Дата документу 30.04.2020 Справа № 310/3767/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/884/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №310/3767/16-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.366 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченої ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 лютого 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с.Дмитрівка Приазовського р-ну Запорізької області, проживаючу та зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення нею злочину,

ВСТАНОВИЛА
ОСОБА_7 обвинувачувалася у тому, що вона в період з 01.12.2015 року по 10.02.2016 року, маючи 11 ранг державного службовця, будучи начальником Управління начальником відділу з питань праці та зайнятості УСЗН, призначеною відповідальною за оформлення і видачу довідки про взяття на облік та ведення Єдиної інформаційної бази даних про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, будучи службовою особою, виконуючи організаційно - розпорядчі та адміністративно - господарські функції, діючи умисно, незаконно, достовірно знаючи про те, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_16 , ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_17 , ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_18 , ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_19 , ОСОБА_29 , ІНФОРМАЦІЯ_20 , ОСОБА_30 , ІНФОРМАЦІЯ_21 , ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_22 , ОСОБА_32 , ІНФОРМАЦІЯ_23 знаходяться за межами підконтрольної території України, діючи в порушення вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VII та «Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. №509, склала завідомо неправдиві офіційні документи, форма яких затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2015 р. №636, Довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та відривні талони до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, до яких внесла відомості, що не відповідають дійсності, тобто є неправдивими відомостями, та через начальника УСЗН ОСОБА_33 , якому не було відомо про злочинні наміри та дії ОСОБА_7 , надала зазначеним довідкам офіційного вигляду шляхом поставлення начальником УСЗН ОСОБА_34 в довідках підпису та відтиску печатки УСЗН, тим самим склала завідомо неправдиві офіційні документи, а також здійснила видачу вказаних завідомо неправдивих офіційних документів довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи шляхом їх надання ОСОБА_35 , які стали підставою для оформлення пенсій, та долучила завідомо підроблені відривні талони до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи до особових справ внутрішньо переміщених осіб.

Вказані дії ОСОБА_7 прокурором були кваліфіковані за ч.1 ст.366 КК, як службове підроблення, тобто складання і видача службовою особою завідомо неправдивого документу.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що нею вчинено кримінальне правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор просила вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, мотивуючи тим, що суд надав неправильну оцінку здобутим доказам, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать дослідженим доказам. У мотивувальній частині вироку суд послався на покази свідка ОСОБА_9 , яка не допитувалася безпосередньо судом у складі головуючого судді ОСОБА_1 . Крім того, суд взяв до уваги лише докази, надані стороною захисту, поклавши у вирок покази свідків, які не допитувалися під час досудового розслідування та не були належним чином відкриті стороні обвинувачення, що ставить під сумнів покази цих свідків. Більш того, покази даних свідків суперечать наданим письмовим доказам, але покладені судом в основу виправдувального вироку. При цьому судом безпідставно не взято до уваги ряд доказів, наданих стороною обвинувачення. Також суд не вдавався до дослідження фактичних обставин кримінального провадження, формально підійшов до дослідження доказів, не виклав своєї власної позиції, а лише обмежився дублюванням попереднього вироку у даній справі.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; обвинувачену та її захисника, які заперечили проти скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Оскільки ні в апеляційній скарзі, ні під час апеляційного розгляду обвинуваченням не заявлялось клопотань про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, і повторне дослідження доказів у справі, апеляційний суд з огляду на положення ч.ч.1, 3 ст.404 КПК переглянув судове рішення Бердянського міськрайонного суду виключно в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Заперечуючи проти висновків суду про недоведеність вини ОСОБА_7 , прокурор в апеляційній скарзі зазначив, що суд припустився ряду порушень вимог процесуального закону, які потягли за собою невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зокрема, на переконання прокурора, міськрайонний суд у мотивувальній частині свого вироку послався на покази свідка ОСОБА_9 , яка не допитувалася безпосередньо судом у складі головуючого судді ОСОБА_1 .

Проте таке заперечення є безпідставним, оскільки суд у своєму вироку не посилався на будь-які покази вказаного свідка. Судом зроблено посилання не на покази свідка ОСОБА_9 , яка мешкає на тимчасово окупованій території, а на факт її присутності під час судового розгляду 30.08.2016 року (т.1 а.п.62-64 головуючий суддя ОСОБА_36 ) і одночасну відсутність даних в інформації ДПС про перетинання нею в той час лінії розмежування з 30 по 31 серпня 2016 року. При цьому така інформація була в наявності в базі даних Національної поліції України згідно системи «МВС-Аркан» (т.2 а.п.238-239). Співставленням в оскаржуваному вироку даних обставин міськрайонний суд, тим самим, лише встановив факт ненадійності реєстрації фактів перетинання фізичними особами лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями.

Дана обставина дала суду право критично поставитись до посилання сторони обвинувачення на можливість доведення інформацією Державної прикордонної служби факту того, що під час оформлення ОСОБА_7 довідок вищезазначеним 24 фізичним особам про взяття їх на облік, як внутрішньо переміщених осіб, вони всі перебували за межами підконтрольної території України.

Прокурор знову таки, посилаючись на інформацію Державної прикордонної служби, вважав, що суд не вправі був приймати до уваги покази свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_12 , оскільки згідно вказаної інформації дані особи не перетинали лінію розмежування в 2015 році. Крім того, вказані особи ніколи тимчасово не проживали на території Бердянського району. Відтак свідки ОСОБА_10 і ОСОБА_12 не могли бути особисто присутніми під час їх взяття на облік ОСОБА_7 , як внутрішньо переміщених осіб.

Судова колегія критично ставиться до таких заперечень з огляду на таке.

По-перше, інформацію (лист-відповідь) Державної прикордонної служби не можна взагалі розглядати як доказ, оскільки даний лист-відповідь не відкривався стороною обвинувачення в порядку ст.290 КПК, оскільки він взагалі не отримувався як доказ слідчим чи прокурором відповідно до ч.2 ст.93 КПК.

Відповідно до ч.1 ст.93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Таким чином, суд не вправі збирати докази винуватості чи невинуватості особи.

Проте лист-відповідь надано Державною прикордонною службою на адресу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області аж 29.11.2017 року, т.т. через півтора року з дня надходження обвинувального акту до суду. Лист цей надійшов на запит суду до ДПС у формі ухвали про витребування інформації (т.2 а.п.229-230).

Відповідно до ч.3 ст.333 КПК у разі, якщо під час судового розгляду виникне необхідність у встановленні обставин або перевірці обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження, і вони не можуть бути встановлені або перевірені іншим шляхом, суд за клопотанням сторони кримінального провадження має право доручити органу досудового розслідування провести певні слідчі (розшукові) дії. У разі прийняття такого рішення суд відкладає судовий розгляд на строк, достатній для проведення слідчої (розшукової) дії та ознайомлення учасників судового провадження з її результатами.

Проте суд не доручав органу досудового розслідування провести певні слідчі (розшукові) дії пов`язані із витребуванням зазначеної інформації. Слідчі (розшукові) дії згідно ч.5 ст.333 КПК, на виконання доручення суду, в порядку, передбаченому главами 20 та 21 цього Кодексу не здійснювались.

Відтак в порушення ч.6 ст.333 КПК прокурор доступ до матеріалів, отриманих внаслідок проведення слідчих (розшукових) дій за дорученням суду, учасникам судового провадження та суду в порядку, передбаченому статтею 290 цього Кодексу не надавав.

З огляду на наведені обставини, міськрайонний суд обґрунтовано не визнав лист-відповідь Державної прикордонної служби і інформацію, що в ній міститься, в якості доказу винуватості ОСОБА_7 .

По-друге, щодо непроживання ОСОБА_10 і ОСОБА_12 по зазначеним у їх довідках адресах, як доказ вини ОСОБА_7 . Згідно з абз.6 п.6 «Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. №509 в редакції Постанови на 08.06.2016, що діє до сьогоднішнього дня, Довідка, видана до 20.06.2016 р., у якій адресою фактичного місця проживання вказано адресу місцезнаходження органу державної влади, органу місцевого самоврядування, юридичної особи публічного права, її підрозділу, будь-якого іншого приміщення, за якою внутрішньо переміщена особа фактично не проживає, підлягає перереєстрації до 20 липня 2016 року. Для цього внутрішньо переміщена особа особисто або через законного представника (у випадках, передбачених абзацами першим - шостим пункту 2 цього Порядку) звертається за видачею довідки до уповноваженого органу, а раніше видана їй довідка вилучається, про що вносяться відповідні записи до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Аналіз змісту даного положення підзаконного акту, порушення якого інкримінується ОСОБА_7 , вказує про те, що внутрішньо переміщені особи на час вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину вправі були зазначати своєю адресою як адресу свого фактичного місця проживання, так і адресу місцезнаходження органу державної влади, органу місцевого самоврядування, юридичної особи публічного права, її підрозділу та будь-якого іншого приміщення, за якою внутрішньо переміщена особа фактично не проживає.

Таким чином, на час оформлення ОСОБА_7 зазначених довідок до її повноважень не входив обов`язок перевіряти дійсне місце проживання внутрішньо переміщених осіб на території Бердянського району Запорізької області.

У зв`язку з чим, доводи прокурора в цій частині апеляційної скарги є необґрунтованими.

Прокурор вимагав критично поставитись до показів свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_12 про їх перебування в УСЗН із заявами про отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи з тих підстав, що ці особи заявили, що вони одночасно оформлювали свої пенсії і в Пенсійному фонді, оскільки довідки вони оформляли 01.12.2015 року, а пенсії 04.01.2015 року.

Апеляційний суд критично ставиться до таких заперечень апеляційної скарги, оскільки матеріали кримінального провадження (т.1 а.п. 105-117) таких данних не містять. Крім того, зазначені особи з огляду на їх поважний вік і час, що минув з тих пір, могли помилятись в часі і хронології деяких подій.

По суті обвинувачення в переважній мірі ґрунтувалось на тому, що в означений в заявах про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, час телефонні апарати, номери яких зазначено в заявах, згідно з білінгом мобільних телефонів знаходились на тимчасово окупованій території України. Відтак обвинувачення зробило висновок, з яким не погодився міськрайонний суд, про те, що й абоненти, якими є заявники, також знаходились на момент подачі таких заяв на тимчасово окупованій території України, а не в м. Бердянську.

Про це прокурор також зазначив в своїй апеляційній скарзі.

Проте судова колегія погоджується із висновком міськрайонного суду і критично ставиться до заперечень апеляційної скарги в цій частині з огляду на таке.

Так, допитані під час судового розгляду свідки ОСОБА_10 і ОСОБА_12 категорично заявили, що вони особисто були присутніми під час подачі ними заяви про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України. В даних заявах необхідно було зазначити контактний номер телефонів, який вони залишили на тимчасово окупованій території України.

Прокурор не спромігся доказами, які відкривались ним в порядку ст.290 КПК, спростувати такі покази свідків. До кримінальної відповідальності за дачу завідомо неправдивих показів даних осіб не притягнуто.

Судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що саме по собі лише пеленгування контактного номеру телефону, зазначеного в заяві про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, не може беззаперечно поза межами обґрунтованого сумніву визначати місце перебування особи, зазначеної в такій заяві. Зазначений в заяві номер є контактним і жодним чином не ідентифікує і не уособлює заявника.

Так, решта 22 з 24 осіб-заявників ні органом досудового розслідування, ні судом допитані не були. Відтак ОСОБА_7 була позбавлена можливості поставити їм питання щодо обставин оформлення ними довідок про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України. Тому з огляду на те, що все ж таки дві допитані судом особи ОСОБА_10 і ОСОБА_12 , категорично стверджували про свою присутність під час подачі ними заяв, суд обґрунтовано критично поставився до твердження прокурора, що решта 22 заявника могли знаходитись виключно лише за місцем пеленгування їх телефонів на тимчасово окупованій території України.

Обвинувачення інкримінувало ОСОБА_7 також те, що вона здійснила видачу завідомо неправдивих офіційних документів довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи шляхом їх надання ОСОБА_35 , які стали підставою для оформлення пенсій.

Проте під час судового розгляду обвинувачена і ОСОБА_37 заявили, що вони не знайомі між собою і жодні стосунки між ними відсутні. На спростування таких показів ОСОБА_38 прокурор зазначив в апеляційній скарзі, що суд не прийняв до уваги, що свідок ОСОБА_37 знайома із керівником ОСОБА_7 свідком ОСОБА_39 , який не заперечував свого знайомства з ОСОБА_40 . Яким чином дані обставини доводять винуватість ОСОБА_7 і спростовують покази ОСОБА_38 прокурор під час апеляційного розгляду пояснити не спромігся.

В апеляційній скарзі прокурора також йдеться про те, що суд першої інстанції в особі головуючого ОСОБА_1 не вдався до дослідження фактичних обставин кримінального провадження, формально підійшовши до дослідження доказів та взагалі винесення виправдувального вироку, не виклав своєї власної позиції, обмежившись її дублюванням наведеної у попередньому вироку, який було скасовано апеляційним судом.

Апеляційний суд критично ставиться до такого заперечення апеляційної скарги, оскільки вцілому зміст вироку суду відповідає вимогам ст.374 КПК. Суд першої інстанції врахував недоліки, допущені ним під час ухвалення попереднього виправдувального вироку. Міськрайонний суд з достатньою повнотою провів судовий розгляд, ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм правильну оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності. Міськрайонний суд обґрунтовано вирішив, що такі дані в їх сукупності та взаємозв`язку не є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_7 , а відтак суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність її винуватості.

Прокурор не зазначав в апеляційній скарзі про неповноту дослідження чи відмову в дослідженні тих чи інших доказів. Апелянтом не ставилось питання про неврахування у вироку суду якихось доказів. Відтак прокурор не вимагав повторно дослідити докази, заявляючи лише про свою незгоду з їх оцінкою. Вимагаючи скасувати вирок суду і призначити новий судовий розгляд, прокурор при цьому в апеляційній скарзі на передбачені для цього ч.2 ст.412 та ч.1 ст.415 КПК підстави не посилався.

Таким чином, під час апеляційного розгляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не виявлено.

Відтак вирок суду є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4