ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/763/20 Справа № 199/330/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003088, за апеляційними скаргами: обвинуваченої ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Нікополя, громадянки України, з вищою освітою, заміжньої, працює завідуючою лікарні ветеринарної медицини відділення АНД/Індустріального району, має малолітнього сина на утриманні, ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

- обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,
за участю учасників провадження:
прокурора: ОСОБА_10
обвинуваченої: ОСОБА_8
захисника: ОСОБА_11
потерпілої: ОСОБА_12
представника потерпілої: ОСОБА_13

В С Т А Н О В И Л А:
В апеляційних скаргах:
- обвинувачена просить скасувати вирок суду першої інстанції та постановити виправдувальний вирок.
В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачена вказує на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, а вирок суду є незаконним та необґрунтованим.
Зазначає, що показання свідка сторони обвинувачення ОСОБА_14 , який під час безпосереднього сприйняття лише частини подій перебував у стані алкогольного сп`яніння та по даному кримінальному провадженню лише частково повідомив про наявність можливих обопільних незаконних дій з боку обвинуваченої та потерпілої, суперечать та не підтверджують обставини, викладені в обвинувальному акті.
Іншим свідкам сторони обвинувачення ОСОБА_15 та ОСОБА_16 обставини кримінального провадження відомі лише зі слів потерпілої.
Показання свідків сторони захисту ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які безпосередньо були присутні на місці події під час конфлікту, а також покази свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які були присутні на місці події після закінчення конфлікту, спростовують обставини, викладені в обвинувальному акті. При цьому свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_21 вказали на недостовірність показань свідка ОСОБА_14 . Проте суд першої інстанції безпідставно не прийняв показання обвинуваченої та свідків сторони захисту, оскільки, на його думку, вони явно свідчать про зацікавленість цих свідків з метою створити алібі для ОСОБА_8 . Однак це не підтверджено жодними доказами і ґрунтується лише на внутрішньому переконанні судді. При цьому, ці свідки є також колегами потерпілої, а свідок ОСОБА_16 є рідним братом потерпілої, тобто по суті зацікавленою особою.
Крім того, свідок сторони обвинувачення ОСОБА_15 , який є медичним працівником та лікуючим лікарем потерпілої, взагалі не міг бути допитаний у кримінальному провадженні відповідно до п. 4 ч. 2, 3 ст. 65 КПК України.
Апелянт також вказує на відсутність в матеріалах кримінального провадження письмової заяви потерпілої про вчинення кримінального правопорушення, а сам протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення не є доказом і за своєю суттю не є такою письмовою заявою. Тому, орган досудового розслідування в порушення вимог КПК України розпочав кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення за відсутності письмової заяви потерпілої. При цьому обвинувачена посилається на аналогічну позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 20.12.2018 року у справі №761/6142/15-к.
Крім того, також зазначає, що протоколи проведення слідчих експериментів та висновків експерта як докази були зібрані лише для підтвердження позиції сторони обвинувачення. Ані під час досудового розслідування, ані під час судового розгляду не було усунуто суперечності в показаннях всіх свідків, не проведено одночасні допити свідків, обвинуваченого і потерпілої, не призначено додаткові судово-медичні експертизи, в основу яких були покладені як покази свідків сторони обвинувачення, так і сторони захисту, що свідчить про неповноту досудового розслідування та судового розгляду і ці всі докази не доводять винуватості обвинуваченої, оскільки навіть самі покази потерпілої та свідка ОСОБА_14 суперечать одне одному.
Також не можуть бути враховані як докази копії листів головного лікаря медичного закладу, в якому проходила лікування та діагностування потерпіла, копія характеристики потерпілої, оскільки їх оригінали відсутні, тим більш будь-які характеризуючи матеріали стосовно інших учасників провадження не відносяться до обставин, які підлягають доказуванню.
Окрім цього, обвинувачена посилається на недотримання судом вимог ст. 374 КПК України та в мотивувальній частині вироку не наведено належне мотивування щодо неналежності та недопустимості її показів та свідків сторони обвинувачення. Також не дотримано вимог щодо призначення остаточного покарання, оскільки при призначенні покарання у виді штрафу, суд також зазначив, що відповідно до положень ч. 5 ст. 53 КК України у разі несплаті цього штрафу або відсутності підстав для його розстрочки, замінює покарання у виді штрафу на покарання у виді громадських робіт. Тобто за відсутності таких підстав на той момент суд одразу замінив вид покарання, хоча таке питання вирішується в подальшому під час виконання вироку.
- прокурор, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченої у вчиненні інкримінованого злочину та кваліфікацію її дій, просить вирок суду змінити у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, виключити абзац другий резолютивної частини вироку щодо заміни покарання у виді штрафу у разі його несплати на покарання у виді громадських робіт. В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Зазначає, що судом не було дотримано вимог п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України щодо остаточно міри покарання, однак беручи до уваги, що в іншій частині вирок відповідає вимогам КПК України, тому відповідно до ст. 409 КПК України вирок суду підлягає зміні.
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і призначено їй покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 850 гривень.
Цивільний позов задоволено в повному обсязі і стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 2070 гривень 46 копійок на відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди у розмірі 5000,00 гривень.
Вирішено долю речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватою за умисне спричинення легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, за наступних обставин.
17.03.2017 приблизно о 14-00 ОСОБА_8 , біля будівлі Дніпропетровської міської державної лікарні ветеринарної медицини, розташованої за адресою: м.Дніпро, вул.Саперна, 34, зустріла ОСОБА_12 , з якою разом працювала у лікарні ветеринарної медицини, та яка їй була знайома.
В ході розмови між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , на фоні раптово виниклих неприязних стосунків, стався конфлікт, в результаті якого у ОСОБА_8 , виник злочинний умисел, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень останній.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень, 17.03.2017 приблизно о 14-05 ОСОБА_8 , перебуваючи у вказаному місці, діючи умисно, стоячи за спиною ОСОБА_12 , своєю лівою рукою схопила останню за волосся ззаду, при цьому своєю правою рукою стиснутою у кулак, завдала 3 послідовних удари зверху вниз в область тім`яної частини голови потерпілої.
Намагаючись уникнути подальшого спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 відійшла від ОСОБА_8 та здійснила спробу відкрити свій автомобіль, який був припаркований біля території вказаної лікарні ветеринарної медицини, В цей час ОСОБА_8 , знову підійшла ззаду до ОСОБА_12 , та стоячи за спиною останньої, своєю лівою рукою схопила потерпілу за волосся, при цьому своєю правою рукою стиснутою у кулак, завдала 2 послідовних удари зверху вниз в область тім`яної частини голови потерпілої.
Доводячи свій злочинний умисел до кінця, ОСОБА_8 , в той час, коли ОСОБА_12 сіла на водійське сидіння свого автомобіля, вона підійшла до потерпілої та знову схопила своєю лівою рукою за волосся потерпілої та почала тягти у свій бік, таким чином намагаючись витягти ОСОБА_12 з автомобіля, в результаті чого спричинила фізичний біль останній.
В результаті своїх злочинних дій ОСОБА_8 умисно спричинила потерпілій ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно- мозкової травми, струс головного мозку, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні (21 день).
Вислухавши суддю - доповідача, думку захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, думку прокурора, яка вважала доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_8 необґрунтованими та просила задовольнити апеляційні вимоги прокурора, доводи потерпілої ОСОБА_12 та її представника ОСОБА_13 , які вважали апеляційні вимоги обвинуваченої необґрунтованими,щодо доводів прокурора просили ухвалити рішення на розсуд суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення доводів апеляційних скарг виходячи з наступного.

Приймаючи рішення про розгляд апеляційних скарг за відсутністю обвинуваченої, суд виходив з тих підстав, що стороною обвинувачення та потерпілою з її представником було зроблено заяви щодо зловживання обвинуваченою своїми правами.

Суд погодився з даними доводами, оскільки , як убачається з матеріалів провадження 27 січня 2020 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченої та прокурора, та вчасно надіслано сторонам кримінального провадження, про що свідчать дані про відправлення ( а.п. 144 т.2) та вказана ухвала була особисто вручено захиснику обвинуваченої 13.02. 2020 року, тоді як ОСОБА_8 відмовилася від отримання ухвали, оскільки була повідомлена про наявність листа від суду та не з`явилася за його отриманням ( а.п. 146 т.2).

Розгляд кримінального провадження було призначено на 27 лютого 2020 року та сторонам було направлено повістки про виклик до суду, яку захисник обвинуваченої ОСОБА_22 отримує 13.02. 2020 року ( а.п. 143 т.2), тоді як повістка на ім`я обвинуваченої повернулася у зв`язку із закінченням терміну зберігання ( а.п. 122 т.2), тоді як обвинувачена достеменно знала про призначення розгляду на 27.02.2020 року, бо СМС -повідомлення було доставлено 10.02. 2020 року о 13.49, тобто завчасно - більш ніж за п`ять днів.
27 лютого 2020 року у присутності всіх учасників судового розгляду, обвинувачена просить відкласти розгляд справи, оскільки вона не отримала копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копії апеляційної скарги прокурора, звертаючи увагу на те, що саме 27.02. 2020 року уклала угоду з новим захисником- ОСОБА_11 .

Суд задовольнив клопотання сторони захисту, вручив копії ухвали та апеляційної скарги прокурора, призначивши справу до розгляду на 03.03. 2020 року та надав стороні захисту можливість ознайомитися з матеріалами справи у повному обсязі, про що свідчить розписки сторони захисту ( а.п. 140, 140а,б,141 т.2).

03.03.2020 року сторона захисту знов звертається до суду з заявою про відкладення справи, оскільки на їх думку недостатньо часу для підготування заперечення на апеляційну скаргу прокурора, яка містить лише одну підставу для зміни вироку, виключення з резолютивної частини вироку роз`яснення сторонам про виконання вироку суду.

Вищенаведене клопотання сторони захисту на думку суду було безпідставним та судом було ухвалене рішення про відмову у задоволенні клопотання про перенесення розгляду апеляційних скарг, тоді як сторона захисту заявила відвід колегії суддів. Колегія суддів видалилася до нарадчої кімнати, тоді як сторона захисту викликала швидку медичну допомогу. Бригадою швидкої медичної допомоги видалася довідка про стан здоров`я обвинуваченої , де об`єктивно зазначається ( тиск 120/60, пульс 70 чсс), однак обвинувачена наполягає на її доставки до лікарні. Суд приймає рішення про перенесення розгляду справи по суті на 05 березня 2020,про що повідомляються сторони кримінального провадження під розписку.

05 березня 2020 року захисник обвинуваченої у судовому засідання ставить питання знову про перенесення розгляду провадження у зв`язку з стаціонарним лікуванням обвинуваченої, тоді як суду надано листок непрацездатності у якому зазначено, що 04.03. 2020 року обвинуваченій призначено амбулаторне лікування та покази для госпіталізації відсутні, що підтверджено довідкою на адресу апеляційного суду, де зазначено що тиск ОСОБА_8 на момент доставки до Міської клінічної лікарні №9 120/80, чсс80 в хв. та після повного огляду декількома спеціалістами-лікарями, не було встановлено підстав для госпіталізації, що також підтверджується наданими стороною захисту довідками, з яких убачається, що поважних причин для неявки обвинуваченої, яка була належним чином повідомлена про дату та час розгляду кримінального провадження, немає. Сторона захисту зловживаючи своїм правом неодноразово ставить питання про перенесення розгляду провадження, а тому судом прийнято рішення, оскільки обвинувачена не скористалася своїм правом бути присутньою при розгляді у тому числі її апеляційної скарги та прокурором не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченої, розглядати апеляційні скарги за відсутністю обвинуваченої у присутності її захисника.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція), встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе обов`язки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
Поняття справедливого судового розгляду передбачає можливість для особи, яка притягається до відповідальності, бути присутнім на засіданні. Ця можливість випливає із об`єкта і цілі ст. 6 ЄСПЛ, оскільки здійснення прав, гарантованих ст. 6 Конвенції, передбачає можливість вказаної особи бути вислуханою, а також необхідність перевірити точність її тверджень і співвставити їх з матеріалами судової справи.
Разом з тим, керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції в праві встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.
З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.
Суддею відзначається, що законодавством встановлено строки здійснення провадження у справах про притягнення до кримінальної відповідальності з метою забезпечення учасникам процесу визначеності у часі, протягом якого суд розгляне справу. Передусім такі строки слугують інтересам особи, яка зазнає заходів впливу, оскільки наявність визначеного строку дає розуміння того, скільки триватиме такий вплив.
Водночас протягом такого строку особу наділено процесуальними правами та обов`язками, що дає особі можливість, в тому числі з використанням адміністративного ресурсу (повноважень суду щодо витребування доказів, допиту свідків тощо), представити суду доводи на захист своєї правової позиції. Добросовісна участь особи у процесі вирішення її справи полягає в активній участі у розгляді її справи і недопущенні зловживань наданими їй правами.
Дотримання балансу між інтересами всіх сторін при розгляді справи покладено на суд, який, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін, також зобов`язаний дотримуватися встановлених законодавством правил та строків розгляду справи.
Отже, суд по даному провадженню дійшов висновку про те, що обвинувачена як особа, яка притягується до кримінальної відповідальності, будучи обізнаної про неодноразове призначення провадження до розгляду , ознайомившись із матеріалами справи , подавши письмові заяви, в яких втретє не обґрунтовуючи поважних причин, просила знову відкласти розгляд справи, не вжив заходів для явки до суду, хоча у суду не має підстав вважати, що обвинувачена у зв`язку зі станом здоров`я не може приймати участь при розгляді провадження за її же апеляційною скаргою , суд дійшов до висновку, що наведена поведінка обвинуваченої є такою, що направлена на затягування розгляду справи, з метою спливу строку притягнення до кримінальної відповідальності.
В той же час практика Європейського Суду з прав людини (зокрема рішення «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008) наголошує, що «сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження». Вказаним рішенням закріплено принцип судочинства, зазначений в практиці ЄСПЛ, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним. За таких підстав суд дійшов висновку про необхідність провести розгляд справи за відсутністю обвинуваченої, оскільки безпідставне умисне затягування справи нівелює завдання Кримінального кодексу України ( стаття 1)
Таким чином, враховуючи, що судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення обвинуваченої про дату та час розгляду справи, враховуючи, що в апеляційній скарзі прокурора не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченої, що обумовлювало би її обов`язкову участь у апеляційній інстанції, з метою дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження, у присутності її захисника, який наділений правом захищати інтереси обвинуваченої, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду кримінального провадження у відсутності обвинуваченої, яка достеменно знала про дату та час розгляду її апеляційної скарги та скарги прокурора.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», згідно з положеннями частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції.
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07 липня 1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить по умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.
З огляду на наведене, суд вбачає в діях обвинуваченої ОСОБА_8 зловживання наданими їй процесуальними правами та намір затягування судового процесу з метою уникнення відповідальності, адже, судом двічі відкладався розгляд справи з урахуванням надання стороні захисту можливості детально вивчити складені відносно нього матеріали та надання суду вмотивованих заперечень з приводу апеляційної скарги прокурора, в якій не ставиться питання щодо фактичних обставин та призначеного покарання,що свідчить про наявне зловживання правами сторони захисту.
Розглядаючи безпосередньо питання щодо вироку суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що вирок , постановлений іменем України, є найважливішим актом правосуддя і до його ухвалення належить підходити з винятковою відповідальністю, суворо дотримуючись вимог ст. ст. 370,374 КПК України.
Мотивувальна частина вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним,з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини та його мотивів.

Суд зобов`язаний саме після всебічного, повного і об`єктивного розгляду,дати оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності для ухвалення обвинувального вироку.

Вказані вимоги закону суд першої інстанції дотримався.

У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги обвинуваченої, оскільки у відповідності до вимог ч.2 ст. 240 КПК України, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

28 листопада 2017 року заяву потерпілої ОСОБА_12 було прийнято старшим ДОП АНД ВП та зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події ( а.п. 97 т.1), що знайшло своє відображення у витягу з ЄРДР від 29.11. 2017 року ( а.п. 95 т.1). Крім того, 29 листопада 2017 року ОСОБА_12 звернулася із заявою до слідчого СО АНД ВП із заявою про залучення її до провадження як потерпілу, що повністю спростовує доводи апеляційної скарги обвинуваченої про відсутність у матеріалах провадження заяви потерпілої про скоєння злочину та відсутність можливості проведення досудового розслідування.

Вищенаведене свідчить про дотримання органами досудового розслідування вимог ст.ст. 240, 477 КПК, тоді як доводи в даній частині апеляційної скарги обвинуваченої не можна визнати обґрунтованими.

Не обґрунтованими слід зазначити доводи апеляційної скарги обвинуваченої про неповноту судового розгляду, оскільки судом першої інстанції були безпосередньо досліджені всі надані сторонами кримінального провадження докази та надано можливість заявляти клопотання про дослідження доказів , як стороні обвинувачення, так і стороні захисту, що узгоджується з вимогами ст. ст. 22, 23 КПК України та виконано судом першої інстанції в повному обсязі.
Судом першої інстанції обґрунтовано було взято до уваги показання свідка ОСОБА_23 , який саме зазначав що 17.03. 2017 року перебував на території свого домовладіння, яке розташоване неподалік від ветеринарної клініки та почув як здійнявся галас. Саме вказаний свідок засвідчив під присягою, що сварка була між обвинуваченою та потерпілою та вони хапали одна одну за волосся, розмахували руками. Біля них стояв хлопець, який просив їх розійтися. Обвинувачена та потерпіла хапали та били одна одну, кількість ударів від 5 до 10 ударів.
Вказані обставини не тільки не суперечать, а навпаки підтверджуються показаннями потерпілої ОСОБА_12 , що вказана подія була саме 17.03. 2017 року та потерпіла отримала тілесні ушкодження саме від обвинуваченої ОСОБА_8 .
Допитаний в якості свідка лікар ОСОБА_15 засвідчив про те,що у нього на лікуванні у 2017 року перебувала ОСОБА_12 з діагнозом: закрита черепно- мозкова травма, струс головного мозку. ОСОБА_12 зазначала, що травму їй спричинили на робочому місці.
Вказані показання, суд першої інстанції визнав допустимими, оскільки вони не тільки не спростовуються, а навпаки підтверджуються висновками судово- медичної експертизи, яка в обов`язковому порядку призначається по даній категорії справ, та відповідно до вказаного експертного висновку від 11.12. 2017 року у ОСОБА_12 виявлено: закрита черепно-мозкова травми, струс головного мозку. Виявлені тілесні ушкодження могли утворитися від дії тупого предмету, яким могла бути і рука, стиснена у кулак або предмет з аналогічними властивостями; враховуючи характер та локалізацію виявлених у неї тілесних ушкоджень, дані медичної документації, можливо вказати, що ушкодження утворилися незадовго до звернення за медичною допомогою, тобто можливо і в термін на який вказує обстежена та слідчий у постанові. Виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні (21 день).
Колегія суддів не може погодитися з доводами обвинуваченої щодо недопустимості як доказу показань свідка ОСОБА_15 , оскільки суд обґрунтовував свої висновки на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду у присутності потерпілої, яка не надавала будь - яких заперечень щодо допиту лікаря, а тому допит вказаного свідка не суперечить вимогам ст. 95 КПК та надані показання не відносяться до лікарської таємниці, у розумінні п.4 ч.2 ст. 65 КПК.
Крім того, відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 07.12.2017, потерпіла ОСОБА_12 показала, що 17.03.2017 приблизно о 14-00 годині вона вийшла з місця своєї роботи, а саме з приміщення ветеринарної клініки у напрямку своєї машини за адресою: АДРЕСА_2 , в цей час вона зустріла знайому ОСОБА_24 і її хлопця ОСОБА_25 . Під час словесної перепалки ОСОБА_24 підійшла до неї ззаду і схопилась своєю лівою рукою за її волосся і почала тягнути в низ . В цей час ОСОБА_25 знаходячись попереду ОСОБА_12 схопив її за руки та почав утримувати, а ОСОБА_24 своєю правою рукою задала 2-3 удари по голові потерпілої ззаду у тім`яну частину.
Після чого до ОСОБА_24 підбіг сусід ОСОБА_23 і відтягнув її від потерпілої. Через деякий час, продовжуючи перебувати у тому самому місці ОСОБА_24 знову підійшла ззаду до потерпілої і схопила рукою за волосся і почала тягнути, при цьому знову завдала 2 удари своєю рукою по голові потерпілої ззаду у потиличну ділянку.
Зазначені показання не були спростовані судово- медичним експертом, який зазначив у своїх висновках № 4130е від 11.12. 2017 року ( а.п.69-72 т.1), що локалізація та характер тілесних ушкоджень не суперечать механізму їх утворення, на який вказує ОСОБА_12 в ході проведення слідчого експерименту за її участю, а саме при ударі кулаками в область голови.
З протоколу проведення слідчого експерименту від 13.12.2017 слідує, що свідок ОСОБА_23 показав , що 17.03.2017 приблизно о 14-00 годині, він знаходився у себе вдома і почув крики на вулиці. Після чого вийшов на вулицю і побачив, що біля ветеринарної клініки, розташованої за адресою: м.Дніпро, вул. Саперна, 34 відбувається конфлікт між двома співробітницями ветеринарної клініки, а саме між ОСОБА_24 та ОСОБА_12 . І він побачив як ОСОБА_24 знаходячись позаду ОСОБА_12 , підійшла до неї та схопила її за волосся і почала тягнути в низ, після чого своєю рукою завдала ОСОБА_12 декілька ударів по голові ззаду своєю правою рукою і в цей момент він підбіг і відвів ОСОБА_24 у бік.
Вказані покази свідка ОСОБА_23 були предметом дослідження судово- медичної експертизи № 4175е від 15.12. 2017 року ( а.п.74-75 т.1) та висновки, якої про те,що локалізація та характер тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_12 не суперечать механізму їх утворення, на який вказував свідок ОСОБА_23 в ході проведення слідчого експерименту за його участю, а саме при ударі кулаками в область голови, суд першої інстанції обґрунтовано навів у вироку як докази винуватості обвинуваченої, оскільки суд з достатньою повнотою перевірив зазначені показання та експертні висновки, які безпосередньо у судовому засіданні були підтверджені судово- медичним експертом - ОСОБА_26 .
Що стосується показань свідка ОСОБА_16 ,то суд першої інстанції навів його покази у вироку суду, які доводять саме наявність конфлікту між обвинуваченої та потерпілою саме 17.03. 2017 року та скарги ОСОБА_12 на погане самочуття, що не заперечується іншими доказами у кримінальному провадженні.
Судом першої інстанції надано аналіз іншим наявним в матеріалах кримінального провадження доказам, оскільки судом безпосередньо досліджено інші докази, які також поза розумним сумнівом доводять винуватість обвинуваченої, що знайшло своє відображення у вироку суду.
Так, суд, як на доказ, обґрунтовано послався на копію листа головного лікаря КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня №9» ДОР до начальника Дніпропетровської міської державної лікарні ветеринарної медицини від 12.04.2017 за №461, за даними первинної медичної документації ОСОБА_12 знаходилась на лікуванні у лікарні КЗ «Дніпропетровська МКЛ№9» ДОР з 29.03.2017 по 31.03.2017, після виписки із профільного стаціонарного відділення КЗ «Шоста міська клінічна лікарня» ДОР, в якому перебувала на стаціонарному лікуванні з 18.03.2017 по 29.03.2017. Загальний термін непрацездатності пацієнтки з урахуванням стаціонарного та амбулаторного етапів терапії склав 14 діб, що відповідає середньо орієнтовним термінам лікування патологічного стану «ЗЧМТ, струс головного мозку». Була виписана до праці, у зв`язку з покращенням стану на 01.04.2017, з відсутністю на момент останнього медичного огляду, ознак патологічної неврологічної симптоматики, з наданням відповідних лікарських рекомендацій.
Відповідно до акту про нещасний випадок невиробничого характеру від 28.04.2017 слідує, що 17.03.2017 біля воріт ветеринарної лікарні АНД та Індустріального районів, що розташована по вул.Саперній 34, їй було нанесено декілька ударів позаду лікарем ветеринарної медицини ОСОБА_27 . Це призвело до втрати свідомості. До установи охорони здоров`я Комунального закладу «Дніпропетровська шоста МКЛ» ДОР 2 хірургічного відділення, за адресою вул. Батумська, 13, потерпіла звернулася 18.03. 2017 де був поставлений діагноз струс головного мозку та видано лист тимчасової непрацездатності за №535262, в якому діагностовано струс головного мозку, код 5-невиробничі травми.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що покази потерпілої та свідка ОСОБА_23 є правдивими, об`єктивними, оскільки покази не суперечать один одному, протоколам слідчого експерименту та висновкам експерта та іншим доказам у провадженні.
Не можна визнати слушними доводи обвинуваченої з приводу необґрунтованого не прийняття судом показань свідків : ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_28 , ОСОБА_21 , оскільки вказані свідки не заперечували події, викладеної у обвинувальному акті, але кожний з них посилався на винуватість потерпілої, тоді як на їх думку обвинувачена захищалася.
Суд першої інстанції надав належну оцінку вказаним показанням та навів у вироку, з яких підстав відкидає ці докази, зазначивши що вони суперечать іншим доказам у провадженні, оскільки обвинувачена при вказаній події не отримувала жодних тілесних ушкоджень, тоді як зазначені свідки є підлеглими ОСОБА_8 , що свідчить про зацікавленість вказаних осіб.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Щодо визначення судом покарання, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ст.65 КК України при призначенні покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого, особі яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Ураховуючи ці положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань,підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання, здатні вплинуть на обрання судом певних йому виду і міри.

Дотримуючись наведених вимог, суд першої інстанції, обираючи обвинуваченій покарання в межах санкції ч.2 ст. 125 КК України, врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, данні про особу обвинуваченої та на думку колегії суддів призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових правопорушень, що фактично не оспорюється ані обвинуваченою, ані прокурором.
Не можна погодитися з доводами апеляційних скарг,щодо порушення судом вимог п.2 ч.4 ст. 374 КПК , оскільки суд у резолютивній частині вироку зазначив про призначення остаточного покарання та у відповідності до вимог п.1 ст. 374 КПК, суд повинен у резолютивній частині вироку зазначити крім іншого- строк і порядок набрання вироком законної сили та його оскарження, порядок отримання копії вироку та інші відомості.
В даному випадку, суд роз`яснив порядок виконання вироку суду та наслідки невиконання вироку суду, що не можна визнати порушенням вимог кримінального процесуального закону, враховуючи, що одним з важливих аспектів реалізації принципу верховенства права є уникнення надмірної та штучної бюрократизації судового процесу, що перешкоджає реалізації мети правосуддя загалом та унеможливлює панування верховенства права. Проте головним є те, що прийняття суддею певного рішення у межах його дискреційних повноважень повинно ґрунтуватися передусім на об`єктивному та загальному принципі верховенства права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для скасування або зміни вироку, а тому і підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора та обвинуваченої відсутні.
Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги: обвинуваченої ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року, щодо ОСОБА_8 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:
------------------- ------------------- --------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4