Справа № 510/1617/18
УХВАЛА

19.12.2019 року м. Рені
Ренійський районний суд Одеської області
у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілої ОСОБА_4 ,
представника потерпілої ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглядаючи у закритому судовому засіданні в залі суду в м.Рені кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.121 ч.1 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
У провадженні суду знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.121 ч.1 КК України.
Встановлений ухвалою Ренійського районного суду Одеської області строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою закінчується 21.01.2020 року.
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до п.3 ст.5 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку чи звільнення від судового розгляду. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.
Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування.
Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі „Гарькавий проти України від 18 лютого 2010 року зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції; цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (§ 63).

Забезпечення права на свободу та особисту недоторканність є також однією з засад кримінального провадження відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Кодексу і полягає в тому, що під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених Кодексом.

Конституційний Суд України виходить із того, що право на свободу та особисту недоторканність може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини, за вмотивованим рішенням суду, прийнятим в порядку справедливої судової процедури.
Крім того, аналізуючи підстави та обґрунтованість ухвали про тримання під вартою (продовження строку тримання під вартою),Європейський суд з прав людини у рішенні у справі „Таран проти України від 17 жовтня 2013 року звернув увагу на недопущення того, щоб рішення про тримання особи під вартою були ухвалені судами без заслуховування заявника особисто, були сформульовані у загальних виразах. Судам слід здійснювати належну оцінку фактів, які мають відношення до питання, чи був такий запобіжний захід необхідним за таких обставин. Більш того, з плином часу продовжуване тримання особи під вартою потребує більшого обґрунтування, але суди не наводять жодних додаткових підстав щодо цього питання.

Відповідно до ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Заслухавши думку прокурора, який вважав за доцільне продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому, представника потерпілої, яка підтримала позицію прокурора, захисника, який просив замінити обвинуваченому запобіжний захід на більш м`який (у вигляді домашнього арешту), обвинуваченого,який підтримав захисника, суд вважає за необхідне продовжити термін тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .
Враховуючи вищенаведені положення законодавства, те, що строк тримання під вартою ОСОБА_7 закінчується, він обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких кримінальних правопорушень, ризики, визначені ст. 177 КПК України, не змінилися та не зменшились, підстави, за яких судом було обрано обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, а саме ОСОБА_7 не працює, не має постійного джерела доходу, характеризується негативно, зараз обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину, а тому є достатньо підстав вважати, що перебуваючи на волі він може продовжувати вчиняти кримінальні правопорушення та незаконно впливати на потерпілу, свідків, суд прийшов до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на два місяці.
Керуючись ст. ст. 177, 331 КПК України, -
УХВАЛИВ:
Строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - продовжити на два місяці, тобто по 19.02.2020 р.
Викликати учасників судового розгляду у судове засідання на 11.00 год. 14 січня 2020 року.
Обвинуваченого ОСОБА_7 , який утримується під вартою у Державній установі «Ізмаїльський слідчий ізолятор» - доставити у судове засідання під вартою.
Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу може бути включене до апеляційної скарги на судове рішення.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду №4-р/2019 від 13 червня 2019 року, положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано неконституційним.

Суддя ОСОБА_1