ПОСТАНОВА
іменем України
10 березня2020 року
м. Київ
справа № 159/1716/18
провадження № 51-4534км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,
засуджених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8
(у режимі відеоконференції),
прокурора ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скаргизахисників ОСОБА_8 і ОСОБА_7 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 листопада 2018 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 25 червня 2019 року у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, зареєстрованого в АДРЕСА_1 ,
та
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 ,
засуджених за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вирокомКовельського міськрайонного суду Волинської області від 16 листопада 2018 року засуджено ОСОБА_5 і ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК до покарання увиді позбавлення волі на строк 5 років кожного. На підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом часткового складання призначеного покарання за цим вироком та за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2018 року ОСОБА_10 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 25 червня 2019рокувирок місцевого суду залишив без змін.
Суд визнав ОСОБА_5 і ОСОБА_6 винуватимиу вчиненні за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_11 ще й повторно грабежу, за обставин, детально викладених увироку.

Як установив суд,12 лютого 2018 рокублизько 06:06 навпроти кафе «Бочка» на вул. П. Могили, 2 у м. КовеліСмислов В. В. ОСОБА_12 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, спільно завдали ОСОБА_13 ударів в голову та по тулубу, заподіявши цим легких тілесних ушкоджень і відкрито викрали належне потерпілому майно на загальну суму 37 754 грн.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, як випливає з її змісту,захисник ОСОБА_8 просить змінити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) судові рішення щодо ОСОБА_6 , перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 186 на ч. 1 ст. 125 КК. Суть доводів скаржника зводиться до того, що суди нижчих інстанцій не дали належної оцінки доказам, залишили поза увагою те що ОСОБА_6 лише спричинив потерпілому тілесних ушкоджень, однак не викрадав майна. Крім того, вказує, що потерпілий та інші присутні особи не усвідомлювалифакту викрадення майна. Також захисник наголошує, що суд безпідставно врахував показання свідка ОСОБА_14 , викладені в протоколі пред`явлення особи для впізнання.
У касаційній скарзі ОСОБА_15 просить скасувати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судові рішення щодо ОСОБА_5 і відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу закрити кримінальне провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів та вичерпанням можливостей їх отримання. Обґрунтовуючи свої вимоги захисник зазначає, що в основу обвинувального вироку було покладено недопустимі докази, а саме протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_14 , протокол огляду речей від 15 лютого 2018 року; показання свідка ОСОБА_14 , викладені в протоколі пред`явлення особи для впізнання. Також захисник посилається на те, що затриманому ОСОБА_5 було невчасно роз`яснено його права. Крім того вказує, що апеляційний суд своє рішення належним чином не вмотивував і не дав відповідей на всі доводи апеляційних скарг.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції засуджені та їх захисники підтримали касаційні скарги; прокурор заперечив обґрунтованість заявлених стороною захисту касаційних вимог.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чиіншого доказу.
Згідно зі ст. 438 вказаного Кодексу Суд не вправі скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту слідства, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а при його перегляді виходить з обставин, установлених судами нижчих інстанцій.

Зі змісту касаційних скарг видно, що захисники,серед іншого,не погоджуються з установленими фактичними обставинами кримінального провадження, тоді як їх перевірки в силу статей 433,438 КПК до повноважень суду касаційної інстанції не віднесено.
Разом із тим, як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду про винуватість ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який їх засуджено, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з додержанням ст. 23 КПК й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.
Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань допитаних у ході судового слідства обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_13 , який в суді першої інстанції впізнав вобвинувачених осіб, які його били, а потім забрали гроші; даних, що містяться упротоколі пред`явлення для впізнання від 13 лютого 2018 року, протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14 лютого 2018 року; інших письмових доказах, зміст яких детально відображено у вироку.
Виконуючи законодавчі приписи, суд першої інстанції з`ясував позицію обвинуваченого ОСОБА_6 , який в судовому засіданні визнав частково свою винуватість, не заперечував фактів завдання ОСОБА_13 ударів та обшукування одягу останнього іншою особою, після чого залишення разом зі ОСОБА_5 місця події та передачу йому останнім 100 польських злотих.
З`ясував суд також позицію обвинуваченого ОСОБА_5 , котрий, не визнавши провини, не заперечував своєї присутності на місці події.
Наведені версії сторони захисту про невчинення ОСОБА_5 і ОСОБА_6 інкримінованого їм злочину суд ретельно перевірив і переконливо спростував у вироку, навівши відповідні аргументи. При цьому обґрунтовано вказав на узгодженість дій ОСОБА_5 і ОСОБА_6 під час вчинення злочину, що, окрім інших доказів,підтверджується записами з камер відеоспостереження.
Доводи, викладені в касаційних скаргах захисників про неправильну кваліфікацію дій засуджених за ч. 2 ст. 186 не можна визнати прийнятними. Як убачається з матеріалів провадження, потерпілий ОСОБА_13 у судовому засіданні повідомив, що у ході побиття його обвинуваченими він бачив як ОСОБА_5 витягує його сумку. Крім того, на одному із записівз камер відеоспостереження зафіксовано свідка ОСОБА_14 , котрий спостерігав обставини вчинення злочину, а в подальшому у ході пред`явлення особи для впізнання за фотознімками вказав на ОСОБА_5 , як на особу, яка разом з іншою особою наносили удари потерпілому, а ОСОБА_5 ще й обшукав сумку потерпілого та витягнув з неї гроші.

Отже, дослідивши у змагальній процедурі й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, оцінивши їх в аспекті ст. 94 КПК з точки зору належності, допустимості й достовірності, а також з`ясувавши передбачені ст. 91 вказаного Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять факт спільного вчинення засудженимикримінально-караного діяння проти власності.
За таких обставин винні дії ОСОБА_5 і ОСОБА_6 обґрунтовано отримали юридичну оцінку за ч. 2 ст. 186 КК, а доводи про протилежне у касаційних скаргах є неспроможними.
Сторона захисту стверджує про недопустимість протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14 лютого 2018 року. Як вбачається з матеріалів провадження, вказана слідча дія проведена із дотриманням положень ч. 7 ст. 228 КПК, а доводи сторони захисту про суттєві відмінності у фотознімках, які пред`являлись для впізнання свідку ОСОБА_14 є необґрунтованими.

Не знайшли свого підтвердження і доводи сторони захисту про порушення вимог ст. 290 КПК, як наслідок недопустимість протоколу огляду речей від 15 лютого 2018 року, оскільки з реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000319 вбачається, що 30 березня 2018 року обвинувачені та їх захисники ознайомлені з матеріалами досудового розслідування (т. 1 а.с. 11). У судових засіданнях нижчих інстанцій ніхто не заявляв про порушення вимог ст. 290 КПК, однак сторона захисту не погоджувалася із окремими доказами, які вважала недопустимими. Зазначені доводи були предметом розгляду як суду першої інстанції, так і апеляційного суду, який правильно вказав, зокрема, про те, що записи з камер відеоспостереження, визнані постановами слідчого від 15 і 21 лютого 2018 року речовими доказами, були надані добровільно.

Доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції усупереч вимогам закону, безпосередньо не допитавши свідка ОСОБА_14 , послався на ті показання, які він надав під час складання протоколу пред`явлення особи для впізнання, тобто під час досудового розслідування не можна визнати прийнятними. Місцевий суд, обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , послався у вироку на письмові докази, зокрема протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_14 .При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 228 КПК слідчий, прокурор у ході пред`явлення для впізнання зобов`язаний, окрім іншого, з`ясувати обставини за яких особа, яка впізнає бачила особу, яка пред`являється для впізнання, про що зазначає у протоколі. Як вбачається з матеріалів справи, суд пославшись у вирокуна вказаний протокол, зазначив його зміст, що не суперечить вимогам закону.

Що стосується доводів ОСОБА_16 про порушення права на захист ОСОБА_5 , оскільки він був затриманий раніше, ніж зазначено в протоколі, то вони не дають Суду підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки на обґрунтування вироку та ухвали суди не посилалися на будь-які показання, які давав засуджений в цей період часу, а тому можливі порушення його правне вплинули на правильність висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні спільно із ОСОБА_6 злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Призначене засудженим покарання є справедливим, відповідає його меті й загальним засадам, визначеним у статтях 50, 65 КК.
Вирок місцевого суду не суперечать вимогам ст. 370 КПК.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 і ОСОБА_6 заапеляційними скаргамисторони захисту та обвинувачення, належним чином перевірив усі викладені у них доводи та, навівши підстави прийнятого рішення, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених вимог.
Ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, не встановлено. Тому подані касаційні скарги не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 листопада 2018 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 25 червня 2019року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників ОСОБА_8 ОСОБА_17 без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_18 ОСОБА_2 ОСОБА_19 єва