Справа № 175/3383/19
Провадження № 1-кп/175/161/19
Вирок
Іменем України

11 лютого 2020 року
Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі колегії:
головуючого - судді ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретареві ОСОБА_4
за участю сторін: прокурора ОСОБА_5

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

а також потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське кримінальне провадження №0000451 відносно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м.Красноармійськ Донецької області, громадянина України, ІПН не відомий, з вищою освітою, одруженого, засновник Громадської організації «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.149 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у м.Добропілля Донецької області, громадянина України, ІПН не відомий, з середньою освітою, неодруженого, засновник Громадської організації «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого;

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.2 ст.149, ч.3 ст.357 КК України -

встановив:

Обвинувачені ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , вступивши в попередню змову на початку 2016 року створили Громадську організацію «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», яка розташована за адресою: Дніпропетровська область Дніпровський район сел.Дослідне вул. Авіаторів, буд. №13, куди почали шляхом обману під приводом надання допомоги поміщати соціально незахищених людей та безхатченків, з метою подальшої їх трудової експлуатації на підприємствах м. Дніпра.

Так ОСОБА_14 взяв на себе обов`язки, в які входили: безпосередній пошук та вербування соціально незахищених осіб, зустрічатися з вказаними особами та використовуючи їх уразливий стан або обманом висловлювати обіцянки щодо надання житла та поліпшення побутових умов, не повідомляючи їм свої реальні злочинні наміри, а саме трудову експлуатацію на різних об`єктах м. Дніпро з метою збагачення за їх рахунок, а інший учасник кримінального правопорушення ОСОБА_13 посилаючись на віру в Бога та представляючись пастором, тим самим підсилюючи довіру останніх, а також в правильності прийнятого ними рішення про поміщення до Громадської організації «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район сел. Дослідне, вул. Авіаторів, буд. 13, з метою проходження начеб то реабілітації, використовуючи уразливий стан збіг складних особистих і сімейних обставин, а також обман вводив потерпілих в оману і повідомляв, що пропоновані умови значно поліпшать їх матеріальне становище та побутові умови, при цьому приховав свої злочинні наміри трудової експлуатації на підприємствах м.Дніпра з метою збагачення.

Так, на початку 2016 року ОСОБА_13 і ОСОБА_14 отримавши добровільну згоду ОСОБА_15 на поміщення до Громадської організації «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», діючи згідно умислу по відношенню ОСОБА_15 помістили до вказаної організації останню, де почали утримувати та залучати до трудової діяльності на різних об`єктах м. Дніпра.

В подальшому ОСОБА_13 і ОСОБА_14 реалізуючи злочинний умисел, спрямований на здійснення торгівлі людьми, а саме трудової експлуатації, залучили ОСОБА_16 до роботи на сміттєзвалище, яке розташоване на ж/м Ігрень в м. Дніпро, за що в подальшому отримали грошову винагороду, яку витратили в своїх інтересах.

Крім того, обвинувачені ОСОБА_13 і ОСОБА_14 наприкінці лютого 2018 року отримавши добровільну згоду ОСОБА_17 на поміщення до Громадської організації «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», помістили до вказаної організації потерпілого ОСОБА_17 , де почала утримувати та залучати до трудової діяльності на різних об`єктах м.Дніпра.

В подальшому обвинувачені ОСОБА_13 і ОСОБА_14 реалізуючи спільний злочинний умисел, залучили потерпілого ОСОБА_17 до роботи двірником на ж/м Тополя-2 в м. Дніпро, за що в подальшому отримали грошову винагороду, яку витратили в своїх інтересах.

Продовжуючи свою злочинну діяльність ОСОБА_13 і ОСОБА_14 на початку вересня 2018 року отримавши добровільну згоду ОСОБА_18 на поміщення до Громадської організації «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», де помістили до вказаної організації останнього і почали утримувати та залучати до трудової діяльності на різних об`єктах м. Дніпро.

В подальшому ОСОБА_13 і ОСОБА_14 залучили ОСОБА_19 протягом двох місяців до роботи на підприємство «Міропласт», яке розташоване за адресою: м.Дніпро, вул. Курсантська, 10, за що в подальшому отримали грошову винагороду, яку витратили в своїх інтересах.

Крім того, наприкінці травня 2019 року ОСОБА_13 і ОСОБА_14 отримавши добровільну згоду ОСОБА_12 на поміщення до Громадської організації «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», помістили до вказаної організації останнього, де почали утримувати та залучати до трудової діяльності на різних об`єктах м. Дніпра.

В подальшому ОСОБА_13 реалізуючи спільний з ОСОБА_20 злочинний умисел, спрямований на здійснення торгівлі людьми, а саме трудової експлуатації, діючи за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів залучили ОСОБА_12 до роботи двірником на ж/м Тополя-2 в м. Дніпро, за що в подальшому отримали грошову винагороду, яку витратили в своїх інтересах.

Таким чином, ОСОБА_13 і ОСОБА_14 діючи шляхом вербування та обману залучали потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 та ОСОБА_12 до трудової експлуатації на об`єктах м. Дніпро, отримуючи за це грошову винагороду..

Крім того, обвинувачений ОСОБА_14 на початку вересня 2018 року, більш точної дати та часу в ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим, знаходячись за місцем розташування Громадської організації «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», для своєї впевненості, що ОСОБА_18 не покине місце розташування Громадської організації «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», шахрайським шляхом заволодів паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серія НОМЕР_1 виданий Індустріальним РВ ДМУ ГУМВД України в Дніпропетровській області від 05.12.1996 р., який належить потерпілому ОСОБА_18 , обмеживши таким чином реалізацію прав і законних інтересів потерпілого ОСОБА_22 .

Після чого помістив вказаний паспорт громадянина України в своїй кімнаті, яка знаходиться на другому поверсі буд. АДРЕСА_4 де почав зберігати до 04.06.2019 року.

Так, 04.06.2019 на підставі ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_23 було проведено санкціонований обшук за місцем мешкання ОСОБА_9 в ході якого було виявлено та вилучено паспорт громадянина України, який належить потерпілому ОСОБА_24 .

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_13 свою провину визнав і пояснив, що з осені 2014 року він зі своєю дружиною та обвинуваченим ОСОБА_20 почали допомагати продуктами харчування людям, які не мають де мешкати і соціально незахищені. Згодом вони для таких осіб почали орендувати будинок та заснували релігійний центр допомоги Громадської організації «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», для цих осіб. Згодом тих хто мешкав в центрі він як керівник почав залучати до праці на різних об`єктах, до праці залучались ті хто мав змогу за станом здоров`я виконувати роботу. Грошових коштів за виконану роботу їм не надавали. Всі гроші витрачались на харчування, оренду житла, ліки, одяг та інші побутові витрати мешканців центру. Підтвердив також пояснення потерпілих, яких було допитано в судовому засіданні. Зокрема пояснення потерпілої ОСОБА_15 , яка потрапила до центру, оскільки не мала місця проживання разом зі своєю дитиною. Її ставлення до дитини було не належним, неодноразово попереджував потерпілу, що її можуть позбавити батьківських прав, тому коли вона залишила дитину знову, обвинувачений відвіз її до дитячого будинку «Добре вдома». Особисті документи мешканців центру, а саме паспорти також вилучались оскільки були ризики крадіжок цих документів особами які вже відбували покарання за злочини проти власності. Додатково повідомив, що центр був заснований лише з наміру допомогти людям, про те що порушує закон навіть не знав. Просив суд суворо не карати та врахувати його щире каяття і намір разом з дружиною усиновити дитину.

Обвинувачений ОСОБА_14 у судовому засіданні свою провину також визнав, підтвердив показання ОСОБА_25 дані в судовому засіданні, що дійсно з осені 2014 року він разом з ОСОБА_26 , і його своєю дружиною надавали людям які мешкають на вокзалі продукти харчування. Згодом вони для таких осіб заснували релігійний центр допомоги. Згодом тих хто мешкав в центрі він, як керівник почав залучати до праці на різних об`єктах, до праці залучались ті хто мав змогу за станом здоров`я виконувати роботу. Грошових коштів за виконану роботу працівникам не видавали. Підтвердив також пояснення потерпілих, яких було допитано в судовому засіданні, що вони працювали за його вказівками на полігонах, складах та сміттєзвалищах. Особисті документи мешканців центру, а саме паспорти, трудові книжки, банківські картки також вилучались оскільки були ризики крадіжок цих документів. Додатково повідомив, що центр був заснований лише з наміру допомогти людям, про те що порушує закон не розумів, має намір і надалі допомагати соціально незахищеним людям. Просив суд суворо не карати та врахувати його щире каяття.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_27 пояснила, що вона знайома з обвинуваченими як із засновниками «Центру соціальної допомоги «Квант Милосердя» у зв`язку з її тяжкими життєвими обставинами у період з 2015 по 2016 рік коли їй не було де мешкати, вона разом з дитиною мешкали у центрі, який розташований за адресою буд. АДРЕСА_4 її перебування у вказаному центрі починалося з добровільного бажання, обвинувачені не повідомили їй про необхідність працювати. Її паспорт, свідоцтво про народження дитини та інші документи, що посвідчують особу у неї відібрав обвинувачений ОСОБА_28 . На період перебування у центрі вона систематично залучалась до праці на сміттєзвалищі та автовокзалі, заробітну плату за це не отримувала, свою банківську картку на яку надходили гроші на утримання дитини щомісячно у розмірі 1400 грн, також віддала обвинуваченим. Вказівки щодо розпорядку трудового дня їй надали самі обвинувачені, роботи полягали у зборі пластикових пляшок та поліетилену. Через деякий час вона разом з дитиною втекла з центру, але її знайшли та шляхом погроз щодо позбавлення її батьківських прав змусили повернутись. Трудових договорів щодо виконання робіт на різних об`єктах м. Дніпра вона не укладала. Після другої спроби втечі її доньку обвинувачений ОСОБА_13 віддав до притулку. Додатково повідомила, що їй відомо про отримання іншими мешканцями центру грошових коштів близько 100 грн на день за виконані різноманітні роботи. У серпні місяці дружина ОСОБА_25 намагалась її знайти, це їй повідомили працівники центру «Добре вдома». Пояснила, що й зараз побоюється за свою доньку. Міру покарання відносно обвинувачених просила призначити не пов`язану з позбавленням волі.

У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_29 пояснив, що обвинувачені є керівниками «Центру соціальної допомоги «Квант Милосердя» у зв`язку з сімейними обставинами у період з березня 2018 року він перебував у вказаному центрі, оскільки іншого житла він не мав. Здебільшого інші люди, які там перебували є безпритульні та інваліди і на той період їх у центрі було близько 70 осіб. У період мешкання він залучався до праці на різних базах у м. Дніпро, де працював двірником, заробітну плату за працю не отримував усі зароблені кошти надходили на картку керівників. Графік роботи був шість днів на тиждень, де за день він заробляв близько 200 грн, які надходили на карту керівників центру. Документи, що посвідчують його особу, трудову книжку і військовий квиток віддав на зберігання ОСОБА_30 . Трудових договорів щодо виконання робіт на різних об`єктах м. Дніпра не укладав. Міру покарання відносно обвинувачених просив призначити без позбавлення волі.

У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_31 пояснив, що він є пенсіонером і переселенцем з м. Донецька знайомий з обвинуваченими як із засновниками «Центру соціальної допомоги «Квант Милосердя» у період з травня 2019 року він там мешкав. В центрі зокрема перебували інваліди і інші соціально не захищенні люди, які разом з ним постійно залучались до роботи. Графік роботи був з понеділка по п`ятницю, інколи і в вихідні. Заробітну плату не отримував, а лише видавали протерміновані продукти харчування вранці які вони також брали як обід на роботу, ОСОБА_32 , він віддав свій паспорт та ідентифікаційний код. Трудових договорів щодо виконання робіт на різних об`єктах м. Дніпра він не укладав, до праці разом з ним залучались інші мешканці центру, заробітна плата у розмірі 350 грн на день надходила безпосередньо ОСОБА_33 центрі також проходили релігійні проповіді під виконанням ОСОБА_34 , де збиралось близько 40 чоловік кожного вечора та читали ОСОБА_35 . Міру покарання відносно обвинувачених просив призначити не пов`язану з позбавленням волі.

Потерпілий ОСОБА_18 у судове засідання не з`явився прокурор надав заяву від його імені про розгляд справи без його участі і призначення покарання обвинуваченим без позбавлення волі.

Провина обвинувачених підтверджена письмовими доказами, а саме матеріалами кримінального провадження №0000451:

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 20.02.2019 року, з якого убачається, що потерпіла ОСОБА_27 повідомила про вчинення відносно неї обвинуваченими ОСОБА_26 і ОСОБА_20 дії, що змушували проти її волі жебракувати та працювати на підприємствах м. Дніпра, де останні отримували за це грошову винагороду і у період часу з червня 2015 року по травень 2016 року утримували її та малолітню дитину в будинку АДРЕСА_4 (т.1,а.п.9-10);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.03.2019 року за участю потерпілої ОСОБА_27 в ході проведення якого остання на фото № 4 впізнала ОСОБА_25 як особу, яка запрошувала її до реабілітаційного центру «Квант милосердя» та утримував її там у період з 2015 по 2016 рік, а також примушував їздити на працю до підприємств м. Дніпро (т. 1 а.п. 59-60);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.03.2019 року за участю потерпілої ОСОБА_27 в ході проведення якого остання на фото № 2 впізнала ОСОБА_34 , який разом з ОСОБА_13 утримував її у реабілітаційному центрі «Квант милосердя» у період з 2015 по 2016 рік, а також примушував їздити на працю до підприємств м.Дніпро (т. 1 а.п. 61-62);

- протоколом обшуку від 04.06.2019 року, із якого убачається, що за участю понятих і обвинуваченого ОСОБА_34 під час огляду будинку АДРЕСА_4 було оглянуто приміщення та кімнати, де виявлено коробки з документами і паспорта на ім`я громадян України, зокрема потерпілих (т.2,а.п.151-155);

- протоколом огляду місця події від 04.06.2019 року, із якого убачається, що за участю спеціаліста під час огляду території будинку АДРЕСА_4 і самого будинку було оглянуто приміщення та кімнати, де було виявлено особисті речі мешканців, в ході проведеного огляду нічого не вилучалось (т.2,а.п.156-160);

- протоколом обшуку від 04.06.2019 року, із якого убачається, що за участю понятих, спеціаліста і обвинуваченого ОСОБА_25 під час огляду кв. АДРЕСА_5 було оглянуто домоволодіння і приміщення кімнат, де в кімнаті №1 виявлено чоловічу сумку з гаманцем, де в ньому знаходились банківські картки, які належать особам, що перебувають в будинку «Квант милосердя», при огляді інших кімнат було виявлено папки з документами, зокрема договори оренди (т.2,а.п.164-168);

- протоколом обшуку від 04.06.2019 року та фото-таблиця до нього, із якого убачається, що за участю понятих і спеціаліста під час огляду будинку АДРЕСА_6 було оглянуто домоволодіння і приміщення кімнат, де виявлено документи у вигляді трудової книжки, військові квитки, паспорти, банківські картки, договори. В кімнатах брудно, антисанітарні умови у яких перебувають діти та дорослі (т.2,а.п.182-187);

- протоколом огляду від 07.06.2019 року, відповідно до якого було оглянуто документи, що вилучені під час обшуку за адресою: АДРЕСА_2 (т.3,а.п.17-24);

- постановою про визнання речовими доказами від 05.06.2019 року, із якої убачається, що документи вилучені під час обшуку за адресою: АДРЕСА_2 визнано речовими доказами та поміщенні в спеціальні пакети №№7134699, 7136844, 7137043, ЕХТ 0202092, 7136782, 7136821, 7136781, INZ 4053371, INZ 4053797, INZ 4053796, INZ 4053795 до камери схову речових доказів ДВП ГУНП (т.3,а.п.25-31);

- протоколом проведення слідчого експерименту та фото-таблицею до нього за участю потерпілого ОСОБА_12 , від 02.07.2019 року, із якого убачається, що потерпілий у присутності понятих розповів про обставини вчиненого відносно нього злочину та прибувши до Громадської організації «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя» розповів та показав, де саме його залучали до праці (т.3,а.п.212-217);

- протоколом проведення слідчого експерименту та фото-таблицею до нього за участю потерпілої ОСОБА_15 , від 04.07.2019 року, із якого убачається, що потерпіла у присутності понятих розповіла про обставини вчиненого відносно неї злочину та прибувши до центру «Квант Милосердя», розповіла та показала, де її залучали до праці (т.3,а.п.218-222);

- протоколом проведення слідчого експерименту та фото-таблицею до нього за участю потерпілого ОСОБА_19 , від 08.07.2019 року, із якого убачається, що потерпілий у присутності понятих розповів про обставини вчиненого відносно нього злочину та прибувши до центру «Квант Милосердя», де він мешкав і розповів та показав, де саме його залучали до праці на інших об`єктах (т.3,а.п.236-240);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01.07.2019 року за участю потерпілого ОСОБА_19 в ході проведення якого останній на фото № 2 впізнав ОСОБА_34 як особу, яка примушувала його їздити на працю до підприємств м. Дніпра і був головним у будинку АДРЕСА_4 (т.3 а.п. 241-242);

- протоколами за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 10.06.2019 року з додатками, які підтверджують телефонні розмови обвинувачених щодо залучення осіб до роботи на об`єктах м.Дніпра (т.4,а.п.32-142);

З огляду на вищевикладене, всі дії, направлені на аудіо контроль за ОСОБА_26 і ОСОБА_20 з боку правоохоронних органів - санкціоновані судом, дозволи на проведення даних дій - отримані у встановленому законом порядку. Відповідно, вказані докази є належними та допустимими в цій справі, повністю узгоджуються між собою і у своїй сукупності є достатніми для прийняття рішення про винуватість обвинувачених.

Таким чином, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на розгляд суду сторонами, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, безпосередньо дослідивши надані докази стороною обвинувачення, давши їм оцінку згідно з вимогами ст.94 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про повну доведеність вини ОСОБА_25 і ОСОБА_34 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, і їх дії кваліфікує за ч.2 ст.149 КК України як торгівля людьми, тобто вербування та експлуатація праці людини, вчинена щодо кількох осіб за попередньою змовою групою осіб, та умисні дії ОСОБА_34 за ч.3 ст.357 КК України як незаконне заволодіння будь-яким способом паспортом.

Про це свідчать встановлені конкретні обставини, логіка розвитку подій, характер встановлених стосунків між обвинуваченими та потерпілими ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , і ОСОБА_18 , протоколи слідчих дій.

Суд критично ставиться до пояснень обвинувачених ОСОБА_25 , і ОСОБА_34 , в тій частині, що вони не усвідомлювали, що в даному випадку вчинюють злочин, а вважали свої дії добрим, благодійним вчинком, які допомагають соціально незахищеним людям.

Аналізуючи вказані висловлювання обвинувачених, можна зробити висновок, що вони були обізнані, що в даному випадку діяльність їх центру, має систематичний, організований характер, яка тривала не один рік. Вони були достеменно обізнані щодо всіх умов порядку виконання робіт потерпілими та підтвердили, що надавали їм ці розпорядження. З огляду на вищевикладене, суд розцінює версію, викладену обвинуваченими щодо вчинення ними дій, з метою благодійності на користь потерпілих - як бажання обвинувачених уникнути суворої відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення (злочин).

Зокрема колегія суддів критично ставиться до показань обвинуваченого ОСОБА_25 , що ним були дані в судовому засіданні в тій частині, що в даному випадку його дії по відношенню до потерпілої ОСОБА_15 , можна розцінювати як бажання допомогти.

Так, згідно пояснень потерпілих в судовому засіданні, на час знайомства з ОСОБА_26 , і ОСОБА_20 , вони опинились в скрутній ситуації, за відсутності постійного джерела доходу, місця проживання, складних сімейних обставин, тобто в соціально уразливому стані, пов`язаному із сукупністю тяжких особистих, сімейних чи інших обставин.

Крім того, під уразливим станом особи, згідно ч.2 примітки до ст. 149 КК України, слід розуміти зумовлений фізичними чи психічними властивостями або зовнішніми обставинами стан особи, який позбавляє або обмежує її здатність усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними, приймати за своєю волею самостійні рішення, чинити опір насильницьким чи іншим незаконним діям, збіг тяжких особистих, сімейних або інших обставин.

Проте, уразливий стан може утворюватись фізіологічними (фізичними чи психічними) властивостями або наявною соціальною ситуацією. Саме ці фактори обумовлюють вразливість і незахищеність особи та впливають на її поведінку поряд із зовнішнім впливом.

Аналізуючи поняття «соціального уразливого стану», слід зазначити, що соціальний уразливий стан може спонукати людину діяти у спосіб, що суперечить її внутрішнім цінностям та інтересам без будь-яких погроз чи обману. Перебуваючи в уразливому стані, вона може погоджуватися на вкрай невигідні та кабальні пропозиції, достатнім для чого буде лише незначне підштовхування або просте умовляння. Саме соціальний уразливий стан може змушувати людину саму виступити ініціатором власної експлуатації.

Виходячи з сукупного аналізу поведінки обвинувачених під час спілкування з потерпілими, слід вказати, що з боку обвинувачених мало місце використання певного способу впливу на потерпілих, а саме - шляхом схиляння потерпілих до вчинення певних дій виконання різноманітної роботи з використанням їх соціального уразливого стану.

Як убачається з досліджених в судовому засіданні засобів аудіо контролю, ОСОБА_13 , і ОСОБА_14 неодноразово домовлялись про залучення осіб, які мешкали у центрі, до праці та зокрема потерпілих. Саме обвинувачені шляхом викликання у потерпілих певного настрою, довіри до них, підштовхували їх до необхідності виконання робіт на зазначених ними умовах.

При цьому слід вказати, що в даному випадку воля потерпілих була лише «умовно добровільною», оскільки, незважаючи на наявність інформованої згоди, обвинувачені використовували вразливе становище потерпілих, які погодились на власну експлуатацію всупереч своїм справжнім внутрішнім інтересам тільки тому, що розраховували таким способом вирішити свої матеріальні проблеми та проблеми з місцем проживання, викликані конкретною скрутною соціальною ситуацією.

Послідовні показання потерпілих у ході кримінального провадження повністю узгоджуються з іншими доказами, і, на думку суду, логічно вписуються в картину події злочину.

Так, у відповідності до припису ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийняті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухвалені судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Докази, покладені в основу вироку, були зібрані з дотриманням процесуального законодавства, а тому розцінюються судом як допустимі.

При ухваленні вироку колегія суддів не посилається на інші матеріали кримінального провадження, які були дослідженні в судовому засіданні за письмовим клопотанням прокурора від 18.12.2019 року (а.с.п.221-222), оскільки вони не мають доказового значення.

При визначенні виду й міри покарання, суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного злочину, обставини справи й особи кожного з обвинувачених:

- ОСОБА_13 - раніше не судимий, засновник Громадської організації «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», малолітніх дітей на утриманні не має, посередньо характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря нарколога не перебуває;

- ОСОБА_14 - раніше не судимий, засновник Громадської організації «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», малолітніх дітей на утриманні не має, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря нарколога не перебуває.

Обставинами, що пом`якшують покарання обох обвинувачених, колегія суддів приймає визнання вини, щире каяття.

Обставиною, що обтяжує їх покарання, колегія суддів визнає вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Виходячи з цих вимог закону і положень ст.ст.65-67 КК України, з урахуванням обставин справи і даних про особу ОСОБА_25 і ОСОБА_34 , які вчинили особливо тяжкий злочин, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_39 і ОСОБА_32 , реальне покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.149 і ч.3 ст.357 КК України, а ОСОБА_32 за правилами ч.1 ст.70 КК України відповідно до якої при сукупності злочинів суд, призначивши покарання за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Призначаючи обвинуваченим покарання, суд виходить із того, що відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 50 КК України).

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

При призначенні покарання суд також приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини. У справі «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Виходячи із загальних засад призначення покарання, передбачених ст.ст.50, 65-67 КК України, з урахуванням обставин справи і даних про особу ОСОБА_25 , і ОСОБА_34 , які вперше притягається до кримінальної відповідальності, але вчинили особливо тяжкий злочин, суд вважає за необхідне призначити реальне мінімальне покарання, пов`язане з позбавленням волі, вважаючи, що таке покарання буде відповідати критеріям справедливості та буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_25 і ОСОБА_34 , і попередження нових злочинів як ними, так і іншими особами, без позбавлення волі , але без конфіскації майна.

Приймаючи рішення про призначення обвинуваченим ОСОБА_39 , і ОСОБА_32 , покарання у вигляді реального позбавлення волі суд, серед іншого, враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948), ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 3 Загальної Декларації прав людини кожна людина має право на життя, свободу та особисту недоторканність. Зокрема, у ст. 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

З урахуванням вище наведеного, суд вважає, що підстави для призначення ОСОБА_39 і ОСОБА_32 покарання з випробуванням із застосуванням ст.75 КК України, як про це в судових дебатах просив прокурор та сторона захисту, відсутні, навіть не зважаючи на позицію потерпілих і наявність даних про обвинувачених, зокрема які мають намір і надалі допомагати соціально незахищеним особам, а ОСОБА_13 має намір усиновити дитину, оскільки ці обставини не знижують ступінь тяжкості вчиненого особливо тяжкого злочину, та не здатні зменшити негативні наслідки скоєного діяння для потерпілих.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Судові витрати відсутні.

Відповідно до п. 11. ст. 182 КПК України застава, що не була звернена в дохід держави, повертається обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу.

Оскільки, застава в сумі 288 150,00 грн, внесена заставодавцем ОСОБА_40 , не була звернена в дохід держави та відсутні майнові стягнення, колегія суддів прийшла до висновку про повернення застави заставодавцю після набрання вироком законної сили.

Долю речових доказів суд вирішує у відповідності зі ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 376 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.149 КК України та піддати кримінальному покаранню у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

Строк покарання обчислювати по протоколу, складеному відповідно до ст.208 КПК України, тобто з 04 червня 2019 року.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою, - залишити без змін.

ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.2 ст.149 КК України, ч.3 ст.357 КК України та піддати кримінальному покаранню:

- за ч.2 ст.149 КК України - у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

- за ч.3 ст.357 КК України - у виді обмеження волі строком 2 (два) роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

Зарахувати ОСОБА_32 в строк призначеного покарання перебування під вартою з 04 червня 2019 року по 14 червня 2019 року.

Строк відбування покарання ОСОБА_32 обчислювати з моменту звернення вироку до виконання.

Міру запобіжного заходу стосовно ОСОБА_34 у вигляді застави скасувати, грошові кошти у розмірі 288 150,00 грн (двісті вісімдесят вісім тисяч сто п`ятдесят гривень), які внесені на депозитний рахунок ТУДСА України у Дніпропетровській області (одержувач: ТУДСА України у Дніпропетровській області, код одержувача: 26239738; МФО: 820172, банк: Державна казначейська служба України, м. Київ, (справа №200/5676/19-к, призначення платежу: внесення застави за ОСОБА_9 за ухвалою від 06 червня 2019 року) повернути ОСОБА_41 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН: НОМЕР_2 після набрання вироком законної сили.

Речові докази в спеціальних пакетах №№7134699, 7136844, 7137043, ЕХТ 0202092, 7136782, 7136821, 7136781, INZ 4053371, INZ 4053797, INZ 4053796, INZ 4053795 які згідно постанови старшого слідчого СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_42 від 05.6.2019 року передані на зберігання до камери схову речових доказів ДВП ГУНП повернути за належністю власникам.

Матеріальні носії інформації щодо проведення негласних слідчих (розшукових) дій, а саме: протоколи №№ 4/4-643т від 10.06.2019, 4/4-644т від 10.06.2019, 4/4-645т від 10.06.2019, 4/4-665т від 11.06.2019, 4/4-664 від 11.06.2019, 4/4-663 від 11.06.2019; електронні носії інформації - оптичні диски DVD-R: інв. №№ 270т, 269т, 268т від 23.04.2019 та інв. №№ 285т, 284т, 286т від 28.05.2019; постанови слідчого про проведення негласної слідчої (розшукової) дії - спостереження за місцем №№ 45/2-1349т від 09.04.2019, №45/2-1351т від 09.04.2019, №45/2-2141т від 31.05.2019, клопотання слідчого про дозвіл на проведення слідчої (розшукової) дії - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж 45/2-1676т від 26.04.2019, 45/2-1677т від 26.04.2019, 45/2-1678т від 26.04.2019, доручення слідчого №№ 45/2д-24т від 12.04.2019, 45/2д-44т від 31.05.2019, 45/2д-37т від 08.05.2019, а також ухвали Дніпровського апеляційного суду від 07.05.2019 №№ 13-2448т/2019, 13-2449т/2019, 13-2450т/2019, ухвали слідчого судді Дніпровського апеляційного суду від №№ 13-2448т/2019 від 07.05.2019, 13-2449т/2019 від 07.05.2019, 13-2450т/2019 від 07.05.2019 року після зняття грифів секретності залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок сторонами може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду через Дніпропетровський районний суд протягом 30 діб з моменту його проголошення, а обвинуваченим у той же строк з моменту вручення копії вироку.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2
ОСОБА_3