Справа № 947/9885/20
Провадження № 1-кс/947/5004/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2020 року слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі клопотання слідчого СВ Таїровського ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_4 , про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000215 від 08.02.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання, 07.02.2020 до ЧЧ Таїровського ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області надійшла заява ОСОБА_5 , в якій вона просить вжити заходів до маловідомої особи на ім`я ОСОБА_6 , яка шляхом оману заволоділа майновими правами потерпілої, чим спричинила шкоду сума якої встановлюється.

Досудовим розслідуванням встановлено, що група осіб, за попередньою змовою діючи з корисних мотивів, в період із грудня 2019 року по січень 2020 року, шляхом оману власника майна прийняли рішення про заволодіння майном останньої, не повідомляючи про реальні наміри та наслідки своїх дій.

Так, з метою реалізації свого злочинного умислу група осіб за попередньою змовою, повідомили для потерпілої ОСОБА_5 що придбають майно останньої, а саме, квартиру АДРЕСА_1 за 12 000 дол. США.

З метою реалізації злочинного умислу, ввівши в оману власника майна щодо реальності здійснення оплати майна, 14.01.2020 перебуваючи в приміщення нотаріальної контори приватного нотаріуса, уклали договір купівлі продажу вищезгаданої квартири, однак, фактично розрахунок за придбане майно не здійснили, та заволоділи вказаною квартирою. У зв`язку із чим потерпіла 07.02.2020 звернулась до ЧЧ Таїровського ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області із заявою про вчинення злочину ОСОБА_7 , яка шляхом оману заволоділа майновими правами потерпілої, чим спричинила шкоду сума якої встановлюється.

Враховуючи вищевикладене, у органу досудового розслідування є достатньо підстав вважати, що шляхом обману потерпілої, був скоєний злочин, а саме, незаконне заволодіння майном, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим виникла необхідність у накладені арешту на зазначене майно.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання сторони обвинувачення не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно положення ст. 7 КПК України зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься недоторканість житла чи іншого володіння особи, недоторканість права власності.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Згідно ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 1ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, до клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Згідно ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Слідчим суддею встановлено, що подане сторони обвинувачення клопотання про арешт майна не відповідає вимогам ст.ст. 170, 171 КПК України.

В порушення вимог ч. 3 ст. 171 КПК України, до клопотання, не були долучені матеріали, які б обґрунтовували всі доводи, викладені в клопотанні, на які посилається в клопотанні сторона обвинувачення. Зокрема, відповідно до клопотання, досудовим розслідуванням встановлено, що група осіб, за попередньою змовою діючи з корисних мотивів, в період із грудня 2019 року по січень 2020 року, шляхом оману власника майна прийняли рішення про заволодіння майном останньої, не повідомляючи про реальні наміри та наслідки своїх дій, 14.01.2020 перебуваючи в приміщення нотаріальної контори приватного нотаріуса, уклали договір купівлі продажу вищезгаданої квартири, однак, фактично розрахунок за придбане майно не здійснили, та заволоділи вказаною квартирою. Разом з тим, до матеріалів клопотання не долучено жодних доказів, підтверджуючих викладені обставини, окрім протоколу допиту потерпілої.

Крім того, сторона обвинувачення у клопотанні зазначає, є достатні підстави вважати, що на майно за адресою: АДРЕСА_2 , є речовим доказом.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку збереження речових доказів арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, в порушення вимог ч. 3 ст. 170 КПК України, стороною обвинувачення не зазначено та необґрунтовано, що вказане майно відповідає хоча б одному із вищевказаних критеріїв, отже, відсутні підстави вважати, що об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , є речовим доказом в рамках кримінального провадження.

На підставі викладеного, враховуючи необґрунтованість та вищевказані недоліки клопотання, оскільки в клопотанні відсутнє належне обґрунтування необхідності накладення арешту на майно, а стороною обвинувачення не доведено, що потреби досудового розслідування в конкретному вищевказаному кримінальному провадженні на теперішній час виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи осіб, про який йдеться в клопотанні, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання сторони обвинувачення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 131, 170-173 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання слідчого СВ Таїровського ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_4 , про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000215 від 08.02.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1