КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №11-кп/824/1226/2020 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 294,
ч. 2 ст. 342, ч. 3 ст. 345, ст. 248 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні №0000613 щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_6 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора захисників обвинуваченого представника потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_10 про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу, відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу. Продовжено дію застосованого до обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , кожного з них, запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 22.12.2019 року включно.

Мотивуючи таке рішення, суд послався на те, що у силу положення статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і ; відповідно до процедури, встановленої законом. У рішенні «Вікс проти Сполученого королівства» ЄСПЛ зазначив, що особа може бути позбавлена наведеного вище права лише при дотриманні пункту 1 статті 5 Конвенції. Також з практики Європейського суду вбачається, що для того, щоб позбавлення особи свободи не вважалось свавільним додержання національного законодавства при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин.

Суд першої інстанції зазначає, що відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 інкриміноване вчинення терористичного акту, що призвело до загибелі людей, покарання за вчинення якого передбачає у тому числі довічне позбавлення волі ЄСПЛ у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства» підкреслив, що під час розслідування терористичних злочинів, перед державними органами постають особливі проблеми, оскільки терористичні злочини становлять особливу категорію через притаманний їм ризик для людського життя і безпеки.

На переконання суду першої інстанції, з наведеного витікає, що під час вирішення питання про продовження строку тримання особи під вартою суд, керуючись одним з основоположних принципів верховенства права - принципом справедливості (ріш. Конституційного суду України від 02.11.2004 15-рп/2004), повинен враховувати особливості конкретної справи, у якій необхідне тривале утримання особи під вартою у зв`язку з привалюванням суспільного інтересу та безпеки суспільства над правилом поваги до особистої свободи. Таким чином, принцип пропорційності, який є складовою принципу верховенства права, діючи у сфері застосування та продовження дії запобіжного заходу, вимагає, щоб застосований до особи захід забезпечував збалансованість приватних інтересів особи та публічних інтересів, тобто за конкретних обставин справи був необхідним важелем забезпечення належної процесуальної поведінки особи та суспільної безпеки. Отже, суд, розглядаючи питання щодо доцільності подальшого утримання особи під вартою, має встановити існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки цієї особи,а також, чи виправдовує подальше обмеження прав особи справжній інтерес суспільства.

Низкою рішень Європейського суду з прав людини сформульовані підстави, за наявності яких допускається безперервне тримання особи під вартою.

До цих підстав серед іншого віднесені наявність ризику, що обвинувачений не з`явиться до суду; вчинить дії, які перешкоджають правосудцю; скоїть інше кримінальне правопорушення; стане причиною громадських заворушень.

Оцінюючи актуальність ризику переховування обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 від суду, суд першої інстанції взяв до уваги те, що відповідно до положення ст. 178 КПК суворість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі доведення їх винуватості у вчиненні інкримінованого злочину, є обов`язковою для оцінки судом обставин при вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу.

Отже, на переконання суду першої інстанції, наведене у сукупності з суспільною небезпечністю, характером та масштабністю наслідків інкримінованих обвинуваченим дій, за які передбачене покарання у виді довічного позбавлення волі, дає підстави для обґрунтованого висновку щодо наявності високої ймовірності вчинення останніми дій, спрямованих на переховування від суду. Також, надаючи оцінку реальності існування ризику вчинення обвинуваченими іншого злочину, суд звертає увагу на рішення ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», у якому Суд зазначив, що серйозність звинувачень може примусити судові органи помістити обвинуваченого під варту з метою попередження спроб подальших правопорушень.

З викладеного витікає, що не безпідставним є висновок, що обвинувачені можуть вчинити новий злочин, що, відповідно до позицій ЄСПЛ також є однією з підстав тримання особи під вартою.

За результатами встановлених судом обставин, з метою забезпечення не лише прав обвинувачених, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, що вимагає більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, суд дійшов висновку про наявність факторів, які передбачені ч.1 ст. 194 КПК, що дає підстави для визнання необхідним продовження строку тримання обвинувачених під вартою.

З вказаних підстав суд прийшов до висновку, що не підлягає задоволенню клопотання обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 та їх захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_12 про зміну обвинуваченим запобіжного заходу.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 24.10.2019 pоку, про продовження строків тримання ОСОБА_6 та ОСОБА_8 під вартою, - скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_6 захід забезпечення кримінального провадження (запобіжний захід) у вигляді особистого зобов`язання.
В обґрунтування своїх вимог адвокат ОСОБА_7 зазначає, що на розгляді Шевченківського районного суду міста Києва знаходиться кримінальна справа із обвинувальним актом, складеним 17.10.2016 року у кримінальному проваджені, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000613 від 19.11.2015 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною 3 ст. 258 КК України, а також ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 258, ч. 2 ст. 342 КК України. В ході судового провадження, 24.10.2019 року в порядку частини 3 статті 331 КПК України, судом першої інстанції було ініційовано вирішення питання доцільності продовження строку тримання під вартою обох обвинувачених та, в чергове, вирішено продовжити дію вказаного запобіжного заходу по 22.12.2019 року, а також відмовлено у задоволені клопотань сторони захисту про зміну запобіжного заходу.
Захисник вказує на те, що на момент подання апеляційної скарги, повного тексту судового рішення проголошено та виготовлено ще не було. Разом із цим, згідно попередніх судових рішень, доводи яких, вочевидь, на думку сторони захисту, будуть в черговий раз повторені судом першої інстанції, в обґрунтування рішення про необхідність подальшого продовження строків тримання обох обвинувачених під вартою наводились і необхідність забезпечення безпеки суспільства, тобто публічний інтерес, який переважає над правами та свободами конкретної особи, і ризик переховування від суду, у зв`язку із суворістю покарання, що загрожує особі, та висока ймовірність вчинення обвинуваченими позапроцесуальних дій, з метою створення перешкод судовому розгляду або ж загрози суспільству.
Сторона захисту звертає увагу суду на те, що будь-які підстави та обставини, які зазначаються судом на обґрунтування рішення про продовження строків тримання під вартою, мають бути реальними та обґрунтованими, тобто підтверджуватись достовірними доказами та фактами.
На переконання адвоката ОСОБА_7 , судом першої інстанції були повністю проігноровані принципи, сформульовані прецедентною практикою Європейського Суду, а ухвалене ним рішення про продовження строків тримання обох обвинувачених під вартою, було сформульоване у стереотипних та шаблонних формулюваннях, що, так само, неодноразово визнавалось Європейським Судом як порушення гарантій, передбачених частиною 3 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. (зокрема, Orlovskiy v. Ukraine, no. 12222/09, § 76, 2 April 2015; Osakovskiy v. Ukraine, no 13406/06, § 83, 17 July 2014, Kolesnikov v. Ukraine, no. 697/07, § 30, 20 October 2011).
Сторона захисту стверджує, що судом першої інстанції, при ухвалені рішенні про продовження строків тримання під вартою, не було здійснено ані індивідуальної по відношенню до кожного із обвинувачених оцінки обставин, передбачених статтею 178 КПК України, ані хоча б їх змістовного описання, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону
Окрім цього адвокат ОСОБА_7 звертає увагу суду на те, що посилання суду першої інстанції, на необхідність забезпечення безпеки суспільства, тобто на публічний інтерес, як на одну із підстав прийняття рішення про продовження строків тримання під вартою, є також порушенням гарантій статті 5 Конвенції, про що вже зазначалось Європейським Судом, який наголосив, що посилання на «публічний інтерес», або па «захист публічного порядку», як на підставу для тримання особи під вартою, можливе лише у випадку, якщо така підстава прямо передбачена відповідним національним законодавством, чого в Україні немає (Pesa v. Croatia, no. 40523/08, § 103, 8 April 2010).

Потерпілі, будучи належним чином повідомленими про день та час апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явилися та будь яких клопотань на адресу суду не направляли. Відтак, з врахуванням вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено у відсутність потерпілих.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думки представника потерпілого та прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали контрольного провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, зважаючи на таке.
Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів контрольного провадження, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0000613, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.11.2015 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 342 КК України та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України.

Рішенням суду від 06.09.2019 р. строк дії застосованого до обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою продовжено до 04.11.2019 р.

24 жовтня 2019 року в судовому засіданні судом в порядку вимог ст. 331 КПК України поставлено на обговорення сторін судового провадження питання доцільності продовження застосованого до обвинувачених запобіжного заходу, за результатами обговорення якого ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2019 року продовжено, зокрема, обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 22.12.2019 року включно .
Висновок, викладений в оскаржуваній ухвалі щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а при розгляді питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд не порушив вимог кримінального процесуального закону.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
На думку колегії суддів, судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання, зокрема, обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу з зазначенням в ухвалі відповідних мотивів.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинуваченому ОСОБА_6 інкриміновано вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України, який, згідно з положеннями ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжкого злочину, покарання за вчинення якого передбачає до 15 років позбавлення волі або довічне позбавлення волі.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Приймаючи до уваги стадію розгляду даного кримінального провадження, те, що докази у провадженні судом не досліджувалися, а за таких обставин залишається достатньо підстав вважати, що обвинувачений, опинившись на волі, зможе перешкодити встановленню істини у справі під час судового провадження, то наведене свідчить про наявність ризику можливого впливу обвинуваченого на потерпілих та свідків, а тому, будь яких підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2019 р., з застосуванням більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає.
Враховуючи наведене та приймаючи до уваги підвищену ступінь суспільної небезпечності, характер і масштабність наслідків інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, існують обґрунтовані ризики того, що обвинувачений може бути активним учасником громадських заворушень або ж інших протиправних дій, та вчинити інше кримінальне правопорушення.
Цим спростовуються доводи апеляційної скарги з приводу відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Крім того, з оскаржуваної ухвали вбачається, що при вирішенні питання про доцільність продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції врахував характер протиправних дій, які інкримінуються ОСОБА_6 , зокрема, вчинення вибуху під час протестної акції, що потягло настання тяжких наслідків, а саме - смерть чотирьох осіб та отримання низкою осіб тяжких і середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою колегія суддів не встановила.
Таким чином, рішення суду про необхідність продовження строку тримання обвинуваченому ОСОБА_6 під вартою є законним, обґрунтованим і вмотивованим, постановлене згідно норм кримінального процесуального закону з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, натомість, доводи та твердження захисника, про які йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, у зв`язку з чим приходить до висновку про залишення поданої апеляційної скарги без задоволення, а ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2019 року - без змін.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2019 року, якою, зокрема, продовжено дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_6 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 22.12.2019 року включно - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4