

за апеляційною скаргою прокурора Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2018 р.,

ВСТАНОВИЛА:
Оскаржуваним вироком ОСОБА_10 в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289 КК України, визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю його вини.

У задоволенні позову ОСОБА_12 до ОСОБА_10 про відшкодування 100 000 грн. матеріальної шкоди та 15 000 грн. моральної шкоди відмовлено.

Вирішено питання з речовими доказами у справі.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_10 органом досудового розслідування обвинувачується в тому, що він 29.10.14 р. , близько 16 год., повторно, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, перебуваючи поруч із територією фабрики «Пух перо», що у м. Львові на вул. Городницька, 49, побачив автобус марки «Богдан» моделі «А091», жовтого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_12 на праві приватної власності, із зовнішніми механічними пошкодженнями, яким вирішив незаконно заволодіти та здати на металобрухт з метою отримання грошової винагороди. Реалізовуючи свій злочинний умисел, обвинувачений викликав на місце події евакуатор марки «МАН 18.220», синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Назвавшись власником вищевказаного автобуса, ОСОБА_10 ввів в оману водія евакуатора ОСОБА_13 , з яким завантажив вказаний транспортний засіб на платформу евакуатора марки «МАН18.220», після чого згаданий автобус було неправомірно транспортовано в пункт прийому металобрухту, що за адресою: АДРЕСА_2 . За вказаною адресою ОСОБА_10 шляхом обману працівників пункту прийому металобрухту запевнив, що він є власником даного транспортного засобу, за результатами його зважування отримав гроші у сумі 4200 грн., чим заподіяв потерпілій ОСОБА_12 матеріальної шкоди на суму 100 000 грн.

Також ОСОБА_10 обвинувачується в тому, що він 01.11.14 р., близько 16 год., повторно, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, перебуваючи поряд із будинком № 23, що на вул. Ткацькій у м. Львові, побачив малотоннажний фургон марки «LDV» моделі «400 CONVOY» , білого кольору , р.н. НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_14 , із зовнішніми механічними пошкодженнями та вирішив незаконно заволодіти з метою здачі на металобрухт і отримання грошової винагороди. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_10 викликав на місце події евакуатор марки «ТАТА», червоного кольору, р.н. НОМЕР_4 . Назвавшись власником вказаного транспортного засобу, обвинувачений ввів в оману водія евакуатора ОСОБА_15 , з яким завантажив вказаний фургон на платформу евакуатора «ТАТА». В подальшому малотонажний фургон неправомірно був транспортований у пункт прийому металобрухту, за адресою АДРЕСА_2 , де ОСОБА_10 шляхом обману працівника пункту прийому металобрухту запевнив, що він є власником даного транспортного засобу, за результатами його зважування отримав гроші у сумі 2600 грн., чим заподіяв потерпілій ОСОБА_14 матеріальної шкоди на суму 170 000 грн.

Відтак, ОСОБА_10 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за кваліфікуючою ознакою - незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

Вирок суду оскаржено прокурором, яка брала участь у суді першої інстнації. У поданій апеляційній скарзі обвинувач зазначає про необгрунтованість висновку суду щодо відсутності доказів вини ОСОБА_10 у вчиненні злочинів. Апелянт не погоджується із вказівкою у вироку на те, що обвинувачений в судовому засіданні свою винуватість заперечив і на підставі ст.63 Конституції України відмовився від дачі показань. Навпаки, як стверджує прокурор, після оголошення обвинувального акту ОСОБА_10 надав пояснення, в яких визнав фактичні обставини справи, заперечивши тільки вартість викраденого майна і наполягаючи, що воно було металобрухтом, а не транспортними засобами. Крім цього, на переконання прокурора, суд безпідставно не врахував, що свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_15 безпосередньо у судовому засіданні впізнали обвинуваченого та вказали, що останній привіз та здав у пункт прийому металобрухту в один і той же день два транспортні засоби. Також висновками проведених автотоварознавчих, автотехнічних експертиз підтверджено, що автобус торгівельної марки «Богдан» підпадав під визначення транспортний засіб, хоча й перебував у розукомплектованому стані. За таких обставин, на переконання обвинувача, у суду не було підстав для виправдання ОСОБА_10 , оскільки сукупністю зібраних доказів його вина є доведеною. З урахуанням цього прокурор просить оскаржуваний виправдувальний вирок скасувати і ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.289 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, на підставі ст.71 КК України до покарання, призначеного за новим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Залізничного районного суду м. Львова від 11 травня 2012 р., яким його засуджено за ч.3 ст.185 КК України, та остаточне покарання призначити у виді 5 років і 6 місяців позбавлення волі з конфіскцією майна.

Заслухавши доповідача, доводи прокурорів на підтримання поданої апеляційної скарги, виступ обвинуваченого ОСОБА_10 та в його інтересах адвоката ОСОБА_11 із наведенням аргументів щодо законості та обгрунтованості оскаржуваного вироку, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задовленню, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно із ч.ч.1. 2 ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

З наведених положень процесуального закону слідує, що сторона обвинувачення має обов`язок доведення перед судом обвинувачення, що інкримінується особі. З цією метою прокурор, як учасник кримінального провадження, використовує надані йому законом повноваження для представлення суду доказів винуватості обвинуваченого.

У даному випадку ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні двох епізодів повторного незаконного заволодіння транспортними засобами, тобто кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.289 КК України.

Будучи допитаним судом першої інстанції, ОСОБА_10 заперечив вчинення ним злочину. Інших доказів, якими можливо було б довести винуватість обвинуваченого, суду не надано.

Так, згідно встановленого порядку дослідження доказів, місцевим судом допитувалися потерпілі, свідки, досліджувалися письмові докази.

Зокрема, даючи показання в суді першої інстанції, потерпілі ОСОБА_14 та ОСОБА_17 підтвердили, що в листопаді 2014 р. невідомою особою було викрадено належні їм на праві власності транспортні засоби - малотоннажний фургон марки «LDV» моделі «400 CONVOY», білого кольору, р.н. НОМЕР_3 , та автобус марки «Богдан» моделі «А091», жовтого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , які в подальшому були здані у пункт прийому металобрухту. Однак, хто саме вчинив вказані протиправні дії їм невідомо, адже вони не були очевидцями протиправних дій.

Під час допиту місцевим судом свідок ОСОБА_16 вказала, що восени 2014 р. вона працювала у пункті прийому металобрухту на вул. Персенківка, 2, у м. Львові і в один із днів туди було доставлено два транспортних засоби автобус і мікроавтобус без документів, які мали довезти на наступний день. Про те, що вказані транспортні засоби можуть бути здані на металобрухт у неї не виникало сумнівів, адже жовтий автобус був без вікон, на спущених колесах, з розібраним салоном, у якому знаходилося сміття, а білий мікроавтобус увесь був покритий мохом. Впізнати особу, яка привезла ці автотранспортні засоби, вона не може, оскільки пройшло багато часу.

Аналогічно свідок ОСОБА_15 , який здійснював перевезення автоевакуатором буса до пункту прийому металобрухту, дав показання суду першої інстанції, з яких слідує, що евакуатор викликався особою, яка назвалась ОСОБА_18 . По приїзді до місця виклику він з`ясував, що ця особа має техпаспорт на транспортний засіб. У зв`язку з цим в нього не виникало сумнівів у тому, що власне ОСОБА_18 і є власником буса. Впізнати цю особу він не може, бо з того дня минуло багато часу, так само не може категорично ствердити, що присутній в залі судового засідання обвинувачений ОСОБА_10 є тією особою, якій він доставляв автобус на брухт.

З метою уточнення показань свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 за клопотанням прокурора апеляційним судоми неодноразово здійснювалися виклики останніх для допиту в судовому засіданні суду апеляційної інстанції. Однак, надіслані повістки повернулися до суду без вручення. Згідно інформації, наданої прокурором, свідки перебувають за кордоном на заробітках і час їх повернення в Україну невідомий. У зв`язку з цим сторона обвинувачення відмовилася від допиту вказаних свідків апеляційним судом.

З подібних підстав прокурор відмовився від допиту в суді першої інстанції свідка ОСОБА_13 водія автоевакуатора, яким до пункту металобрухту доставлявся автобус марки «Богдан». Неодноразово постановлені ухвали про привід вказаного свідка залишились без виконання, відомості про нього в розпорядженні адресного бюро відсутні. За таких обставин допитати заявленого стороною обвинувачення свідка ОСОБА_13 виявилось неможливим.

З урахуванням наведеного жоден з допитаних судом учасників кримінального провадження не надав показань про те, що власне ОСОБА_10 вчинив кримінальні правопорушення, в яких він обвинувачується. Більше того, під час досудового слідства впізнання обвинуваченого не проводилося, вилучені працівниками правоохоронного органу з пункту прийому металобрухту відеозаписи камер спостереження не досліджувалися і до матеріалів справи не долучалися.

Не мають доказового значення на підтвердження винуватості ОСОБА_10 досліджені судом за клопотанням сторони обвинувачення письмові докази матеріали досудового слідства. Так, протоколи огляду місця події від 01 та 03 листопада 2014 р. не містять фактичних даних про вчинення злочину вказаною особою. Більше того, в ході розгляду справи судом першої інстанції з`ясовано, що поняті ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які залучалися слідчим в якості понятих, за вказаними у протоколі адресами не проживають, відомостей про них чи їх дійсне місце перебування адресне бюро не має, що унеможливлює допит їх в якості свідків за клопотанням сторони захисту стосовно обставин складення протоколу. Натомість допитані судом в якості свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , які зазначені понятими в протоколі огляду місця події від 03 листопада 2014 р., підтвердили суду, що підписували документи, запропоновані працівниками поліції без ознайомлення з їх змістом, що в них було зазначено, вони не знають, правоохоронці самі ходили по території і все оглядали без них. З огляду на зазначене суд дав належну оцінку вказаним доказам як таким, що не можуть бути покладені в основу обвинувачення. Також належно обґрунтовано судом і висновок про недопустимість в якості доказів протоколів проведення слідчого експерименту від 26 листопада 2014 р. По-перше, ОСОБА_10 залучався до проведення вказаної слідчої дії в якості свідка, якому в подальшому 28 листопада 2014 р. було оголошено про підозру у вчиненні злочину. За таких обставин під час слідчого експерименту ОСОБА_10 був позбавлений можливості повною мірою захищати себе, реалізуючи процесуальні права підозрюваного, адже його було залучено власне як свідка, який має інший обсяг прав, значно відмінний від обсягу прав підозрюваного. По-друге, згідно вказаних вище протоколів в якості понятих при проведенні слідчого експерименту залучалися ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , однак, вказані у протоколах адреси їх проживання не підтвердилися, що унеможливило їх виклик для допиту в судовому засіданні. Так, було встановлено, що за вказаною адресою проживання ОСОБА_24 розташоване поштове відділення №37, а за вказаною слідчим адресою проживання понятого ОСОБА_23 знаходиться підприємство «Львівсвітло».

За таких обставин стороною обвинувачення не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_10 , за відсутності яких суд не може грунтувати свої висновки на припущеннях.

Доводи, наведені прокурором в апеляційній скарзі, не спростовують правильності ухваленого судом рішення про виправдання обвинуваченого і стосуються тих обставин, які належно оцінені судом з повним і належним обґрунтуванням відповідних висновків в оскаржуваному вироку.

Не можуть вважатися спроможними аргументи сторони обвинувачення про те, що під час досудового слідства ОСОБА_10 повністю визнав вину у скоєному, адже, відповідно до вимог ст.23 КПК України суд безпосередньо досліджує докази. Відповідно показання, надані обвинуваченим під час досудового розслідування, не мають для суду наперед визначеної юридичної сили і доказового значення.

В ході апеляційного розгляду справи не встановлено порушень вимог матеріального та процесуального законів, які б могли бути підставою для скасування чи зміни вироку, а тому, такий слід залишити в силі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2018 р., яким ОСОБА_10 у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.289 КК України виправдано, без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4