Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/375/20 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 121 (101) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2020 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кропивницькому Кіровоградської області кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000312 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2020 року.

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець сел. Страшени, Страшенського району, республіка Молдова, особа без громадянства, з професійно-технічною освітою, який не працює, не одружений, не має утриманців, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий, останній раз:
04.06.2018 вироком Бобринецького районного суду Кіровоградської області за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 КК України на 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки,
визнаний винуватим та засуджений за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 04.06.2018 року та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту його затримання, а саме з 26.07.2018 року.
Вирішено питання речових доказів відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Кримінальне провадження розглянуто за участі:

прокурора: ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката: ОСОБА_9 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, за таких обставин.
26 липня 2018 року близько 03:00 години, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в будинку домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_10 , на ґрунті раптово виниклого особистого неприязного ставлення до ОСОБА_10 , за допомогою знайденого в будинку молотка, наніс потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-мозкової травми, вдавленого перелому правої тім`яної ділянки по парасагітальній лінії, забою головного мозку, рани правої тім`яної ділянки, пневмоцефалія, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 551 від 18.09.2018 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент спричинення, а також наніс тілесні ушкодження у виді: закритої травми грудної клітки, перелому 9 ребра справа по задній підпахвової лінії, 7, 8 ребер зліва по підпахвовим лініям, двухстороннього часткового пневмотораксу, забою лівої легені, які згідно висновку вищевказаної експертизи, відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості, які викликали тривалий розлад здоров`я строком понад 21 добу. Крім того, ОСОБА_7 наніс потерпілому тілесні ушкодження у виді рани на верхній губі справа та травматичного видалення 1, 21, 22 зубів на верхній щелепі зліва, травматичного вивиху 23 зуба справа, які згідно висновку вищевказаної судово-медичної експертизи, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я понад 6 діб і до 21 доби.
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 органами досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, а саме як закінчений замах на умисне вбивство, кваліфікуючими ознаками якого є закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Перекваліфіковуючи дії ОСОБА_11 з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, місцевий суд вказав, що органами досудового розслідування надана неправильна юридична оцінка діям обвинуваченого ОСОБА_7 і його дії помилково кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки умисел ОСОБА_7 на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 , не знайшов свого підтвердження.
Виходячи із сукупності досліджених місцевим судом доказів, зокрема, показань обвинуваченого та потерпілого, висновків судово-медичних експертиз, з урахуванням всіх обставин вчиненого діяння, зокрема способу, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень, заподіяних потерпілому ОСОБА_10 , причини їх заподіяння та припинення злочинних дій, поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 після вчинення злочину, а також ставлення обвинуваченого до наслідків своїх дій, і ставлення до таких дій потерпілого, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 по його обвинуваченню за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, слід перекваліфікувати на ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10.02.2020 стосовно ОСОБА_7 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, внаслідок невірної перекваліфікації судом дій ОСОБА_7 , а також через невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, частково приєднати не відбуту частину покарання за попереднім вироком Бобринецького районного суду від 04.06.2018 року та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців.
Обгрунтовує свої доводи тим, що досудовим слідством дії ОСОБА_7 кваліфіковані як закінчений замах на умисне вбивство, тобто злочин, передбачений ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України. Судом першої інстанції дії ОСОБА_7 перекваліфіковані на ч. 1 ст. 121 КК України за тих підстав, що зібраними у справі доказами не доведено умислу підсудного на вчинення умисного вбивства потерпілого.
Однак, висновки суду суперечать матеріалам кримінального провадження. Зокрема судом не звернуто уваги на значну кількість спричинених тілесних ушкоджень, локалізацію зазначених ударів - у життєво важливі органи, що у сукупності із іншими доказами беззаперечно вказують на наявність у ОСОБА_7 умислу на вчинення саме умисного вбивства потерпілого.
Також посилається на те, що ОСОБА_7 призначено занадто м`яке покарання, оскільки судом не надано належної юридичної оцінки вчинюваних ним дій, що були спрямовані саме на позбавлення життя потерпілого, а його агресивна поведінка свідчить про готовність до закінчення вчинюваного ним кримінального правопорушення.
Заслухавши суддю - доповідача, прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника - адвоката ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, за обставин, встановлених вироком під час судового розгляду, є правильним, оскільки ґрунтується на об`єктивному, повному і всебічному досліджені доказів, зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку та правильно оцінених судом.

Так, допитаний в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 вину визнав частково, зокрема визнав, що наносив ОСОБА_10 тілесні ушкодження, але не бажав смерті потерпілому, та показав, що 25.07.2018 року у вечірній час зустрів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які просили позичити їм 200 грн. Оскільки власних коштів він з собою не мав, то позичив гроші у свого знайомого і передав їх ОСОБА_14 , та надав ОСОБА_14 свій велосипед. Повернути отримане ОСОБА_15 обіцяв цього ж дня ввечері. Сидораки пішли грати в автомати, а він пішов із знайомим у кафе. Того ж дня, у вечірній час ОСОБА_16 повернув йому борг. Пізніше він прийшов до дому потерпілого за своїм велосипедом. Потерпілий впустив його та нагодував. Під час розмови між ними виник конфлікт з приводу боргу, який потерпілий вчасно не повернув. У ході суперечки ОСОБА_10 йому погрожував та сів на диван. Під час суперечки він подумав, що потерпілий, який мав спеціальну військову підготовку, буде його бити. У коридорі він схопив молоток, яким наніс удар ОСОБА_10 по голові зверху. Потерпілий почав вставати та тягнутися за ножем, який лежав перед ним на столі, тоді ОСОБА_7 наніс ще удари по ребрам та в область зубів потерпілого. Всі удари наносив без значної сили. Під час нанесення ударів потерпілий свідомість не втрачав та поскаржився, що йому важко дихати. Він припинив його бити і поклав молоток на барній стійці. Після чого, почав перев`язувати потерпілому ребра постільною білизною та витирати кров на голові. Від пропозиції викликати «швидку допомогу» ОСОБА_10 відмовився та повідомив, що буде лікуватися дома самостійно. Через деякий час ОСОБА_7 забрав велосипед і поїхав віддати 200 грн. своєму знайомому, у якого він позичав гроші для ОСОБА_10 , а потім поїхав додому. З ранку йому зателефонував брат та повідомив, що його шукає поліція, після чого він сам зателефонував дільничному та зізнався, що побив людину молотком та повідомив, що знаходиться у себе дома. Через 15 хв. його забрали до відділення поліції. Наміру вбивати потерпілого він не мав, розкаюється у вчиненому, просив суворо не карати.
На переконання колегії суддів, вина ОСОБА_7 у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України підтверджується дослідженими у суді належними та допустимими доказами, на підставі яких судом першої інстанції зроблено правильний висновок про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину за який його засуджено, а саме:

показаннями потерпілого ОСОБА_10 , який суду показав, що 25.07.2018 року він зі своїм братом ОСОБА_17 позичив гроші в сумі 200 грн. у ОСОБА_7 26.07.2018 року близько другої години ночі до нього додому прийшов ОСОБА_7 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння, попросив поїсти. Під час розмови ніяких суперечок між ними не виникало, про гроші мова не йшла. Потім він ліг спати на диван, обличчям до стіни, а ОСОБА_7 залишився у кухні. Під час сну він відчув удар кувалдою по голові та знепритомнів. Повернувшись до свідомості, побачив, як ОСОБА_7 стоїть поруч, щось говорить про гроші, які він йому позичав, і витирає його наволочкою, оскільки він був у крові. Він не зміг згадати, чи надавав ОСОБА_7 йому іншу медичну допомогу та про що вони з ним розмовляли, після того, як він отямився. Через деякий час ОСОБА_18 пішов. Потерпілий зателефонував своєму брату, який викликав швидку допомогу. Кувалда, якою його вдарив ОСОБА_7 по голові, була вагою 2 кг і вона лежала у веранді. Вважає, що ОСОБА_19 наніс йому 3-4 удари, два удари були нанесені по голові та один або два удари по спині.Пізніше він дізнався, що його брат повернув позичені гроші ОСОБА_7 цього ж дня. Самого ОСОБА_7 він знає з дитинства і переконаний, що обвинувачений не бажав йому смерті, оскільки мав можливість позбавити його життя, але цього не зробив, крім того, між ними не виникало будь-яких конфліктів, їх стосунки були добрі. Зі слів дільничного йому відомо, що ОСОБА_7 особисто заявив в поліцію про свої дії. Просив обвинуваченого суворо не карати.
Також, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України об`єктивно підтверджується наданими стороною обвинувачення належними і допустимими письмовими доказами, які всебічно перевірені судом першої інстанції, зокрема:

протоколом огляду місця події від 26.07.2018 року, проведеного за участю понятих, в ході якого оглянута територія домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_2 , де в кімнаті виявлено штори, підодіяльник, кувалду з дерев`яним руків`ям, подушку, скляну чашку та ліжко зі слідами речовини бурого кольору(т.2 арк.к.п.1-11);
протоколом огляду предметів від 26.07.2018 року, в ході проведення якого оглянуті упакування, в яких містяться штори, підодіяльник, кувалда з дерев`яним руків`ям, подушка, скляна чашку зі слідами речовини бурого кольору та змив речовини бурого кольору з ліжка(т.2 арк.к.п.12-13);
протоколом огляду місця події від 26.07.2018 року, в ході проведення якого з приміщення лікарні вилучені чоловічі спортивні штани сірого кольору, кросівки чорного кольору та простирадло зі слідами речовини бурого кольору(т.2 арк.к.п.16);
протоколом огляду предметів від 26.07.2018 року, під ча проведення якого оглянуто упакування зі чоловічими спортивними штанами сірого кольору, кросівки чорного кольору та простирадло зі слідами речовини бурого кольору(т.2 арк.к.п.17);
протоколом огляду місця події від 26.07.2018 року, в ході проведення якого оглянуто домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 , де виявлені та вилучені чоловічі шорти чорного кольору(т.2 арк.к.п.20-23);
протоколом огляду місця події від 04.08.2018 року, проведеного за адресою: АДРЕСА_2 , в ході якого з кухні виявлено та вилучено два ножі та полімерну пляшку(т.2 арк.к.п.26-33);
протоколом слідчого експерименту від 27.09.2018 року, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_10 , в ході якого він розповів та показав, в якій обстановці ОСОБА_7 26.07.2018 року наносив йому удари(т.2 арк.к.п.36-44);
протоколом отримання зразків для експертизи від 26.07.2018 року, в ході якого у ОСОБА_7 відібрані зразки крові для проведення судово-імунологічної експертизи(т.2 арк.к.п.53);
протоколом отримання зразків для експертизи від 26.07.2018 року, в ході якого у ОСОБА_10 відібрані зразки крові для проведення судово-імунологічної експертизи(т.2 арк.к.п.55);
висновком судово-медичної експертизи № 588 від 14.08.2018 року, якою встановлено групу крові ОСОБА_10 ,(т.2 арк.к.п.56-57);
висновком судово-медичної експертизи № 589 від 14.08.2018 року, якою встановлено групу крові ОСОБА_7 ,(т.2 арк.к.п.58-59);
висновком судово-медичної експертизи № 590 від 08.09.2018 року, згідно якої на марлевих тампонах-змивах з ліжка і килимка, вилучених під час огляду місця події 26.07.2018 року, знайдено кров людини, яка може належати потерпілому ОСОБА_10 і не може належати ОСОБА_18 (т.2 арк.к.п.60-62);
висновком судово-медичної експертизи № 103 від 21.08.2018 року, згідно якої з бойка молотка, вилученого під час огляду місця події 26.07.2018 року, знайдена кров людини, походження якої ОСОБА_10 не виключається та повністю виключається її походження від підозрюваного ОСОБА_7 (т.2 арк.к.п.65-67);
висновком судово-медичної експертизи № 551 від 18.09.2018 року, згідно якої: 1. У ОСОБА_10 мались тілесні ушкодження у вигляді а) відкритої черепно-мозкової травми: вдавленого перелому правої тім`яної ділянки по парасагітальній лінії, забою головного мозку, рани правої тім`яної ділянки, пневмоцефалія; б) закритої травми грудної клітини: перелому 9 ребра справа по задній підпахвовій лінії, 7,8 ребер зліва по підпахвовим лініям, двухстороннього частково пневмотораксу, забою лівої легені; в) рани на верхній губі справа та травматичного видалення 11, 21, 22 зубів на верхній щелепі зліва, травматичного вивиху 23 зуба справа. 2.4. Дані тілесні ушкодження утворились від травматичного контакту з тупим об`єктом (об`єктами), при чому форма травмуючої поверхні, що спричинила ушкодження у вигляді вдавленого перелому правої тім`яної ділянки була обмеженою, індивідуальні властивості, які б могли залишитись в пошкодженнях не описані в меддокументації, могли утворитись в строк, вказаний в ухвалі суду, та відносяться до категорії: - відкрита черепно-мозкова травма: вдавлений перелом правої тім`яної ділянки по парасагітальній лінії, забій головного мозку, рана правої тім`яної ділянки, пневмоцефалія - до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент спричинення; тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітини: перелому 9 ребра справа по задній підпахвовій лінії, 7, 8 ребер зліва по підпахвовим лініям, двухстороннього часткового пневмотораксу, забою лівої легені - до категорії середньої ступені тяжкості, які викликали тривалий розлад здоров`я, строком понад 21 добу, ушкодження у вигляді рани на верхній губі з ушкодженням зубів - до категорії легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я, строком понад 6 до 21 доби. 6. Враховуючи форму та розміри рани (4 х 1см), а також форму та розміри вдавленого перелому тім`яної ділянки голови справа (4 х 5см) вважаю, що дані тілесні ушкодження могли утворитись від травматичного контакту з об`єктом, що мав пласку обмежену поверхню та вірогідно прямокутну або квадратну форму, яким міг бути в тому числі і бойок молотка. 7. Положення потерпілого в момент нанесення йому тілесних ушкоджень могло бути самим різноманітним, та змінюватись в процесі нанесення тілесних ушкоджень. 8. Механізм та локалізація тілесних ушкоджень, виявлених при проведенні судово-медичної експертизи у ОСОБА_10 відповідає механізму, на який він вказує в протоколі допиту від 28.07.2018 року (т.2 арк.к.п.70-73);
висновком судово-психіатричної експертизи № 336 від 04.09.2018 року, згідно якої ОСОБА_7 в момент скоєння правопорушення психічним захворюванням не страждав, не знаходився в тимчасовому хворобливому стані. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Підпадає під дію ч.1 ст.19 КК України. У відношенні інкримінуємого правопорушення, ОСОБА_7 слід вважати осудним. На час проведення експертизи ОСОБА_7 психічним захворюванням не страждав, заходів медичного характеру не потребував.(т.2 арк.к.п.74-76).
Оцінивши наведені вище зібрані у кримінальному провадженні докази і доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, колегія суддів вважає, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину за який його засуджено доведена, суд першої інстанції розглянувши матеріали кримінального провадження правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, про те, що місцевим судом безпідставно перекваліфіковано дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, не заслуговують на увагу враховуючи наступне.
Згідно із ч. 1 ст. 115 КК України, умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Умисне вбивство відрізняється від умисного тяжкого тілесного ушкодження, при цьому визначальним є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій.
Відповідно до статті 121 КК України умисне тяжке тілесне ушкодження є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.
При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій, зокрема: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.
При цьому, для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів слід виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, а саме враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Характерною ознакою прямого умислу є бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння - щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса.
Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.
Частиною 1 статті 15 КК України передбачено, що замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, отже він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.
Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.
Умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, однак замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що вина особа усвідомлювала суспільну небезпечність своїх дій, передбачала можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажала її настання, проте смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.
Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що кваліфікуючи дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, органами досудового розслідування залишено поза увагою диспозицію ч. 1 ст. 115 КК України, згідно якою вбивство може бути вчинено лише за наявності прямого умислу на позбавлення життя потерпілого, тобто коли особа усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки і бажає їх настання.
Якщо такий умисел не встановлено, або особа діяла не з конкретизованим умислом, то такі дії слід кваліфікувати за наслідками, які фактично настали.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 молотком завдав ОСОБА_10 декілька ударів по голові і тулубу. При цьому обвинувачений не заперечує, що наносив удари потерпілому, і діяв умисно, однак показав, що не бажав настання смерті потерпілого. Після того, як потерпілий відчув сильний біль від ударів нанесених обвинуваченим, ОСОБА_10 сказав ОСОБА_7 , що йому важко дихати і обвинувачений добровільно припинив свій напад та почав перев`язувати потерпілого і витирати з його тіла кров.
Разом з цим, потерпілий показав суду, що відносини між ним та обвинуваченим були добрі, причини нападу на нього ОСОБА_7 не було, і як би обвинувачений бажав його смерті, маючи реальну можливість позбавити його життя, то довів би свій намір до завершення.
При цьому, обвинувачений наніс удари по тілу ОСОБА_10 , не обираючи конкретну частину тіла. Він не мав наміру нанести цілеспрямований удар у визначений орган або місце. Хаотичність нанесення ударів підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 551 від 18.09.2018 року, відповідно до якого тілесні ушкодження, наявні у потерпілого, знаходяться на різних частинах тіла, переважна більшість яких відноситься до категорії легких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Лише тілесні ушкодження, пов`язані з травмою голови, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя в момент спричинення.
Хронологія нанесення ударів в поєднанні з їх локалізацією, свідчить про відсутність окремої спрямованості, оскільки обвинувачений спочатку наніс потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, потім легкі тілесні ушкодження та ушкодження середньої тяжкості.
Обвинувачений перебував у дружних відносинах з потерпілим, свідків вказаних подій не було. Під час нанесення ударів потерпілому, обвинувачений мав перевагу над останнім, оскільки він відпочивав.
Усвідомлюючи що ОСОБА_10 залишився живим, ОСОБА_7 мав реальну можливість безперешкодно продовжити власні злочинні дії по нанесенню ударів ОСОБА_10 , однак за власною волею він цього не зробив і утримався від подальших протиправних дій.
Продовженню злочинних дій, за наявності відповідних намірів ОСОБА_7 ніщо не заважало. Припинивши наносити удари ОСОБА_20 , обвинувачений надав потерпілому медичну допомогу, тобто усвідомив свою вину, та намагався запобігти тяжким наслідкам та вживши всіх заходів щодо надання ОСОБА_20 медичної допомоги, яку міг надати.
На переконання колегії суддів, наведене беззаперечно свідчить про відсутність умислу у обвинуваченого ОСОБА_7 на вбивство потерпілого ОСОБА_10 .
Отже, враховуючи спрямованість ударів, які наніс обвинувачений ОСОБА_7 по тілу потерпілого ОСОБА_10 , відсутність наміру пошкодження конкретного органу, поведінку ОСОБА_7 після нанесення тілесних ушкоджень, у обвинуваченого був умисел саме на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 на ґрунті раптово виниклого особистого неприязного відношення до останнього.
Наведені вище дії ОСОБА_7 повністю охоплюються диспозицією ч. 1 ст. 121 КК України, а саме, як умисні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.
Враховуючи викладене, оцінивши та проаналізувавши по справі докази, зокрема, показання обвинуваченого та потерпілого, висновки судово-медичних експертиз, враховуючи спосіб, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, заподіяних потерпілому, причини їх заподіяння та припинення злочинних дій, поведінку ОСОБА_7 після вчинення злочину, а також ставлення до наслідків своїх дій, і ставлення до таких дій ОСОБА_10 , місцевий суд правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Будь яких інших доводів, щодо незаконності вироку суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено та не надано під час апеляційного розгляду справи.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції в повній мірі врахував тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, є тяжкими злочином.

Згідно роз`яснень п. п. 1,3 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись засад покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, тощо).

Положеннями ч. 2 ст. 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Обставини, що пом`якшують покарання, суд правильно визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Обставини, що обтяжують покарання відсутні.

Характеризуючи особу обвинуваченого, суд врахував, що він за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, офіційно не працює, раніше судимий, вчинив злочин в період іспитового строку. Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 336 від 04.09.2018 року вважається осудним, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.
Врахувавши тяжкість вчиненого, особу обвинуваченого, який вчинив злочин в період іспитового строку, належних висновків для себе не зробив, місцевий суд дійшов правильного висновку що виправлення і перевиховання ОСОБА_7 можливе лише в місцях ізоляції його від суспільства і підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні.
Приймаючи до уваги наявність обставин, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, ставлення обвинуваченого до вчиненого, поведінку після вчинення злочину, добровільне повідомлення про вчинення злочину, відсутність обтяжуючих обставин та претензій з боку потерпілого, який просив суворо не карати обвинуваченого, місцевий суд обгрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання ближче до найменшої межі передбаченої санкцією ч. 1 ст. 121 КК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання, призначеного цим вироком, місцевий суд частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Бобринецького районного суду Кіровоградської області, і призначив покарання, яке буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Істотних порушень норм кримінального та кримінального процесуального закону які б могли стати підставою для скасування або зміни вироку суду, апеляційним судом не встановлено.

На підставі викладеного, апеляційна скарга прокурора підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408, 409, 413, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2020 року, стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а обвинуваченим з моменту отримання її копії.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4