Справа № 183/4241/19
№ 1-кп/183/660/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження №0000580 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Петропавлівка, Городищенського району, Черкаської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, військовослужбовця військової служби за контрактом, майстра відділення технічного обслуговування з зенітної ракетної батареї 1 зенітного дивізіону, у військовому званні «солдат», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 18.06.2018 року Городищенським районним судом Черкаської області за ч.2, ч.3 ст.185, ст.70 КК України до 3 років 6 місяців позбавленні волі,

у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3

в с т а н о в и в:

01 серпня 2016 року наказом № 172 командира (по стройовій частині) військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду майстра відділення технічного обслуговування 3 зенітної ракетної батареї 1 зенітного дивізіону військової частини НОМЕР_1 .

Солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст. ст. 9, 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, та відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію», з 20 січня 2015 року в Україні діє особливий період.

Однак, 18 січня 2018 року солдат ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , без поважних причин в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв до 18 червня 2018 року коли солдата ОСОБА_3 вироком Городищенського районного суду Черкаської області визнано винним у вичинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.2, ч.3 ст.185 КК України, призначено покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі та взято під варту в залі суду.

Таким чином, в період часу з 18 січня 2018 року до 18 червня 2018 року солдат ОСОБА_3 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану та незаконно перебував за межами військової частини.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе у пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю підтвердивши, що зазначене в обвинувальному акті повністю відображає обставини скоєного ним злочину та показав, що в травні 2016 року він був призваний на військову службу і в серпні 2016 року направлений для участі в зону АТО. 18 січня 2018 року, дійсно, самовільно залишив військову частину, оскільки повернувшись з відпустки віддав відпускний лист, та вирішив з`їздити додому за деякими речами та не повернувся, розуміючи, що скоїв злочин. У скоєному щиро кається.
В судовому засіданні сторони не оспорювали обставини, при яких скоєне кримінальне правопорушення, тому суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.

У відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні ним кримінального правопорушення встановленою і його дії належить кваліфікувати за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини, без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує, що скоєний ним злочин відноситься до категорії тяжких, за місцем служби він характеризується негативно (а.п.42), обставиною, що обтяжує його покарання, суд визнає згідно ст. 67 КК України рецидив злочинів.

Однак, обвинувачений вину визнав повністю, на обліках у лікарів не перебуває (а.п.31), брав участь в зоні проведення АТО в Донецькій та Луганській областях (а.п.41).

Щире каяття ОСОБА_3 визнається обставиною, що пом`якшує його покарання.

Разом з тим, вирішуючи питання, щодо виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує, що він є особою, що раніше судима і на даний час відбуває покарання за попереднім вироком суду, а тому застосування, до нього ст. 75 КК України є неможливим, підстави для застосування ст.69 КК України - відсутні і виходячи з поняття покарання та його цілей, керуючись ст. 50 КК України, суд вважає необхідним призначити йому покарання виключно у вигляді реального позбавлення волі, в межах передбачених санкцією даної статті.

На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, а також всі обставини по справі, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначеним вироком Городищенського районного суду Черкаської області від 18.06.2018 року, остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у вигляді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_3 рахувати з моменту його затримання, тобто з 18.06.2018 року.

Копію вироку ОСОБА_3 , вручити негайно.

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів лише з підстав, передбачених ч.3 ст. 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1