Номер провадження: 11-сс/813/908/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 20.05.2020 року в кримінальному провадженні №0002270 від 17.11.2019 року, -

встановив:

оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , погоджене в.о. прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_8 та в рамках кримінального провадження №0002270 від 17.11.2019 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.ч.3, 5 ст.185, ч.1 ст.262 КК України, накладено арешт на майно, вилучене 30.04.2020 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .
Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що зазначене в клопотанні майно є речовим доказом, яке буде використане в подальшому в процесі доказування, а тому на теперішній час існують достатні підстави для застосування заходу забезпечення кримінального провадження арешту майна, в порядку передбаченому п.4 ч.2 ст.170 КПК України.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого. Апелянт посилається на те, що слідчим суддею було постановлено ухвалу з порушенням норм процесуального законодавства, оскільки слідчим суддею не оцінено достатньою мірою розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для його власника, не взято до уваги те, що в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , вилучене майно є приватною власністю ОСОБА_6 , а тому не може бути речовим доказом в рамках кримінального провадження №0002270 від 17.11.2019 року. Крім того, адвокатом зазначено, що ОСОБА_6 не є підозрюваною в рамках цього кримінального провадження. Крім того, в апеляційній скарзі апелянт порушує питання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, мотивуючи його тим, що власник майна не повідомлявся про розгляд клопотання слідчим суддею, копію оскаржуваної ухвали не отримано, а про наявність такої ухвали стало відомо через офіційний сайт Київського районного суду м. Одеси, після чого подано апеляційну скаргу.

У відповідності до положень ч.4 ст.405, ч.4 ст.107 КПК України, апеляційний розгляд проведено за відсутності сторін провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів, оскільки сторони провадження в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. При цьому, прокурор подав заяву про розгляд апеляційної скарги за його відсутності, заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Адвокат ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в інтересах якої подано апеляційну скаргу, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги, яка подана особою яка, відповідно до матеріалів кримінального провадження, не має процесуального статусу і не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно матеріалів судового провадження, зазначене в оскаржуваній ухвалі майно, належить ОСОБА_6 , оскільки вилучено за місцем проживання останньої.

Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ст.41 Конституції України, ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК України, ОСОБА_6 або її представник є особами, які можуть звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.

Що стосується питання про поновлення строку на оскарження ухвали слідчого судді, апеляційним судом встановлено таке.

Оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена без виклику власника майна та її копія не отримана апелянтом. Апелянт в апеляційній скарзі також стверджує, що оскаржуване рішення слідчого судді дізнався з офіційного сайту Київського районного суду м. Одеси та одразу подано апеляційну скаргу. Відомостей, які б спростовували доводи апеляційної скарги в цій частині, матеріали справи не містять.

Згідно штампу вхідної кореспонденції Одеського апеляційного суду, апеляційна скарга подана представником власника майна 26.05.2020 року, тобто на шостий день після постановлення оскаржуваної ухвали.

За таких обставин, з урахуванням положень ч.3 ст.395 КПК, строк на апеляційне оскарження апелянтом пропущений не був, а тому поновлення не потребує.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді районного суду, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Згідно з вимогами ст.404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Як убачається з матеріалів справи СУ ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню №0002270 від 17.11.2019 року, за ознаками скоєння кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.ч.3, 5 ст.185, ч.1 ст.262 КК України.
Відповідно до клопотання слідчого про накладення арешту на майно, близько 06:00 год. 17.11.2019 року ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ще одна невстановлена слідством особа реалізовуючи спільний злочинний умисел, шляхом пошкодження дверних замків, проникли до приміщення квартири АДРЕСА_2 , звідки таємно викрали майно, яке належить ОСОБА_12 на загальну суму 5 614 540 гривень, що більше ніж в 600 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян та визнається особливо великим розміром. Заволодівши вказаним майном, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ще одна невстановлена слідством особа з місця скоєння злочину зникли та розпорядилися викраденим майном на власний розсуд.

За даним фактом 17.11.2019 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002270, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.ч.3, 5 ст.185, ч.1 ст.262 КК України.
30.04.2020 року проведено обшук квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_9 , під час якого були вилучені речі та документи.
14.05.2020 року старший слідчий відділу СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Київського районного суду м. Одеси з клопотанням про накладення арешту на майно, вилучене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .
Клопотання слідчого мотивоване тим, що вилучені речі та документи є об`єктом кримінального правопорушення, та зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, тому мають суттєве значення для подальшого досудового розслідування та накладення арешту необхідно для проведення слідчих дій.

Апеляційним судом встановлено, що клопотання слідчого та обставини на які посилається слідчий, як на обґрунтування необхідності накладення арешту на майно фактично відповідає вимогам ст.171 КПК України та узгоджується з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

При розгляді клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду, пославшись на вимоги ст.170 КПК України, задовольнив клопотання, наклавши арешт на майно, вилучене під час обшуку, як на таке, що має ознаки набутого в результаті вчинення злочину, а тому до моменту з`ясування істини у кримінальному провадженні повинно бути арештовано, з метою недопущення його знищення, втрати або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками слідчого судді і вважає, що майно, яке було вилучено під час проведення обшуку, за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням його відповідності критеріям ст.170 КПК України, а також необхідності на даній стадії досудового розслідування перевірки версії щодо можливого факту отримання вказаного майна в результаті вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.ч.3, 5 ст.185, ч.1 ст.262 КК України, а тому на даній стадії досудового розслідування може бути речовими доказами, оскільки не виключена можливість того, що частина вилученого майна є безпосереднім предметом злочину, а решта може мати відношення до предмету доказування в даному кримінальному провадженні.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апелянта про незаконність рішення слідчого судді про накладення арешту з посиланням на те, що речі вилучені з під час обшуку, є приватною власністю ОСОБА_6 , а тому не можуть бути речовими доказами у даному кримінальному провадженні, оскільки це спростовується постановою слідчого від 30.04.2020 року про долучення до матеріалів кримінального провадження майна, яке вилучене під час проведення обшуку, за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, апеляційний суд констатує, що обшук проведено в помешканні підозрюваного ОСОБА_9 , відтак в даному випадку арешт накладено з метою необхідності на даній стадії досудового розслідування перевірки версії щодо можливого факту отримання вказаного майна в результаті вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.ч.3, 5 ст.185, ч.1 ст.262 КК України, а тому вказане майно є речовими доказами.
На даній стадії досудового розслідування, майно, яке виявлено та вилучено під час проведення обшуку, може бути майном, яке було набуте незаконно. Крім того, на думку апеляційного суду, не виключена можливість, що решта вилученого майна, могла використовуватися під час готування та вчинення злочину. За таких обставин, апеляційний суд погоджується з доводами прокурора про те, що вилучене майно може бути предметом злочину злочинних дій, а тому існує ризик знищення або втрати цього майна.
При цьому, апеляційний суд враховує, що питання про доцільність подальшого арешту на вказане майно буде перевірено на стадії досудового розслідування на протязі нетривалого часу, про що має бути постановлено відповідне процесуальне рішення, а ОСОБА_6 , як законний володілець цього майна або її представник вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна в порядку ст.174 КПК України, у разі надання останніми належних доказів щодо законності володіння вказаним майном, та якщо ці речі не були отримані в результаті злочинних дій вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.ч.3, 5 ст.185, ч.1 ст.262 КК України, а тому вказане майно є речовими доказами.

Підстав сумніватися в розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження апеляційний суд не вбачає. Можливість настання надмірно тяжких наслідків арешту майна для інших осіб, апеляційним судом також не встановлено та апелянтом не доведено.

Таким чином, вказані обставини, зокрема факт вилучення органом досудового розслідування майна, щодо походження якого та обставин перебування у ОСОБА_6 , апелянт не надав апеляційному суду переконливих доказів щодо законності перебування у останньої арештованого майна, з урахуванням обставин кримінального провадження з правовою кваліфікацією за ч.1 ст.162, ч.ч.3, 5 ст.185, ч.1 ст.262 КК України, а тому вказане майно є речовими доказами, на думку апеляційного суду, на даній стадії досудового розслідування, обґрунтовують необхідність накладення арешту.

У відповідності до положень п.1 ч.3 ст.407 КПК України, згідно з якими апеляційний суд, за наслідками апеляційного розгляду має право залишити ухвалу слідчого судді без змін, колегія суддів вважає за необхідне залишити без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 20.05.2020 року, якою в рамках кримінального провадження №0002270 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.11.2019 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.ч.3, 5 ст.185, ч.1 ст.262 КК України, накладено арешт на майно, вилучене 30.04.2020 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_3 , залишити без змін.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4