ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер судової справи: 490/2483/20
Номер провадження 11-кп/819/714/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст. 115 КК України Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді : ОСОБА_3

Суддів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5

Секретар судового засідання: ОСОБА_6

З участю прокурора: ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

перекладача ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в залі Херсонського апеляційного суду кримінальне провадження № 0001392 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні, захисника ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.05.2020 року, щодо ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,-

в с т а н о в и л а:

Вказаною ухвалою обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001392 за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України повернуто прокурору. Строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено до 02.07.2020 року.

В обґрунтування постановленого рішення, суд послався на те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК України, оскільки не містить виклад конкретних дій, які на думку сторони обвинувачення, були скоєні ОСОБА_8 щодо здійснення умисного вбивства ОСОБА_11 . Відсутність в обвинувальному акті чіткого та детального викладу дій ОСОБА_8 направлених на удушення ОСОБА_11 , зокрема взаєморозташування нападника та жертви, розподілу рук для здавлення органів шиї і одночасного закриття носа та роту, не дозволяють під час судового розгляду належним чином перевірити спроможність та достовірність такої версії вчинення злочину, запропонованої стороною обвинувачення. Обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 не містить зазначення такого елементу суб`єктивної сторони злочину, як мотиву вчинення умисного вбивства ОСОБА_11 . Без усунення встановлених недоліків судовий розгляд не може бути розпочато та, відповідно, проводитися судове слідство, пов`язане із вирішенням обвинувачення і вказаний недолік, згідно норм КПК України, може бути усунутий лише на стадії підготовчого судового засідання відповідно до процедури, визначеної ст. 314 КПК України.

Не погоджуючись з рішенням суду, прокурор подав на нього апеляційну скаргу, в якій зазначає про необґрунтованість та незаконність останнього.

В обґрунтування доводів, вказує на те, що суд помилково вдався до оцінки змісту фактичних обставин суб`єктивної сторони інкримінованих кримінальних правопорушень та змісту формулювання обвинувачення, що є неприпустимим. Вважає, що викладені в обвинувальному акті відомості, які в сукупності дають повне уявлення щодо дій кожного із учасників та причинно наслідковий зв`язок із наслідками, що настали та надають можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою. Стверджує, що суд зробив висновки, які мав зробити під час судового розгляду по суті.

Просить оскаржувану ухвалу скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 , в інтересах ОСОБА_8 , вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною, винесеною з порушенням вимог ст.ст. 314 , 315 КПК України, оскільки за наявності підстав для повернення обвинувального акту прокурору, суд був не вправі розглядати клопотання учасників провадження, а саме продовження строку тримання під вартою. Строк досудового розслідування закінчився 10.03.2020 року і більше не продовжувався, а тому продовження строку тримання під вартою відбулося поза межами процесуальних дій кримінального провадження. Просить ухвалу суду першої інстанції скасувати в частині продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 та відмовити прокурору в задоволенні клопотанні про продовження строку тримання під вартою.

В апеляційні скарзі обвинувачений ОСОБА_8 вважає ухвалу суду щодо продовження йому строку тримання під вартою незаконною. Вважає, що він безпідставно знаходиться під вартою, оскільки кримінального правопорушення з здійснював. Просить змінити йому запобіжний захід на домашній арешт.

Заслухавши доповідача, думку прокурора про необхідність задоволення апеляційної скарги та відмовити в задоволенні апеляційних скарг захисника та обвинуваченого, захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали свої апеляційні скарги, а апеляційну скаргу прокурора просили залишити без задоволення, у дебатах сторони залишилися на своїх попередній позиції, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Висновок суду першої інстанції про невідповідність обвинувального акту вимогам кримінального процесуального закону, не відповідає фактичним даним кримінального провадження та є помилковим.

Відповідно до положень п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Сам обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення особі у вчиненні злочину, та передає його до суду в порядку, передбаченому ст.291 КПК України, тобто є процесуальним документом, яким закінчується досудове розслідування, а обвинувачення особи пов`язується з моментом складання обвинувального акту.

На думку колегії суддів, за даними кримінального провадження, зокрема, обвинувального акту щодо ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК Українипрокурором дотримано вимоги ст.291 КПК України, тобто обвинувальний акт містить як формулювання обвинувачення, так і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Суд не є стороною кримінального провадження і не може вказувати прокурору як необхідно викласти формулювання обвинувачення або поліпшити якість обвинувального акту, тим самими проявляючи упередженість, яка виражається у наданні вказівок прокурору як краще викласти обвинувачення.

Суд не вправі спонукати прокурора до уточнення обвинувального акту, внесення до нього змін, у тому числі щодо фактичних обставин скоєння злочину, його правової кваліфікації, тощо.

В обвинувальному акті викладене те обвинувачення, яке прокурор вважає встановленим.

Посилання суду першої інстанції на те, що в обвинувальний акт не містить виклад конкретних дій, які були скоєні ОСОБА_8 щодо здійснення умисного вбивства ОСОБА_11 та відсутність в обвинувальному акті чіткого та детального викладу дій ОСОБА_8 направлених на удушення ОСОБА_11 , не відповідає дійсності, оскільки обвинувальний акт містить викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, його правову кваліфікацію та формулювання обвинувачення із повним переліком активних протиправних дій обвинувачених, які утворюють склад злочину, про що правильно вказано прокурором в апеляційній скарзі, а тому вказівки суду про те, що ці недоліки унеможливлюють судовий розгляд кримінального провадження за цим обвинувальним актом, є безпідставними.

Зі змісту обвинувального акту випливає, що в ньому конкретно та повно викладені фактичні обставини кримінального правопорушення із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину, тобто прокурором сформульовано обвинувачення та дано правову кваліфікацію, яка дає повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що ніяким чином не перешкоджає суду розглянути справу по суті та ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Отже, під час підготовчого судового засідання суд першої інстанції вдався до аналізу та оцінки змісту фактичних обставин кримінального провадження, його правової кваліфікації, які прокурор вважає встановленими, чим вийшов за межі своїх повноважень, тоді як під час підготовчого судового засідання суд лише перевіряє обвинувальний акт на предмет викладення в ньому відомостей, передбачених у п.п.1-9 ч.2 ст.291 КПК України, про що правильно вказано прокурором в апеляційній скарзі.

Колегія суддів вважає, що обвинувальний акт складено із дотриманням вимог ст.291 КПК України, так як у ньому зазначено обов`язкові відомості, які прокурор вважає встановленими.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про повернення прокурору обвинувального акту відносно ОСОБА_8 не можна визнати законним та обґрунтованим, воно має бути скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора.
Доводи захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 щодо порушення судом вимог ст.ст. 314, 315 КПК України, під час повернення обвинувального акту прокурору, суд був не вправі розглядати клопотання учасників провадження, а саме продовження строку тримання під вартою є безпідставні та не ґрунтуються на законі.

Так, відповідно до п.3 ч.3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Згідно із ч.3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Під час досудового розслідування кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.04.2019 року ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід тримання під вартою та ухвалою того ж суду продовжено запобіжний захід тримання під вартою до 06.05.2020 року з метою запобігання ризикам переховатися від органів досудового слідства та суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню в інший спосіб, вчинити інше кримінальне правопорушення..

Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є правильним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, визначені при застосуванні даного запобіжного заходу, не зменшились.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, за яке законом передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років. Крім того, ОСОБА_8 переховувався від органів досудового розслідування, раніше притягався до кримінальної відповідальності, також перебуває у міжнародному розшуку у зв`язку з ухиленням від відбування покарання за вироком Залізничного районного суду м. Хабаровськ Російської Федерації від 19.01.2009 року, за яким його засуджено до 4 років 9 місяців позбавлення волі.. Обвинувачений не працює, не має постійного заробітку та стійких соціальних зв`язків.

Колегія суддів звертає увагу на тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання винуватими в інкримінованих кримінальних правопорушень, а також на дані про особу обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, не має законних джерел доходів, раніше притягався до кримінальної відповідальності, що свідчить про його негативну репутацію і ці обставини, на думку колегії суддів, дають достатні підстави вважати, що у разі відмови у продовженні строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , перебуваючи на свободі, він може вчинити активні дії щодо переховування від суду, незаконно впливати на свідка, вчинити інше кримінальне правопорушення, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому доводи апелянтів, які це заперечують, являються безґрунтовними.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність стороною обвинувачення у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні.

Тому доводи захисника щодо суд був не вправі розглядати клопотання учасників провадження, а саме продовження строку тримання під вартою є безпідставні.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 задоволенню не підлягають.

Обговорюючи питання щодо запобіжного заходу обвинуваченому, колегія суддів враховує, що на момент розгляду провадження ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу не зменшилися.

Крім того, суд враховує репутацію обвинуваченого, не працюючого, не маючого джерел доходу та міцних соціальних зв`язків, а тому вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Тому колегія суддів вважає за необхідне продовжити строк тримання під вартою на 30 днів.

Керуючись ч.2 ст.376, ст. ст. 404, 407, 419 КПК України, судова колегія,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.05.2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 в частині повернення прокурору обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0001392 скасувати.

В іншій частині ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.05.2020 року щодо продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , залишити без змін.

Призначити новий розгляд у Центрального районного суді м. Миколаєва кримінального провадження № 0001392 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, зі стадії підготовчого судового засідання.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_8 за 30 днів, до 24.07.2020 року, включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

(підпис) (підпис) (підпис)

ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .