печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , підозрюваного ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України, ОСОБА_7 про застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання відносно підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Старший слідчий в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України, капітан поліції ОСОБА_7 , розглянувши матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001080, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.11.2019 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 343 КК України, звернувся до слідчого судді із клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання відносно ОСОБА_6 .

Під час судового розгляду прокурор ОСОБА_3 підтримав вказане клопотання, посилаючись на обставини викладені у ньому, просив його задовольнити.

Підозрюваний та його захисники проти клопотання заперечували, просили відмовити у задоволенні.

Орган досудового розслідування зазначає, що 17.03.2014 між ОСОБА_8 та Інститутом сільського господарства Західного Полісся Національної академії аграрних наук України (далі - Інститут сільського господарства ЗПНААНУ) був укладений трудовий контракт та 04.04.2014 наказом директора Інституту сільського господарства ЗПНААНУ № 17-к ОСОБА_8 призначено на посаду директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Зоря» Інституту сільського господарства Західного Полісся НААН (далі ДП «Дослідне господарство «Зоря»).

11.03.2019 президентом НААН ОСОБА_6 виданий наказ № 77-к, яким ОСОБА_8 з 17.03.2019 звільнено із займаної посади у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Іншим наказом № 78-к від 11.03.2019 ОСОБА_8 з 18.03.2019 призначено виконуючим обов`язки директора цього ж державного підприємства. Наказом НААН №182-к від 11.06.2019 ОСОБА_8 звільнено як виконуючого обов`язки директора державного підприємства у зв`язку із призначенням нового керівника.

Однак ОСОБА_8 не погодився зі своїм звільненням з посади директора державного підприємства у зв`язку перевищенням повноважень президентом НААН ОСОБА_6 під час видання вказаних наказів. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12.09.2019 у справі № 757/36780/19-ц позовні вимоги ОСОБА_8 задоволено та визнано незаконними дії НААН та поновлено останнього на посаді директора ДП «Дослідне господарство «Зоря».

18.09.2019 Печерським районним судом м. Києва видано виконавчий лист щодо поновлення ОСОБА_8 на посаді директора ДП «Дослідне господарство «Зоря», який останнім разом із заявою про відкриття виконавчого провадження 30.09.2019 за вх. № 23559 надіслано до канцелярії Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

04.10.2019 старшим державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Київ (далі - Державний виконавець) ОСОБА_9 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60185396 відповідно до виконавчого листа № 757/36780/19-ц, виданого 18.09.2019 Печерським районним судом м. Києва, та у подальшому 10.10.2019 відповідно до ч. 1 ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження» зазначену постанову направлено для виконання поштовим зв`язком АТ «УКРПОШТА» (відправлення Р320) до НААН.

15.10.2019 близько 09.30 год. державний виконавець ОСОБА_9 керуючись п. 2 ч. 3 ст. 18, п. 5 ч. 3 ст. 18, ч. 1 ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження» прибула до НААН за адресою: м. Київ, вул. Михайла Омеляновича-Павленка, 9, з метою перевірки виконання вказаного вище рішення суду щодо поновлення ОСОБА_8 в посаді директора ДП «Дослідне господарство «Зоря». При цьому також були присутні стягувач ОСОБА_8 та його представник ОСОБА_10 .

Перебуваючи за вказаною вище адресою та під час виконання своїх службових обов`язків державний виконавець ОСОБА_9 у присутності ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_10 пройшла до приміщення приймальної президента НААН ОСОБА_6 , де встановила, що постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 60185396 від 04.10.2019 до НААН станом на 15.10.2019 поштовим зв`язком АТ «УКРПОШТА» не надійшла.

Після цього, встановивши, що президент НААН ОСОБА_6 перебуває у своєму службовому кабінеті, державний виконавець ОСОБА_9 прийняла рішення виконати свої службові обов`язки передбачені ч. 5 ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме вручити ОСОБА_6 , як адміністрації установи, постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60185396 від 04.10.2019.

Для цього державний виконавець ОСОБА_9 , керуючись п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», зайшла до службового кабінету президента НААН ОСОБА_6 , показала останньому своє службове посвідчення, представилась та повідомила, що прибула з метою вручення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 60185396 від 04.10.2019 щодо поновлення ОСОБА_8 в посаді директора ДП «Дослідне господарство «Зоря».

У цей же час, а саме близько 10.00 год. 15.10.2019, у ОСОБА_6 , який перебував на посаді президента НААН, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, тобто будучи службовою особою самоврядної наукової організації, заснованої на державній власності, а тому такого, який користується великим авторитетом, виник злочинний умисел щодо вчинення впливу на працівника органу державної виконавчої служби з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків.

З метою доведення своїх злочинних дій до кінця, президент НААН ОСОБА_6 , розуміючи, що ОСОБА_9 є державним виконавцем та перебуває під час виконання покладених на неї службових обов`язків, передбачених п. 5 ч. 3 ст. 18, ч. 5 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», та що остання прибула для проведення виконавчих дій в рамках виконавчого провадження, а саме для вручення йому постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 60185396 від 04.10.2019 щодо поновлення ОСОБА_8 в посаді директора ДП «Дослідне господарство «Зоря», діючи умисно, з метою перешкодити виконанню державним виконавцем службових обов`язків та недопущення оголошення йому зазначеної постанови, використовуючи своє службове становище, авторитет та посаду, яку він обіймає, останній здійснив втручання в діяльність державного виконавця ОСОБА_9 , що виразилось у застосуванні фізичної сили президентом НААН України ОСОБА_6 до державного виконавця ОСОБА_9 з метою виштовхування останньої із свого службового кабінету, закриття дверей кабінету та не допущення отримання особисто ним, ОСОБА_6 , постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №60185396 від 04.10.2019.

Таким чином, ОСОБА_6 , діючи умисно, здійснив вплив на працівника органу державної виконавчої служби з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків, вчинив вказане діяння будучи службовою особою з використанням свого службового становища.

Вислухавши сторін кримінального провадження, вивчивши надані ними матеріали на підтвердження своєї позиції, слід дійти наступного висновку.

Згідно ст.1 Кримінального процесуального Кодексу України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно ст. 176 КПК України запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою. Тимчасовим запобіжним заходом є затримання особи, яке застосовується з підстав та в порядку, визначеному цим Кодексом. Слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

За приписами статті 177 ЦПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом

Запобіжний захід має обиратися виключно з метою забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого, зокрема, для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, передбачених ч. 7 ст. 42 та іншими нормами КПК, а також щоб запобігти спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи предметів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

Застосування запобіжного заходу з будь-якою іншою метою, наприклад, з метою покарання особи за кримінальне правопорушення, з метою добитися показань стосовно її причетності до кримінального правопорушення тощо неприпустиме.

У справі «Москаленко проти України» (рішення від 20.05.2010 року п. 36) Європейський суд з прав людини зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті ЄСПЛ нагадав, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Також ЄСПЛ визнав, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.

Орган досудового розслідування у клопотанні зазначає, що метою застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання до підозрюваного ОСОБА_6 є виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховування від органів досудового розслідування та суду; знищення, переховування або спотворення будь-якої речі чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим способом; вчинити інше правопорушення.

В судовому засіданні стороною обвинувачення всупереч приписам статті 194 КПК України взагалі не доведено наявності ризиків передбачених статтею 177 КПК, не наведено обставин перешкоджання ОСОБА_6 проведенню об`єктивного розслідування чи ухилення від взаємодії із органом досудового розслідування, а також те, що він може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити те, у якому підозрюється.

Мета застосування запобіжного заходу не доведена жодними доказами чи фактичними даними.

На переконання органу досудового розслідування, підставою для обрання підозрюваному ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 343 КК України, а також наявність зазначених ризиків.

Відповідно до ст.177 КПК, що повністю відповідає вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків того, що особа може: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

За імперативним правилом статті 194 КПК саме на прокурора покладається обов`язок доведення наявності обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення, наявності ризиків передбачених ст. 177 КПК та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Слід зазначити про те, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України, необхідно взяти до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення як загальної складової підстави застосування запобіжного заходу слід розуміти як наявність «розумної підозри», тобто добросовісного, основаного на сукупності наявних на даний момент доказів припущення про вчинення цією особою кримінального правопорушення.

Слідчим суддею встановлено, що «02» грудня 2019 року повідомлено про підозру: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Артищів Городоцького району Львівської області, громадянину України, останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 , раніше не судимому.

Як зазначає орган досудового розслідування, причетність ОСОБА_6 до вчинення указаного кримінального правопорушення, підтверджується зібраними доказами, а саме:

- заявою ОСОБА_8 ;

- показами свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , які надали свої показання щодо відомих їм обставин вчинення кримінального правопорушення;

- матеріалами виконавчого провадження № 60185396;

- іншими матеріалами кримінального провадження в сукупності.

Виходячи із тексту повідомлення про підозру, ОСОБА_6 підозрюється в умисному втручанні в діяльність працівника державної виконавчої служби з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків, вчиненому службовою особою з використанням свого службового становища, тобто у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 343 КК України.

Відповідно до статті 343 КК України вплив у будь-якій формі на працівника правоохоронного органу, судового експерта, працівника органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, а також близького родича державного виконавця або приватного виконавця з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків, здійсненню судово-експертної діяльності або добитися прийняття незаконного рішення - карається штрафом до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до одного року, або арештом на строк до трьох місяців. Ті самі дії, якщо вони перешкодили запобіганню злочину чи затриманню особи, яка його вчинила, або вчинені службовою особою з використанням свого службового становища, - караються позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до п`яти років або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до чотирьох років.

Об`єктивна сторона злочину виражена у діянні, що полягає у будь-якій формі впливу на працівника правоохоронного органу чи працівника державної виконавчої служби.

Під втручанням у діяльність працівника правоохоронного органу чи працівника державної виконавчої служби слід розуміти конкретні дії, спрямовані на перешкоджання виконанню цими працівниками службових обов`язків або на те, щоб добитися прийняття незаконного рішення. Втручання може проявлятися в умовлянні, шантажуванні потерпілого, погрозі відмовити у наданні законних благ, а також у будь-якій іншій формі впливу. Вплив може здійснюватись усно, письмово (у тому числі й анонімно), за допомогою засобів масової інформації (публікацій у газетах, виступах по радіо, телебаченню тощо), як особисто, так і за допомогою інших осіб.

Суб`єктивна сторона злочину прямий умисел, поєднаний з метою перешкодити виконанню працівником правоохоронного органу чи працівником державної виконавчої служби своїх службових обов`язків або добитися прийняття незаконних рішень. Особа усвідомлює суспільну небезпечність впливу на потерпілого і бажає перешкодити виконанню ним своїх службових обов`язків або добитися прийняття незаконних рішень.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частині першій статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За приписами частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За змістом частин першої, п`ятої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Виконавець або уповноважена ним особа може особисто вручити документи виконавчого провадження сторонам, іншим учасникам виконавчого провадження, також адміністрації підприємства, установи, організації, фізичній особіпідприємцю під розписку.

Зі змісту повідомлення про підозру вбачається, що 15.10.2019 перебуваючи в приміщенні НААН державний виконавець ОСОБА_9 встановила, що постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 60185396 від 04.10.2019 до НААН станом на 15.10.2019 поштовим зв`язком АТ «УКРПОШТА» не надійшла. Такий факт не заперечується жодною із сторін кримінального провадження.

Таким чином, станом на 15.10.2019, коли державний виконавець ОСОБА_9 увійшла до приймальні ОСОБА_6 , як президента НААН, не було правових підстав стверджувати про те, що боржник був повідомлений про початок примусового виконання рішення в розумінні частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», а відтак відсутній обов`язок останнього отримувати будь-які виконавчі документи в порядку частини п`ятої згаданої статті.

На переконання слідчого судді, у діях ОСОБА_6 відсутня об`єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 343 КК України, оскільки в розумінні Закону України «Про виконавче провадження» він не вважався належним чином повідомленим про початок примусового виконання рішення суду, а наведені у повідомленні про підозру обставини не вказують, яким чином вони вплинули або могли вплинути на працівника державної виконавчої служби у межах реалізації ним службових повноважень відповідно до вимог спеціального Закону.

При цьому слідчий суддя враховує той факт, що у цей же день державний виконавець ОСОБА_9 здала постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60185396 від 04.10.2019 до канцелярії НААН, тобто здійснила свій намір щодо вручення виконавчих документів юридичній особі.

З матеріалів клопотання та пояснень сторін не вбачається у який спосіб дії ОСОБА_6 спонукали державного виконавця до вчинення або прийняття незаконних рішень. Оскільки йому не було відомо про виконавче провадження, на якій воно стадії і так далі, то відсутні так підстави стверджувати про наявність прямого умислу, а отже недоведеною є і суб`єктивна сторона злочину.

За правилами частини другої статті 194 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Згідно ст. 198 КПК України висловлені в ухвалі слідчого судді, суду за результатами розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу висновки щодо будь-яких обставин, які стосуються суті підозри, обвинувачення, не мають преюдиціального значення для суду під час судового розгляду або для слідчого чи прокурора під час цього або іншого кримінального проваджень. Отже на досудовому розслідуванні встановлення обґрунтованості підозри оцінюється в сукупності наданих прокурором матеріалів та їх переконливості у тому, що підозрювана особа могла вчинити інкримінований їй злочин.

Оскільки під час розгляду клопотання не було доведено наявності всіх обставин, передбачених ч.1 ст.194 КПК України, у його задоволенні необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.29 Конституції України, ст.ст.177,178,184, 192-194,196,198, 202, 395,532,534 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:

Клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України, ОСОБА_7 про застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання відносно підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1