ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/138/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.129, ч.1 ст.263, ч.4 ст.296 КК України; ч.2 ст.121, ч.2 ст.296 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисників обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10

потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15

представника потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_16

представника потерпілого ОСОБА_17 адвоката ОСОБА_18

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001845 від 30 червня 2018 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 лютого 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зеленів Рогатинського району Івано - Франківської області, українця, громадянина України, із вищою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживачого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним за ч.1 ст.129, ч.1 ст.263, ч.2 ст.296 КК України і призначено йому за даними кримінальними правопорушеннями покарання:

за ч.1 ст.129 КК України 2 роки обмеження волі;

за ч.1 ст.263 КК України 5 років позбавлення волі;

за ч.4 ст.296 КК України 7 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання визначено ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Строк відбування призначеного судом покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Зараховано ОСОБА_7 в строк призначеного покарання термін його попереднього ув`язнення, що становить 3 дні.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Тернополя, українця, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винним за ч.2 ст.121, ч.2 ст.296 КК України і призначено йому за даними кримінальними правопорушеннями покарання:

за ч.2 ст.121 КК України 10 роки позбавлення волі;

за ч.2 ст.296 КК України 4 роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання визначено ОСОБА_19 у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Строк відбування призначеного судом покарання ОСОБА_8 вирішено рахувати з 30 червня 2018 року.

Згідно вироку суду, 30 червня 2018 року близько 03 год. 10 хв., перебуваючи в громадському місці на вулиці, поряд із приміщенням нічного клубу «Алюр», що на проспекті Злуки,45, в м. Тернополі, у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на вчинення хуліганства, тобто, грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, групою осіб, із застосуванням вогнепальної зброї.

Так, реалізуючи свій злочинний умисел, 30 червня 2018 року близько 03 год. 10 хв. ОСОБА_7 , діючи спільно із ОСОБА_8 , грубо порушуючи громадський порядок, виражаючи явну неповагу до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, ігноруючи існуючі у суспільстві загальноприйняті правила поведінки і норми моралі, намагаючись самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб і нахабно показуючи своє зневажливе ставлення до оточуючих, розпочали конфлікт із ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_14 .. Діючи умисно ОСОБА_7 з хуліганських мотивів завдав удар правою рукою в голову ОСОБА_20 , внаслідок чого останній втратив свідомість та впав. ОСОБА_8 , продовжуючи хуліганські дії ОСОБА_7 , діючи спільно з останнім, наніс два удари кулаками обох рук в голову ОСОБА_21 , від чого останній впав на поверхню землі та втратив свідомість. Продовжуючи свої хуліганські дії ОСОБА_7 , діючи спільно з ОСОБА_8 , наніс один удар кулаком лівої руки в обличчя ОСОБА_14 , одразу після чого ОСОБА_8 , діючи спільно з ОСОБА_7 також наніс один удар кулаком правої руки в голову ОСОБА_14 та удар правою ногою в тулуб ОСОБА_20 .. Продовжуючи вчинення хуліганських дій ОСОБА_7 витягнув з барсетки пістолет марки «Stalker 2918-S», що являється вогнепальною зброєю та рукояткою якого наніс один удар в голову ОСОБА_14 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження. В результаті дій ОСОБА_8 та ОСОБА_7 грубо порушено громадський порядок, а саме суспільні відносини, які забезпечують нормальні умови життя людей, спокійний відпочинок і дотримання правил поведінки в побуті та заподіяно шкоду особистим інтересам ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_14 , наданих їм Конституцією України правам на повагу до своєї гідності, свободи та особистої недоторканості.

Окрім того, 30 червня 2018 року близько 03 год. 10 хв. у ОСОБА_7 , який перебував поряд із приміщенням нічного клубу «Алюр», що на проспекті Злуки,45, в м. Тернополі, виник злочинний умисел, направлений на погрозу вбивством ОСОБА_13 , ОСОБА_22 та ОСОБА_14 ..

Реалізуючи свій злочинний умисел, 30 червня 2018 року близько 03 год. 10 хв., перебуваючи в громадському місці на вулиці поряд із приміщенням нічного клубу «Алюр», що на проспекті Злуки,45, в м. Тернополі, ОСОБА_7 в ході вчинення хуліганства, вийняв з сумки пістолет марки «Stalker 2918-S», що згідно висновку експерта є вогнепальною зброєю та утримуючи його в правій руці, знаходячись в цей момент навпроти ОСОБА_13 , ОСОБА_22 та ОСОБА_14 , направив ствол вказаного пістолета в напрямку ОСОБА_13 , ОСОБА_22 та ОСОБА_14 та став висловлювати словесні погрози щодо вбивства останніх. У даній обстановці ОСОБА_13 , ОСОБА_22 та ОСОБА_14 , з урахуванням поведінки ОСОБА_7 та характеристики використовуваного предмета, сприйняли направлений на них пістолет як засіб, який здатен позбавити їх життя, а висловлювані погрози на їх адресу про позбавлення життя реально, як такі, що можуть бути здійснені.

Також, ОСОБА_7 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, посягаючи на громадську безпеку, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, без передбаченого законом дозволу в невставленому досудовим розслідуванням час та спосіб придбав придатний до стрільби пістолет марки «Stalker 2918-S» та 30 червня 2018 року, знаходячись поряд із приміщенням нічного клубу «Алюр», що на проспекті Злуки,45, в м. Тернополі, без передбаченого законом дозволу носив при собі зазначений пістолет. Вказаними умисними діями, що виразилися у придбанні та носінні вогнепальної зброї, ОСОБА_7 порушив вимоги п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення зміни до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» від 23.12.2015р. (в редакції від 12.04.2017р.), Постанови Верховної Ради України №2471-ХІІ від 17.06.1992р. «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12.10.1992р. (в редакції від 07.02.2018р.), «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання. обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених шумовитими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дій та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», затвердженої Наказом МВС №622 від 21.08.1998р. (в редакції від 15.05.2018р.).

30 червня 2018 року близько 03 год. 10 хв., перебуваючи в громадському місці вулиці поряд із приміщенням нічного клубу «Алюр», що на проспекті Злуки,45, в м. Тернополі, у ОСОБА_8 та ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на вчинення хуліганства, тобто, грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, групою осіб.

Так, реалізуючи свій злочинний умисел, 30 червня 2018 року близько 03 год. 10 хв. ОСОБА_8 , діючи спільно із ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушуючи громадський порядок, виражаючи явну неповагу до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, ігноруючи існуючі у суспільстві загальноприйняті правила поведінки і норми моралі, намагаючись самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб і нахабно показуючи своє зневажливе ставлення до оточуючих, розпочали конфлікт із ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_14 .. Діючи умисно ОСОБА_7 з хуліганських мотивів завдав удар правою рукою в голову ОСОБА_20 , внаслідок чого останній втратив свідомість та впав. ОСОБА_8 , продовжуючи хуліганські дії ОСОБА_7 , діючи умисно з останнім, наніс два удари кулаками обох рук в голову ОСОБА_21 , від чого останній впав на поверхню землі та втратив свідомість. Продовжуючи свої хуліганські дії, ОСОБА_7 , діючи спільно з ОСОБА_8 , наніс один удар кулаком лівої руки в обличчя ОСОБА_14 , одразу після чого ОСОБА_8 , діючи спільно із ОСОБА_7 , також наніс один удар кулаком правої руки в голову ОСОБА_14 та удар правою ногою в тулуб ОСОБА_20 .. В результаті злочинних дій ОСОБА_8 та ОСОБА_7 грубо порушено громадський порядок, а саме суспільні відносини, які забезпечують нормальні умови життя людей, спокійний відпочинок і дотримання правил поведінки в побуті та заподіяно шкоду особистим інтересам потерпілих ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_14 , наданих їм Конституцією України правам на повагу до своєї гідності, свободи та особистої недоторканості.

Окрім того, 30 червня 2018 року близько 03 год. 10 хв. у ОСОБА_8 , який перебував поряд із приміщенням нічного клубу «Алюр», що на проспекті Злуки,45, в м. Тернополі, в ході хуліганський дій раптово виник злочинний умисел, направлений на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_21 ..

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто, умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, свідомо передбачаючи наслідки таких його дій та бажаючи їх настання, ОСОБА_8 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, 30 червня 2018 року близько 03 год. 10 хв., перебуваючи поряд із приміщенням нічного клубу «Алюр», що на проспекті Злуки,45, в м. Тернополі, в ході хуліганства, знаючи про те, що здоров`я та життя будь-якої людини рівною мірою охороняється законом і протиправне посягання на нього є кримінально караним, діючи цілеспрямовано та рішуче, з прямим умислом, направленим на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно наніс два удари кулаками обох рук в ліву та праву ділянки голови потерпілого ОСОБА_21 , заподіявши останньому тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми з крововилами під тверду мозкову оболонку в ділянці довгастого мозку, у шлуночки та у речовину головного мозку; садно в проекції зовнішнього краю лівої очниці; садно лівої щоки; крововилив по ходу міжфасціальних просторів глибоких м`язів задньої поверхні третини грудей (у між лопатковій ділянці). Від отриманих тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_3 о 21 год. 20 хв. ОСОБА_21 , перебуваючи в КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня №2» помер. Між виявленою у ОСОБА_21 закритою черепно-мозковою травмою і настанням його смерті існує прямий причинно-наслідковий зв`язок.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_23 вважає вирок суду незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що протокол огляду місця події (приміщення нічного клубу Allure) потрібно визнати недопустимим доказом через те, що:

- в ньому відсутні відомості про те, що власник приміщення був присутній при його огляді, він проводився з його дозволу, відсутні його підписи в протоколі;

- приміщення розважального закладу Allure перебуває у комунальній власності Тернопільської міської ради та перебуває в оренді з 2007 року в ФОП ОСОБА_24 , що не було враховано судом;

- виготовлення фототаблиці (додаток до протоколу) здійснювалось у невстановленому місці, відсутні підписи понятих та інших учасників на додатку до протоколу;

- огляд був проведений без дозволу слідчого судді, оскільки слідчий з таким клопотанням не звертався і після вилучення речей під час огляду, слідчий також не дотримався правил проведення обшуку, визначеного ч.2 ст.237, ст.234 КПК України;

В результаті проведеного огляду місця події було вилучено предмет схожий на пістолет та проведено його експертизу, однак внаслідок порушення конституційних прав на недоторканість житла чи іншого володіння особи та проведення в ньому огляду без відповідного рішення суду, протокол, яким зафіксовано цю процесуальну дію апелянт вважає недопустимим доказом.

У зв`язку з цим апелянт стверджує про недопустимість доказів, які є похідними від протоколу огляду місця події, тобто речові докази, які були вилучені під час даної процесуальної дії та висновки експертів щодо таких предметів.

Вважає, що суд повинен застосувати висновки Європейського суду з прав людини по справі Гефген проти Німеччини, викладені у концепції Плоди отруйного дерева, зміст якої зводиться до того, що якщо джерело доказів є недопустимим, то всі докази, отримані за його допомогою будуть такими ж.

Вважає проведені експертизи в кримінальному провадженні недопустимими доказами в порядку ст.89 КПК України.

На думку апелянта це стосується балістичної експертизи пістолета (висновок №1.2-308/18 від 20.08.2018), оскільки він не є науково обґрунтований, зроблений з помилками, у ньому не проведено опис досліджень та відповідних методик, а в ухвалі про призначення експертизи поставлені однобічні питання. Крім того, вказує на упередженість експерта, який проводив експертизу, оскільки він є працівником НДЕКЦ МВС, а тому експертна установа, як і орган слідства перебувають у підпорядкуванні МВС, що свідчить про відсутність незалежності експерта.

Також ставить під сумнів судово-медичну експертизу потерпілого ОСОБА_14 з тих підстав, що перед проведенням експертизи не було ідентифіковано особу ОСОБА_25 ; відповіді експерта є неоднозначні; матеріали справи не містять відомостей про первісне походження медичних довідок використаних експертом; для проведення експертизи не виносились питання щодо предмета нанесення тілесних ушкоджень; висновок є науково необґрунтованим; медичні документи для проведення експертизи, отримані в порядку не передбаченому КПК України, а також не перевірено обставини, які б могли виключити участь експерта у дослідженні.

Обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що наявний у матеріалах справи пістолет не може бути допущений в якості доказу, оскільки відкриття такого доказу стороні захисту та обвинуваченому не проведено.

Просить врахувати, що висновком експерта від 20.08.2018 року не встановлено механізму та способу переробки дослідженої зброї.

Вказує, що його затримання проведено з порушенням права на захист, оскільки затримання і вилучення його речей проведено без присутності адвоката і при його затриманні не було складено протокол та не роз`яснено процесуальні права, що суперечить вимогам ч.5 ст.208 КПК України.

Ставить під сумнів протоколи відтворення та слідчих експериментів з тих мотивів, що всюди повторюються одній й ті ж поняті, які судом не допитувались.

Зазначає, що долучений до матеріалів справи диск з відеозаписами камер спостереження нічного клубу Allure не є допустимим доказом його вини, оскільки отриманий з порушенням порядку, визначеного КПК України, а саме: є копією відеозапису, наданої ОСОБА_26 , який не мав на це повноважень, та долучений до матеріалів справи без жодних на це підстав, а оригінал відеозапису відсутній.

Незаконність вироку суду щодо правової кваліфікації обвинуваченого ОСОБА_7 та неконкретності пред`явленого обвинувачення, останній мотивує тим, що:

- в обвинувальному акті не вказано редакцію статей КК України, які інкриміновані ОСОБА_7 , оскільки вони неодноразово змінювались;

- в обвинувальному акті не конкретизовано, які саме дії йому інкриміновані: вчинення хуліганський дій із застосуванням вогнепальної зброї (с.3 абзац 5) чи хуліганські дії з використанням заздалегідь заготовленого предмета для нанесення тілесних ушкоджень (с.4 абзац 3);

- не встановлені фактичні обставини вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, його об`єктивна сторона (спосіб придбання і зміна властивостей пістолета) та суб`єктивна сторона у формі умислу;

- не доведено факту нанесення тілесних ушкоджень саме пістолетом, а не будь-яким іншим предметом, а також не доведено належність пістолета саме обвинуваченому ОСОБА_7 ;

- кваліфікація його дій за ч.1 ст.129 КК України є неправильною, оскільки у потерпілих не було реальних підстав побоюватись погроз застосування зброї;

- покази обвинуваченого ОСОБА_7 щодо висловлення погроз вбивства з показань даних потерпілими по справі слід вважати показами даними з чужих слів у розумінні ст.97 КК України.

На думку апелянта, всупереч вимог ст.290 КПК України, відкриття матеріалів кримінального провадження проведено прокурором, а не слідчим в приміщенні ГУНП України в Тернопільській області, а речові докази у кримінальному упровадженні стороні захисту не розкриті.

Як на допущені процесуальні порушення, обвинувачений ОСОБА_7 вказує, що свідків та потерпілих перед початком допиту у судовому засіданні не попереджено письмово про кримінальну відповідальність за неправдиві покази і свідки не підписували письмового тексту присяги. При цьому, під час допиту потерпілих вони всі перебували в залі судового засідання, що ставить під сумнів правдивість їх показань.

Вказує на наявність суперечностей у показаннях потерпілих та свідків щодо характеру бійки між потерпілими та обвинуваченими.

Звертає увагу, що показання потерпілих та свідків, викладені у протоколах, абсолютно однакові за змістом, що вказує на їх узгодженість та скоординованість.

Стверджує про порушення презумпції невинуватості обвинуваченого при проведенні судових засідань, а також про відсутність відеофіксації усіх судових засідань.

Звертає увагу на наявність пом`якшуючих покарання обставин, які суд першої інстанції залишив поза увагою і які дають підстави для застосування ст.ст.69, 75 КК України.

Просить скасувати вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 лютого 2020 року, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст.129, ч1 ст.263, ч.4 ст.296 КК України закрити на підставі п.1,2 ч.1 ст.284 КПК України; у випадку доведеності вини ОСОБА_7 звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_10 в апеляційній скарзі вважає вирок Тернопільського міськрайонного суду від 11 лютого 2020 року таким, що не відповідає закону через суттєві суперечності, істотне порушення процесуальних норм та відсутність конкретного обвинувачення, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, невірної кваліфікації дій підзахисного та незаконного засудження за ч.2 ст.121 КК України.

Стверджує, що при ухваленні вироку допущено неповноту судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до ст.409 КПК України є підставою для скасування вироку.

В обґрунтування своїх доводів, зазначає, що суд залишив не дослідженими обставини фактичного падіння ОСОБА_21 з висоти схилу два з половиною метри вниз після удару, де він міг отримати черепно-мозкову травму. При цьому, суд невмотивовано відхилив його клопотання про призначення комплексної судово-медичної експертизи щодо даних обставин.

Звертає увагу, що експертам не надавався для проведення експертизи протокол огляду предметів одягу потерпілого ОСОБА_21 , дослідження якого давало можливість зафіксувати інші точки дотику тіла потерпілого із землею, що вбачається із слідів забруднення одягу, і могло свідчити про інший характер отримання ним травми. Тому висновки від 09 липня 2018 року- 31 липня 2018 року № 528 та від 17 серпня 2018 року - 24 серпня 2018 року № 644/528, на думку апелянта є неправдивими, неправильними і неналежними доказами по справі.

Вважає, що суд, не маючи відповідних фото та відео матеріалів підтримав суперечливі твердження досудового слідства про те, що потерпілий ОСОБА_21 впав на спину, що є невірним та не підтверджено документально. Зазначає, що суд безпідставно послався як на належний доказ на такий процесуальний документ як протокол огляду предмету (відеозапису) від 02 липня 2018 року, оскільки фотографії та відеозапис, на яких міститься інформація по факту події, що мала місце 30 червня 2018 року неподалік входу на територію нічного клубу Алюр, не відповідають описаному у вказаному протоколі.

Вказує, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки і безпідставно визнав ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, не врахувавши, що ОСОБА_8 не міг передбачити наслідків, які настали. На думку апелянта, це підтверджується показаннями свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , які суд не взяв до уваги.

Зазначає, що в діях його підзахисного відсутні ознаки інкримінованого йому злочину за ч.2 ст.121 КК України, а спричинені потерпілому наслідки були результатом необережних дій обвинуваченого ОСОБА_8 .

Вважає, що було допущено порушення права обвинуваченого на захист, яка полягало у відхиленні судом всіх клопотань про визнання доказів недопустимими і призначення комплексної судово-медичної експертизи, а також невжиття заходів відповідно до ч.4 ст.333 КПК України щодо проведення слідчих дій у випадку виявлення нових обставин, які потребують дослідження.

Звертає увагу, що судом не встановлено причину конфлікту між обвинуваченими та потерпілими і не враховано, що у крові потерпілого, згідно судово-медичного висновку, виявлено етиловий спирт і це судом не досліджувалося як одна з можливих причин падіння потерпілого ОСОБА_21 . Тому, на думку апелянта, суд неправдиво та надумано вказав у вироку, що після удару особа схожа на ОСОБА_21 нерухомо падає на задню поверхню тіла на поверхню землі, оскільки за відеоматеріалами падіння саме на землю не проглядається взагалі.

Також, апелянт стверджує, що суд першої інстанції діяв незаконно та упереджено повністю обравши сторону обвинувачення та потерпілих.

Просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 лютого 2020 року відносно ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Представник потерпілого ОСОБА_17 адвокат ОСОБА_18 подав заперечення на апеляційній скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 , за змістом якого вважає, що апелянтами не наведено мотивованих тверджень, які б ставили під сумнів доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчинені злочинів, за які їх визнано винними та засуджено і тому просить апеляційні скарги залишити без задоволення.

Адвокат ОСОБА_30 , діючи в інтересах потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 подав заперечення на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 , відповідно до якого вказує на її необ`єктивність, необґрунтованість та невідповідність доказам, які досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді; захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримавши апеляційну скаргу, просять скасувати вирок суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , як підтримали подану апеляційну скаргу, навели аналогічні викладеним у ній мотиви і просять скасувати вирок та закрити кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 за ч.1 ст.129, ч.1 ст.263, ч.4 ст.296 КК України; потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_31 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і їх представника адвоката ОСОБА_32 , а також представника потерпілого ОСОБА_17 адвоката ОСОБА_18 , які вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 лютого 2020 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вважають законним та обґрунтованим, а обране їм покарання таким, що повністю відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі кожного з обвинувачених і тому просять залишити його без змін; прокурора, який подані апеляційні скарги вважає безпідставними, у зв`язку з чим просить відмовити у їх задоволенні та залишити вирок суду першої інстанції без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, провівши судові дебати та надавши обвинуваченим останнє слово, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

З матеріалів провадження вбачається, що місцевий суд провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК у межах висунутого обвинувачення.

При цьому, суд дотримався приписів, установлених статтями 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

За змістом ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Ретельно перевіривши надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, суд першої інстанції у вироку навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав їм у відповідності з вимогами ст. 94 КПК належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Підстав для повторного дослідження всіх доказів по справі, про що обвинувачений ОСОБА_7 ставить питання в апеляційній скарзі та його захисник ОСОБА_9 зазначає в суді апеляційної інстанції, колегія суддів, виходячи з приписів ч.3 ст.404 КПК України, не вбачає, оскільки належних доводів, що вони досліджені судом першої інстанції неповно або з порушеннями або не досліджувались судом першої інстанції чи стали відомі після ухвалення судового рішення, апелянтами не наведено.

Як встановлено перевіркою матеріалів провадження, досудове та судове слідство проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Таких порушень цього закону, які були б істотними та потягли за собою скасування судового рішення, у справі не допущено, а висновок суду про доведеність винності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих їм злочинів суд зробив на підставі ретельно досліджених в судовому засіданні і детально викладених у вироку доказів.

Обґрунтовуючи свої висновки щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у погрозі вбивством, незаконному поводженні зі зброєю та хуліганстві, вчиненому із застосуванням вогнепальної зброї, а також обвинуваченого ОСОБА_8 в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого і хуліганстві, вчиненому групою осіб, суд у вироку належним чином проаналізував показання допитаних в судовому засіданні свідків та потерпілих, а також протоколи слідчих процесуальних дій і висновки судово-медичних експертиз, які, у своїй сукупності, доводять винність обвинувачених у вчиненні вказаних злочинів.

Зокрема, з показань потерпілого ОСОБА_14 суд встановив, що 29.06.2018 року він, разом з ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_13 святкували день народження ОСОБА_21 і після перебування у ресторані "Ковчег", близько 00 год. 00 хв. приїхали у нічний клуб "Алюр", де зустріли ОСОБА_20 і перебували приблизно до 03 години. Коли вони знаходитись на вулиці, до них підійшли ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .. Озирнувшись, він побачив, що ОСОБА_7 наніс удар ОСОБА_20 , а ОСОБА_8 завдав удар ОСОБА_21 , який хиткою ходою відходив назад, після чого останній впав на землю. Виходячи з показань потерпілого, бійку обвинувачені розпочали безпричинно, оскільки жоден з них не пояснив мотиви своїх дій і не висловив перед цим будь-яких претензій до них. Надалі, йому наніс удар ОСОБА_7 і до нього приєднався ОСОБА_8 . Після цього ОСОБА_7 витягнув із своєї сумки пістолет і, направивши на них, використовуючи ненормативну лексику, погрожував вбивством і наказав стати на коліна. Крім цього, ОСОБА_7 приставив йому пістолет до голови і наніс ним йому удар у ліву скроневу ділянку. Погрози, висловлені ОСОБА_7 щодо вбивства він сприймав як реальну загрозу життю.

Аналогічні свідчення щодо обставин, за яких обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розпочали бійку, а також яким чином і кому наносились обвинуваченими удари, надали в суді потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_22 , які крім того ствердили, що бачили, як ОСОБА_8 двічі наніс ОСОБА_21 удари в голову після чого він впав спиною на землю і втратив свідомість.

Потерпілий ОСОБА_20 , допитаний в суді першої інстанції, підтвердив, що, за обставин наведених ОСОБА_14 , обвинувачений ОСОБА_7 безпричинно наніс йому удар, від чого він впав на землю та втратив свідомість.

Показання потерпілих, надані ними під час розгляду справи судом першої інстанції об`єктивно стверджуються іншими доказами по справі. Зокрема, протоколами проведення слідчих експериментів від 07.08.2018 року, з яких суд встановив, що під час вказаних процесуальних дій потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_22 та ОСОБА_14 відтворили обставини конфлікту з обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і детально описали хто з обвинувачених і яким чином завдавали удари, а також показали, які удари були нанесені потерпілому ОСОБА_21 і місце, де він впав після отриманих ударів.(т.1 а. п.158-180)

Цими доказами спростовуються доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 про можливість отримання травми ОСОБА_21 внаслідок падіння з висоти схилу два з половиною метри, про що він зазначає в апеляційній скарзі, оскільки місцем падіння ОСОБА_21 кожен з потерпілих вказав земельну ділянку поряд з місцем, де відбувався конфлікт з обвинуваченими.

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання по фотознімках від 30.06.2018 року потерпілий ОСОБА_14 впізнав ОСОБА_7 , як особу, яка поблизу нічного клубу "Алюр" наносила удари кулаками рук в ділянку обличчя ОСОБА_20 , а також погрожував убивством предметом схожим на пістолет та заподіяв цим предметом йому удар в голову. (т.1 а. п.148-149)

Також, при пред`явленні особи для впізнання по фотознімках потерпілий ОСОБА_20 впізнав ОСОБА_7 , як особу, яка спричинила йому тілесні ушкодження, нанісши удар кулаком руки в ділянку обличчя. (т.1 а. п.151-152)

Протоколом пред`явлення особи для впізнання від 30.06.2018 року підтверджено, що потерпілий ОСОБА_14 впізнав ОСОБА_8 , як особу, яка завдала декілька ударів у ділянку обличчя ОСОБА_21 , внаслідок якого останній впав спиною на поверхню землі. (т.1 а. п.154-156)

Показання всіх потерпілих щодо характеру дій обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та обставин, за яких виник та тривав між ними конфлікт, є послідовні, незмінні та узгоджені між собою щодо основних деталей, за якими стороною обвинувачення кваліфікованої їх дії за ст.296 КК України і підтверджують наявність у них хуліганського мотиву.

Суттєвих розбіжностей чи суперечностей у показаннях свідків та допитаних судом свідків щодо характеру бійки між потерпілими та обвинуваченими, про що обвинувачений ОСОБА_7 вказує в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає. Незначні відмінності у їх свідченнях щодо перебігу подій конфлікту є несуттєвими, пов`язані із їх суб`єктивним сприйняттям події і жодним чином не впливають на доведеність вини та кваліфікацію дій обвинувачених.

Подібність показань потерпілих та свідків, викладені у протоколах їх допитів, на що також звертає увагу обвинувачений ОСОБА_7 , не може свідчити про їх узгодженість та скоординованість, оскільки всі вони безпосередньо допитувались судом і саме показання надані потерпілими та свідками в судовому засіданні були предметом дослідження і оцінки при ухваленні вироку.

Обставини події, яка мала місце поблизу входу на територію нічного клубу Алюр, що на проспекті Злуки, 45 в м. Тернополі відображені на матеріалах відеофіксації з камери спостереження, що розташована на приміщенні клубу.

Вказані відеоматерали, отримані та долучені до матеріалів провадження органом досудового розслідування у визначеному законом порядку, як і протокол огляду відеозапису від 02.07.2018 р., як докази по справі, були предметом дослідження місцевого суду. (т.2 а. п.17-23)

Відеозаписом події, оглянутим судом першої інстанції, підтверджуються свідчення потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_22 та ОСОБА_20 щодо дій кожного з обвинувачених під час конфлікту в цілому, і, зокрема, заподіяння обвинуваченим ОСОБА_8 двох ударів у ділянку голови потерпілому ОСОБА_21 , від яких він падає на задню поверхню тіла на поверхню землі.

Показання потерпілих повністю узгоджуються з відображенням подій, зафіксованих матеріалами відеофіксації та зазначених у протоколі огляду від 02.07.2018 року. Розбіжностей, які б ставили під сумнів узгодженість між собою вказаних доказів, про що стверджує адвокат ОСОБА_33 , колегія суддів не вбачає. Згідно висновку судово-медичної експертизи № 528 від 31.07.2018 р., який був переметом дослідження суду першої інстанції, смерть ОСОБА_21 настала внаслідок закритої черепно-мозкової травми з крововиливами у речовину, під оболонки та у шлуночки головного мозку, що у перебігу травматичного процесу призвела до набряку-набубнявіння головного мозку та його компресії (стиснення). Викладений підсумок про причину смерті підтверджується даними клінічного протікання травми голови за період його стаціонарного лікування, характером виявлених при судово-медичній експертизі його трупа ушкоджень голови, а також результатами мікроскопічного дослідження шматочків внутрішніх органів.

Також, експерт дійшов висновку, що враховуючи характер черепно-мозкової травми у ОСОБА_21 , описаній у медичній карті та встановленій при наступній судово-медичній експертизі його трупа, властивості та локалізацію зовнішніх тілесних ушкоджень обличчя, відсутність будь-яких змін на поряд розташованих виступаючих частинах обличчя, у волосистій частині голови та у підлеглих м`яких тканинах, виникнення черепно-мозкової травми з внутрішніми крововиливами при нанесенні декількох ударів кулаком руки у його голову не виключається.

При цьому, експертом категорично констатовано, що вказаний механізм утворення черепно-мозкової травми у ОСОБА_21 виключає можливість її виникнення в результаті падіння останнього з висоти власного росту на площині з послідуючим контактом головою з прилягаючою поверхнею у вигляді грунтово-трав`янистого покриття. (т.1 а.п.200-206)

Вказаний експертний висновок повністю підтверджується результатами судово-медичної експертизи № 644/528 від 21.08.2018 р., відповідно до якої виходячи з характеру, морфологічних властивостей, розташування і кількості виявлених у ОСОБА_34 ушкоджень, у тому числі голови, утворення їх за обставин, на які вказували і показували під час проведення слідчих експериментів за їх участю ОСОБА_22 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 не виключається. (т.1 а.п. 211-217)

Окрім того, допитані судом експерти ОСОБА_35 та ОСОБА_36 підтвердили проведені ними дослідження та достатність необхідних вихідних даних для проведення судово-медичних експертиз, які дали можливість встановити причину смерті ОСОБА_21 .

Аналіз вищенаведених доказів дає колегії суддів підстави для висновку, що доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 щодо іншого характеру та механізму утворення травми голови ОСОБА_21 , зокрема - при падінні з висоти власного росту, є необґрунтованими, оскільки судово-медичним експертом вмотивовано виключено можливість утворення такого ушкодження внаслідок падіння з висоти власного росту у зв`язку з відсутністю будь-яких інших, ніж тих, які утворилися внаслідок ударів, травматичних змін на поряд виступаючих частинах обличчя у волосистій частині голови та у підлеглих м`яких тканинах.

Також, експертом ОСОБА_37 під час його допиту в судовому засіданні виключено можливість впливу наявності алкоголю в крові потерпілого ОСОБА_21 на причину настання його смерті, про що адвокат ОСОБА_38 вказує в апеляційній скарзі.

Ретельно досліджені місцевим судом вищенаведені експертні дослідження, в сукупності з показаннями потерпілих та проведеними за їх участі слідчими експериментами, на думку колегії суддів, спростовують твердження захисника обвинуваченого ОСОБА_8 про неналежність як доказів висновків судово-медичних експертів з тих мотивів, що експертам не надавався протокол огляду предметів одягу потерпілого ОСОБА_21 , дослідження якого, на його думку, давало можливість зафіксувати інші точки дотику тіла потерпілого із землею і, відповідно, свідчити про інший характер отримання ним травми.

На безпідставність таких тверджень захисника вказують свідчення потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_22 та ОСОБА_14 , відповідно до яких, при проведенні процесуальних слідчих дій зафіксовано місце падіння потерпілого ОСОБА_21 після нанесення йому ударів ОСОБА_8 , а також науково-обґрунтовані та узгоджені з іншими доказами у кримінальному провадженні судово-медичні висновки щодо причини смерті ОСОБА_21 , які виключають будь-які сумніви щодо причини смерті потерпілого.

Необґрунтованими колегія суддів вважає доводи захисника ОСОБА_39 про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України з тих, мотивів, що він не міг передбачити наслідків своїх дій.

Так, кримінальна відповідальність за ч.2 ст.121 КК України настає внаслідок заподіяння особі умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно-небезпечним, протиправним діянням та суспільно-небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому, тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно-небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини умислом щодо заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю щодо настання смерті потерпілого.

Для застосування частини 2 статті 121 КК України обов`язковою і необхідною умовою є наявність причинного зв`язку між тяжкими тілесними ушкодженнями і смертю, що настала від них.

Частина 2 статті 121 КК України може бути застосована і в тому разі, коли смертельний наслідок, який перебував у причинному зв`язку з умисним тілесним ушкодженням, не був усунений лікарським втручанням, хоча й міг бути ним усунений, зокрема через несвоєчасне надання медичної допомоги, відсутність необхідних препаратів чи обладнання, лікарську помилку тощо.

За встановлених судом першої інстанції фактичних обставин, дії обвинуваченого ОСОБА_8 носили активний характер, який без будь-якого попередження завдав два удари у життєво-важливий орган голову потерпілого ОСОБА_21 , який після цього відразу втратив свідомість.

Наведені обставини, в сукупності з даними про локалізацію та характер утворення тілесного ушкодження у потерпілого ОСОБА_21 свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_8 , умисно завдаючи без будь-якого попередження два удари з великою силою кулаками у життєво-важливий орган голову потерпілого, який цього не очікував і неспроможний був захищатися, розраховував на такий можливий наслідок як ушкодження голови, від чого здоров`ю потерпілого буде спричинено тяжку шкоду. При цьому, тяжкість цих наслідків у його свідомості не було конкретизовано. У такому випадку є всі підстави констатувати наявність умислу в діях обвинуваченого ОСОБА_8 щодо спричинення потерпілому ОСОБА_21 тяжкого тілесного ушкодження, а щодо спричинення смерті потерпілому, то в діях ОСОБА_8 має місце необережна форма вини.

При цьому, між заподіяними ОСОБА_21 тяжкими тілесними ушкодженнями і смертю, що настала від них існує безпосередній причинний зв`язок, що стверджується висновками судово-медичних експертиз.

Зазначені обставини вказують на наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_8 ознак складу злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Показання допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_28 та ОСОБА_40 , на неправильну оцінку яких вказує адвокат ОСОБА_10 , жодним чином не спростовують вищевказаних обставин, оскільки вони не були безпосередніми очевидцями конфлікту між обвинуваченими та потерпілими і не свідчили про інше місце падіння потерпілого ОСОБА_21 , відмінне від того, на яке вказали потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_22 та ОСОБА_14 ..

Не вбачає колегія суддів підстав для застосування місцевим судом заходів забезпечення кримінального провадження та проведення слідчих дій під час судового провадження відповідно до ст.333 КПК України, на що адвокат ОСОБА_10 вказує як на порушення права обвинуваченого на захист.

Відмовляючи у задоволенні клопотань захисника ОСОБА_10 про призначення комплексної судово-медичної експертизи, визнання недопустимими доказів та проведення слідчих дій в порядку ч.4 ст.333 КПК України, суд належним чином аргументував свої висновки, а тому це не може свідчити про порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_8 ..

Колегія суддів вважає, що докази, покладені місцевим судом в основу обвинувачення ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України, як кожен окремо, так і в сукупності між собою, поза розумним сумнівом доводять факт заподіяння ним потерпілому ОСОБА_21 тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Твердження захисника ОСОБА_10 про упередженість та необ`єктивність суду першої інстанції з мотивів здійснення на нього тиску громадськістю і потерпілими, колегія суддів вважає надуманими та необґрунтованими, оскільки жодних об`єктивних даних на підтвердження своїх доводів адвокатом не наведено.

Окрім того, як слідує з матеріалів провадження, під час судового розгляду справи у суді першої інстанції як обвинувачений ОСОБА_8 , так і його захисник ОСОБА_10 відводи судді, у відповідності до положень ст.80 КПК України, із вказаних вище мотивів не заявляли, що також вказує на безпідставність доводів апелянта про упередженість суду.

Згідно ст.415 КПК України визначено вичерпний перелік підстав, за яких суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції.

Ставлячи питання про скасування вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.121, ч.4 ст.296 КК України та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, адвокат ОСОБА_10 , в поданій ним апеляційній скарзі, не наводить жодних аргументованих доводів щодо наявності таких підстав визначених вказаною правовою нормою.

Виходячи із змісту апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його доводи щодо незаконності вироку зводяться до визнання недопустимими окремих доказів, які суд поклав у основу обвинувачення за ч.1 ст.129, ч1 ст.263, ч.4 ст.296 КК України.

Зокрема, таким доказом апелянт вважає протокол огляду місця події від 30.06.2018 року, відповідно до якого під час огляду приміщення нічного клубу Алюр виявлено та вилучено пістолет, який в подальшому визнано знаряддям кримінального правопорушення.

Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Аналіз положень частини другої статті 87 КПК України дає підстави зробити висновок, що саме вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.

Тобто, вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК України до наданих сторонами доказів, необхідно виходити з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку істотних порушень прав і свобод особи, які суттєво вплинули або могли вплинути на реалізацію її прав у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст. 237 КПК України огляд проводиться з метою фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення.

Огляд це слідча дія, яка полягає у безпосередньому сприйнятті об`єктів із метою виявлення слідів злочину та інших речових доказів, з`ясування обставин події, а також обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Частиною 3 статті 214 КПК України визначено, що огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після завершення огляду.

Попереднього дозволу суду проведення такої слідчої дії не потребує.

Відповідно до матеріалів провадження, 30.06.2018 року слідчим СВ Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області лейтенантом поліції ОСОБА_41 в холі нічного клубу Алюр, що знаходиться на проспекті Злуки, 45 в м. Тернополі, проведено проведено огляд місця події, під час якого виявлено сумку, в якій знаходився предмет зовні схожий на пістолет.(т.1 а. п.142-143)

Колегія суддів вважає, що вказана слідча дія проведена у відповідності до вимог ст.237 КПК України, з урахуванням положень ст.233 КПК України, за наявності відповідної письмової згоди уповноваженої на те особи адміністратора клубу Алюр ОСОБА_42 , яка була досліджена судом першої інстанції. (т. 3 а. п.243)

У вироку суд першої інстанції навів мотиви, з яких ОСОБА_43 не була допитана в судовому засіданні, які колегія суддів вважає обґрунтованими.

При цьому, повноваження ОСОБА_42 щодо надання дозволу на проведення огляду місця події ніким не заперечувались та не ставились під сумнів.

Відсутність власника приміщення чи особи, якій воно передано в оренду під час огляду місця події, на що звертає увагу обвинувачений ОСОБА_7 , з урахуванням наявності дозволу на проведення слідчої дії уповноваженою на те особою, на думку колегії суддів, жодним чином не порушує права обвинуваченого та не може бути підставою для визнання цього доказу недопустимим.

Окрім того, від будь-кого з осіб, у власності чи користуванні яких перебуває приміщення, в якому проведено огляд місця події, не надходило заперечень чи скарг щодо незаконності дій працівників поліції, що також вказує на відсутність порушення прав обвинуваченого при проведенні вказаної слідчої дії.

За змістом ч.2 ст.87 КПК України істотним порушенням прав людини і основоположних свобод є, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

В даному випадку, проведення огляду місця події безпосередньо після вчинення злочину не потребувало попереднього дозволу суду, що також свідчить про відсутність підстав для висновку про порушення прав обвинуваченого при проведенні вказаної слідчої дії.

Виходячи з наведеного та приймаючи до уваги, що огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань і такий огляд проводився з дозволу уповноваженої на те особи, колегія суддів не погоджується з твердженням обвинуваченого ОСОБА_7 щодо необхідності отримання дозволу слідчого судді на проведення вказаних дій.

Що стосується твердження апелянта про недопустимість вказаного доказу з мотивів відсутності підписів понятих та інших учасників огляду місця події на додатку до протоколу у вигляді фототаблиць, то колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.105 КПК України додатки до протоколів засвідчуються підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків. Оскільки фототаблиця виготовлена слідчим і підписана слідчим, відсутність підписів понятих, які приймали участь в огляді місця події, на такій фототаблиці не може свідчити про незаконність вказаної слідчої дії.

Також, колегія суддів враховує, що допитаний судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував факту використання ним під час конфлікту з потерпілими пістолету, який було виявлено під час огляду місця події, а тому його оцінка недопустимості як доказу процесуального документу, яким зафіксовано факт виявлення і вилучення цього пістолета, носить виключно суб`єктивний характер і спростовується безпосередньо дослідженими місцевим судом доказами.

Тому, колегія суддів не вбачає підстав для висновку про недопустимість доказів, які є похідними від протоколу огляду місця події, про що обвинувачений ОСОБА_7 ставить питання в апеляційній скарзі.

Мотиви, з яких обвинувачений ОСОБА_7 вважає недопустимим доказом висновок балістичної експертизи №1.2-308/18 від 20.08.2018 колегія суддів вважає надуманими та безпідставними.

Експертним висновком, який був предметом дослідження суду першої інстанції, встановлено, що пістолет, який виявлено та вилучено під час огляду місця події 30.06.2018 р. є короткоствольною вогнепальною зброєю гладкоствольним самозарядним пістолетом, який виготовлений шляхом переробки сигнального пістолета моделі Stalker 2918-S, калібру 9 мм Р.А. (т.1 а. п.221-226)

Допитаний місцевим судом судовий експерт ОСОБА_44 детально роз`яснив весь порядок проведення, застосування відповідних методик та висновки, які були зроблені за наслідками проведення експертизи.

Це висновок є науково обґрунтований, виконаний експертом, який має значний стаж роботи в галузі балістичного дослідження вогнепальної зброї і сумнівів у колегії суддів не викликає.

Допущена помилка щодо діаметру ствола, на яку вказує апелянт, носить технічний характер, який не вплинув на результат експертизи, оскільки математичні розрахунки проводились із зазначенням правильних параметрів.

Колегія суддів вважає, що питання відносно механізму та способу переробки дослідженої зброї, з`ясування періоду та часу використання зброї до моменту проведення експертизи, а також спосіб виготовлення пістолета, про що обвинувачений ОСОБА_7 зазначає в апеляційній скарзі, не впливає на зміст висновків даної експертизи і відсутність таких питань в ухвалі про призначення експертизи не ставить під сумнів експертний висновок як належний та допустимий доказ.

Твердження апелянта про упередженість експерта, який проводив експертизу, на думку колегії суддів, носить надуманий характер, так як жодних підстав, які б могли бути підставою для його відводу у відповідності до ст.79 КПК України, в апеляційній скарзі не наведено.

Колегія суддів не погоджується з доводами обвинуваченого ОСОБА_7 про недопустимість як доказу судово-медичної експертизи № 953 від 08.08.2018 р. щодо потерпілого ОСОБА_14 ..

Вказаний висновок був предметом детального дослідження судом першої інстанції, під час якого також допитувався судово-медичний експерт ОСОБА_45 , який проводив експертизу.

Мотиви, які апелянт наводить в апеляційній скарзі щодо незаконності даного доказу є необґрунтованими, оскільки судово-медичний експерт підтвердив, що перед проведенням експертизи він ідентифікував особу ОСОБА_14 , зазначив про достатність необхідних відомостей та вихідних даних для проведення експертизи, а також розповів про методику проведення експертного дослідження.

Твердження апелянта про те, що вказаний судово-медичний висновок не є науково-обґрунтований, на думку колегії суддів, носить виключно суб`єктивний та надуманий характер, оскільки жодних аргументованих доводів з цього приводу обвинувачений ОСОБА_7 не навів як в апеляційній скарзі, так і в суді апеляційної інстанції.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про необхідність забезпечення його участі при призначенні експертизи не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки нормами кримінального процесуального законодавства, якими регламентовано підстави проведення та порядок розгляду клопотання про проведення експертизи під час досудового слідства не передбачено обов`язкової участі підозрюваного чи обвинуваченого під час прийняття вказаного процесуального рішення.

Також надуманий та суб`єктивних характер оцінки доказів містять доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, про недотримання порядку попередження експерта про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків і про недотримання експертом положень ч.4 ст69 КПК України, якою заборонено експерту за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи.

Зокрема, факт попередження експерта про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України, засвідчено його підписом на першій сторінці експертного висновку, а медичні довідки, які були використані експертом, за клопотанням потерпілого ОСОБА_14 були долучені до матеріалів провадження.(т1 а.п.190, 132-134)

Колегія не приймає до уваги доводи обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно того, що наявний у матеріалах провадження пістолет не може бути допущений в якості доказу, так як відкриття такого доказу стороні захисту та обвинуваченому не проведено, виходячи з наступного.

За змістом ч.3 ст.290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді.

Таким чином, законом встановлено процедуру, яка забезпечує реалізацію прав на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає сторонам судового розгляду можливість ознайомитись із доказами кожної із них і підготувати відповідну правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду.

Як слідує з матеріалів провадження, згідно з протоколом про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 26 вересня 2018 р. обвинуваченому ОСОБА_7 та його захиснику ОСОБА_9 було надано доступ до цих матеріалів, з якими вони ознайомились. Факт надання доступу до матеріалів досудового розслідування, додаткових матеріалів та до речових доказів підтверджено підписами ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 . При цьому, жодних заяв, зауважень, клопотань чи доповнень вони не мали. (т.2а.п.40-51) Таким чином, твердження апелянта про те, що органом досудового розслідування не було відкрито речовий доказ в порядку ст. 290 КПК, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Безпідставними є доводи апелянта про порушення вимог ст.290 КПК України з тих мотивів, що відкриття матеріалів кримінального провадження проведено прокурором, а не слідчим, оскільки вказаною правовою нормою правом на проведення такої процесуальної дії наділений як прокурор, так і слідчий за його дорученням.

Відповідно до матеріалів провадження, злочин вчинено ОСОБА_7 та ОСОБА_8 близько 03 год. 10 хв.

Згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 30 червня 2018 року ОСОБА_7 затриманий о 07 год. 50 хв. 30 червня 2018 року відповідно до п.2 ч.1 ст.208 КПК України. (т.1 а. п.60-62)

Огляд місця події, під час якого було виявлено та вилучено належні ОСОБА_7 речі (пістолет, свідоцтво про реєстрацію транспортного засоби, посвідчення водія, грошові кошти, сигарети, дисконтні карти, ключі) проведено, у відповідності до ч.3 ст.214 КПК України, в період часу з 04 год. 25 хв. до 04 год. 40 хв.

При цьому, вищевказані речі були виявлені та вилучні не безпосередньо у ОСОБА_7 , а під час огляду вмісту сумки, яку останній залишив на підлозі у фойє нічного клубу Алюр.

Після проведення огляду місця події ОСОБА_7 був доставлений в приміщення СВ Тернопільського ГУНП в Тернопільській області, де про його затримання складено протокол згідно ч.5 ст.208 КПК України.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , що фактично він був затриманий уже охоронцями нічного клубу Алюр і тому проведення з цього часу будь-яких процесуальних дій є незаконними, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до ст.209 КПК України особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд з уповноваженою службовою особою.

Охоронці нічного закладу не є уповноваженими службовими особами в контексті положень ст.ст.208, 209 КПК України і тому їх дії по відношенню до ОСОБА_7 не можуть рахуватися його безпосереднім затриманням у процесуальному порядку.

Тому доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він був затриманий раніше і всупереч вимог ч.5 ст.208 КПК України протокол про його затримання не складався і процесуальних прав не роз`яснено, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Не заслуговують на увагу твердження апелянта щодо незаконності проведення таких слідчих дій як пред`явлення особи для впізнання та проведення слідчих експериментів з тих мотивів, що до вказаних слідчих дій залучались одній й ті ж поняті.

Як слідує з протоколів проведення слідчих дій у даному кримінальному провадженні, до їх проведення залучались різні поняті.

Окрім того, відповідно до ч.7 ст.223 КПК України, якою регламентовано вимоги до проведення слідчих дій, понятими не можуть бути лише потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, заінтересовані в результатах кримінального провадження.

Будь-яких підстав, які б перешкоджали понятим, вказаних у протоколах проведення слідчих дій, приймати участь у таких діях або ставили під сумнів результат слідчої дії у зв`язку з участю відповідного понятого, апелянтом не наведено.

Відеозаписи з камер спостереження нічного клубу Алюр були отримані органом досудового слідства у відповідності до вимог кримінального процесуального законодавства, про що свідчать відповідні запити до їх власника щодо отримання архівних відеоматеріалів з камери спостереження, з подальшим оформленням протоколу вилучення предметів під час їх добровільної видачі, а також заявою уповноваженої на те особи про добровільну видачу копії носіїв відеоспостереження зовнішніх та внутрішніх відеокамер нічного клубу Алюр, що розташований по вулиці Злуки, 45 в м. Тернополі за 30 червня 2018 року. (т.2 а. п.14-16, 53-54)

Порушень прав обвинуваченого ОСОБА_7 при отриманні органом досудового розслідування вказаних відеоматеріалів як доказів, які б в контексті положень ст.ст.86, 87 КПК України ставили під сумнів їх допустимість, колегія суддів не вбачає.

Ці питання були предметом дослідження місцевим судом і отримали належну правову оцінку, з якою колегія суддів погоджується.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо неконкретності пред`явленого йому обвинувачення колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відсутність вказівки на редакцію статей, які інкриміновані ОСОБА_7 не може свідчити про неконкретність обвинувачення, оскільки в обвинувальному акті викладено правову кваліфікацію вчинених ним кримінальних правопорушень у відповідності до діючої на час вчинення редакції статей обвинувачення.

Окрім того, з часу вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.129, 263, 296 КК України їх редакції не змінювались.

Неправильна кваліфікація органом досудового розслідування дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.4 ст.296 КК України, про що апелянт наголошує у своїй скарзі, була усунута судом відповідно до положень ст.337 КПК України і з пред`явленого йому обвинувачення було виключено таку кваліфікуючу ознаку, як застосування заздалегідь заготовленої для нанесення тілесних ушкоджень вогнепальної зброї, як таку, що не узгоджується з диспозицією ч.4 ст.296 КК України, та кваліфіковано його дії за даною правовою нормою за ознакою застосування вогнепальної зброї.

Вказана обставина не є ознакою неконкретності та незрозумілості пред`явленого обвинувачення та не свідчить про порушення його права на захист, як стверджує апелянт.

Незважаючи на заперечення ОСОБА_7 факту умисного придбання саме вогнепальної зброї, її носіння, зберігання, обізнаності щодо конструктивних змін у пістолеті та необхідність відповідного дозволу на його володіння, кваліфікацію його дій за ч.1 ст.263 КК України колегія суддів вважає правильною.

Сукупністю доказів, досліджених судом першої інстанції, підтверджується наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_7 ознак усіх складових елементів незаконного придбання та носіння ним вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, а його особиста правова оцінка своїх дій щодо наявної у нього зброї не ґрунтується на вимогах закону.

Не встановлений слідством спосіб придбання ОСОБА_7 зброї, а також не встановлені, на його думку, фактичні обставини злочину, жодним чином не вказують на неконкретність пред`явленого обвинувачення за ст.263 КК України і є виключно його суб`єктивною оцінкою.

Заперечення апелянта щодо нанесення тілесних ушкоджень потерпілому саме пістолетом спростовується показаннями допитаного в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_14 , які є послідовні, логічні та узгоджені з іншими доказами по справі, а саме показаннями потерпілого ОСОБА_13 , який підтвердив факт заподіяння ОСОБА_7 удару пістолетом ОСОБА_14 у скроневу ділянку голови; висновком судово-медичного експерта № 953 від 08.08.2018 р., яким не виключається утворення його за обставин, описаних ОСОБА_14 ..

Крім того, наявність у нього пістолета під час конфлікту з потерпілими обвинувальний ОСОБА_7 підтвердив у суді першої інстанції.

Вищевказана зброя, в силу своїх технічних характеристик та способу виготовлення шляхом переробки, що встановлено експертним висновком, не є об`єктом, на який може бути виданий дозвіл згідно нормативно-правових документів, якими регламентовано порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання зброї.

Тому доводи апелянта про те, що не було з`ясовано питання щодо наявності у нього дозволу на зброю не може свідчити про неповноту проведеного слідства.

Інші заперечення, наведенні обвинуваченим ОСОБА_7 щодо даного факту у апеляційній скарзі (не конкретизовано час, місце, особу, в якої придбано зброю та інші) не спростовують доведеності його вини і не впливають на правову кваліфікацію його дій за ч.1 ст.263 КК України.

За змістом ст.129 КК України реальність погрози вбивством, яка є визначальним елементом даного складу злочину, визначається достатністю підстав побоюватися її виконання.

Виходячи з обставин кримінального провадження, встановлених судом першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 , у нічний час доби, під час конфлікту з потерпілими, який він фактично і розпочав, попередньо нанісши удар одному з них, витягнув із сумки та направив у їх сторону пістолет, висловлюючи при цьому погрози його застосування.

При цьому погроза вбивством, висловлена словами, супроводжувалась прикладанням пістолета до голови потерпілого ОСОБА_14 ..

Тому, форма висловленої ОСОБА_7 погрози, її характер, місце, час обстановка її висловлення, характер попередніх взаємовідносин між винним та потерпілим вказує на те, що потерпілі сприймали її реально і мали достатні підстави боятися її реалізації.

На це також вказує той факт, що потерпілі, яким така погроза була висловлена, намагалися втекти після того, як ОСОБА_7 направив у їх сторону зброю.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_7 ознак складу злочину, передбаченого ст.129 КК України.

Доводи апелянта, що показання потерпілих щодо висловлення ним погрози вбивством необхідно розглядати як показання з чужих слів колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ст.97 КПК України показаннями з чужих слів є висловлювання, здійснені в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи.

В даному випадку, висловлена ОСОБА_7 погроза потерпілим під час конфлікту, не є його поясненням, а відображенням подій з показань потерпілих.

Безпідставними є доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про порушення порядку допиту свідків та потерпілих судом першої інстанції.

Як встановлено із звукозапису судового засідання, усі свідки допитувались з дотриманням вимог ст.352 КПК України. Кожен свідок був приведений до присяги і кожен свідок допитувався окремо, за відсутності в залі свідків, які ще не допитувались.

Факт приведення свідків до присяги та попередження потерпілих про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання стверджується звукозаписом судового засідання. При цьому обов`язкове письмове оформлення цієї процедури, на що вказує апелянт, згідно ч.2 ст.352 КПК України вимагається лише при складанні присяги німим свідком.

Вимогами ст.353 КПК України не передбачено допит потерпілих окремо один від одного, на що вказує ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, а клопотання з цього приводу відповідно до ст.ст.352, 353 ч.5 КПК України обвинувачений та його захисник, під час допиту місцевим судом потерпілих, не заявляли.

Вказуючи в апеляційній скарзі про порушення презумпції невинуватості, обвинувачений ОСОБА_7 не наводить аргументованих доводів, які б вказували на недотримання судом першої інстанції цього принципу, як однієї із загальних засад кримінального провадження.

Факт оприлюднення інформації про перебіг судового процесу засобами масової інформації не може свідчити про порушення презумпції невинуватості, оскільки апелянтом не наведено доказів, що інформація про судовий процес поширювалась у такій формі, яка б вела до формування у громадськості власної думки про його винуватість ще перед оголошенням судового рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що досліджені судом першої інстанції докази, у своїй сукупності, свідчать про те, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого і хуліганстві, вчиненому групою осіб, а також ОСОБА_7 у погрозі вбивством, незаконному поводженні зі зброєю та хуліганстві, вчиненому із застосуванням вогнепальної зброї.

Підстав для сумніву в правильності оцінки зібраних досудовим слідством та досліджених судом першої інстанції доказів щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст.296 КК України, а також ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.129, ч.1 ст.263, ч.4 ст.296 КК України, в колегії суддів немає. Обґрунтованих доводів з цього приводу не наведено як в апеляційних скаргах, так і безпосередньо під час перегляду вироку в апеляційному порядку.

Що стосується покарання, призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 , про звільнення від відбування якого з випробуванням він також ставить питання в апеляційній скарзі, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог закону і, відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, фактичні обставини кримінального провадження, особу винного, а також інші обставини.

Зокрема, судом враховано, що два злочини, в яких обвинувачується ОСОБА_7 відносяться до категорії тяжких; те, що він був ініціатором конфлікту; високу ступінь активності його участі в процесі скоєння злочинів; думку потерпілих, які наполягали на призначені найбільш суворого покарання.

З урахуванням наведених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 неможливе без його ізоляції від суспільства, і обґрунтовано мотивував своє рішення щодо необхідності призначення йому покарання у виді позбавлення волі.

З огляду на ці обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання, про що він ставить питання в апеляційній скарзі, суперечитиме загальним засадам призначення покарання і не забезпечить досягнення його мети.

Наведені в апеляційній скарзі дані про особу обвинуваченого, які були враховані місцевим судом при призначенні покарання, у цьому конкретному випадку не є такими, які би свідчили про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів вважає, що покарання призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 повністю відповідає ступеню тяжкості вчинених ним злочинів та особі обвинуваченого, узгоджується із санкціями статей обвинувачення, відповідає інтересам суспільства, є обґрунтованим, а також є достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Рішення щодо призначеного ОСОБА_7 покарання належним чином умотивоване і відповідає вимогам кримінального закону, а тому підстав для зміни вироку через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особи винного і застосування ст.ст.69, 75 КК України, про що ставиться питання в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів не вбачає.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції є обґрунтованим і законним. Будь-яких передбачених ст.ст.408, 409 КПК України підстав до його зміни чи скасування, про що ставлять питання апелянти, не виявлено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому в задоволенні апеляційних скарг слід відмовити.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області області від 11 лютого 2020 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст.296 КК України та ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.129, ч.1 ст.263, ч.4 ст.296 КК України без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.