Ухвала
Іменем України

21 січня 2020 року

м. Київ
справа № 161/7253/18
провадження № 51-2615 км 19

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою заступника Генерального прокурора на вирок Волинського апеляційного суду від 13 березня 2019 року за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцька Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 жовтня 2018 року, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин.
На підставі ст. 105 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання та відповідно до положень п. 3 ч. 2 цієї статті застосовано до ОСОБА_7 примусові заходи виховного характеру у виді передачі під нагляд матері ОСОБА_8 на строк 1 рік.
Згідно з вироком, 31 січня 2018 року об 11.00 год, ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні роздягальні спортивного залу НВК №26, що за адресою: м. Луцьк, вул. Кравчука, 33, шляхом вільного доступу, з кишені куртки неповнолітнього ОСОБА_9 , таємно викрав належний потерпілій ОСОБА_10 мобільний телефон марки «Хіомі Redmi 4А»з двома сім-карками загальною вартістю 2 300 грн, чим спричинив останній матеріальну шкоду на зазначену суму.
Волинський апеляційний суд вироком від 13 березня 2019 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасував. Призначив ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 185 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 6 місяців. На підставі ст. 105 КК звільнив ОСОБА_7 від покарання, із застосуванням до нього примусових заходів виховного характеру у виді передачі під нагляд матері ОСОБА_8 на строк 1 рік. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Свої вимоги обґрунтовує тим, що внаслідок неправильного тлумачення положень ст. 105 КК апеляційний суд незаконно призначив ОСОБА_7 кримінальне покарання, оскільки заходи примусу до неповнолітніх, які звільняються від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру не застосовуються.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про передачу кримінального провадження на розгляд обєднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду з метою формування єдиної правозастосовчої практики.
Захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення клопотання прокурора про передачу кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 434-1 КПК суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає таке кримінальне провадження на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї палати або у складі такої палати.
Під час судового розгляду касаційної скарги прокурора на вирок Волинського апеляційного суду від 13 березня 2019 року щодо ОСОБА_7 було встановлено, що у Верховному Суді існують різні правові позиції при застосуванні колегіями суддів Першої та Другої судових палат Касаційного кримінального суду норм закону України про кримінальну відповідальність щодо необхідності призначення покарання неповнолітній особі, з подальшим звільнення від такого покарання у зв`язку із застосуванням до нього заходів виховного характеру на підставі ст. 105 КК.
Так, постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 05 грудня 2019 року (провадження № 51-4057км19) констатовано, що при звільненні неповнолітньої особи від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру на підставі статті 105 КК наявна необхідність призначення їй заходу примусу за відповідною нормою закону України про кримінальну відповідальність, оскільки положеннями зазначеної статті прямо не передбачено звільнення судом неповнолітнього від призначення покарання, як виду примусових заходів в цілому, без визначення його виду та розміру.
Водночас, у постанові від 05 грудня 2019 року (провадження № 51-4476км19) колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду дійшла іншої правової позиції щодо застосування положень ст. 105 КК, зокрема побудованого на неправильному тлумаченні змісту вжитого в нормах цієї статті формулювання - «звільнення від покарання» у системному зв`язку з формулюваннями вжитими в інших статтях кримінального закону «звільнення від відбування покарання» (статті 75, 79, 104 КК) та «звільнення від призначеного покарання» (ст. 78 КК). Зважаючи на це, колегією суддів зроблено висновок, що під звільненням від покарання із застосуванням інших заходів примусу, в контексті статті 105 КК, слід розуміти звільнення не від конкретного покарання, визначеного в санкції статті чи призначеного судом, а від його призначення як виду примусових заходів в цілому.
Отже, зі змісту наведених вище постанов Першої та Другої судових палат Касаційного кримінального суду вбачається, що висновки щодо застосування положень ст. 105 КК у подібних правовідносинах, є протилежними.
Разом з цим, виходячи з системного аналізу норм Кримінального кодексу України щодо кримінальної відповідальності та покарання неповнолітніх, колегія суддів дійшла до наступного висновку.
У статті 105 КК передбачено звільнення від покарання із застосуванням заходів виховного характеру, яке здійснюється шляхом постановлення обвинувального вироку, що пов`язане з докором з боку держави за вчинений неповнолітнім злочин і є формою реалізації кримінальної відповідальності.
За змістом положень частини 1 статті 105 КК, суд вправі звільнити неповнолітнього від покарання із застосуванням заходів виховного характеру за умовидотримання всіх вимог визначених в частині другій цієї статті.

Умовами його застосування є вчинення неповнолітнім злочину, який не відноситься до категорії тяжких або особливо тяжких злочинів, щире розкаяння неповнолітнього у вчиненому ним злочині та подальша бездоганна поведінка, які на момент постановлення вироку свідчать про те, що неповнолітній не потребує застосування покарання для досягнення мети виправлення.

Таким чином, за змістом зазначеної статті законодавцем не передбачено при звільненні неповнолітнього від покарання імперативної вимоги щодо визначення йому конкретного заходу примусу або без такого. Вказане питання при постановленні обвинувального вироку щодо неповнолітнього, віднесено до суддівського розсуду (дискреційних повноважень судді).
Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що звільнення неповнолітнього від покарання на підставі ст. 105 КК може бути застосоване альтернативним способом, як з призначенням покарання, так і без його призначення. Тому, визначення або не визначення судом заходу примусу за вчинений злочин, не свідчитиме про незаконність рішення щодо звільнення неповнолітнього від покарання із застосуванням заходів виховного характеру через неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.

Зважаючи на наведене, колегія суддів дійшла до протилежної правової позиції щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеній в раніше ухваленому рішенні Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду, через що вважає за необхідне відступити від висновку, викладеному у постанові від 05 грудня 2019 року (провадження № 51-4476 км19).

За таких обставин, з метою забезпечення єдності судової практики, кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 підлягає передачі на розгляд палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду на підставі ч. 1 ст. 434-1 КПК.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 434-1, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIIIвід 03 жовтня 2017 року,
постановив:
Передати кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 на розгляд Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3