ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 347/774/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/180/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - тримання під вартою
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі матеріали кримінального провадження, внесеного в ЄРДР за №0000108 від 19 березня 2017 року, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2020 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , -

в с т а н о в и л а:

Богородчанським районним судом Тернопільської області розглядається кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000108 від 19.03.2017 року про обвинувачення ОСОБА_7 за ч.4 ст.187, ч.3 ст.28 ч.2 ст.194, ч.3 ст.28 ч.1 ст.263, ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_9 за ч.4 ст.187, ч.3 ст.28, ч.2 ст.194, ч.3 ст.28, ч.1 ст.263, ч.2 ст.286 КК України, ОСОБА_10 за ч.4 ст.187, ч.3 ст.28, ч.2 ст.194, ч.3 ст.28, ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_11 за ч.4 ст.187, ч.3 ст.28, ч.2 ст.194, ч.3 ст.28, ч.1 ст.263, ч.1 ст.263 КК України.

Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2020 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів до 18 травня 2020 року включно, з утриманням його в Івано-Франківській установі виконання покарань № 12 управління Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області (м. Івано-Франківськ, вул. Коновальця, 70А). Розмір застави визначеної обвинуваченому ОСОБА_7 . Ухвалою від 12.08.2019 року залишено без змін.

Суд мотивував своє рішення тим, що на даній стадії судового провадження ризики, передбачені п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України продовжують існувати, що виключає можливість зміни запобіжного заходу на більш м`який.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 .

Вважає, що у поданому прокурором клопотанні про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не наведено обставини, що дають підстави обвинувачувати ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Апелянт заперечує наявність ризиків неналежної процесуальної поведінки свого підзахисного.

Вказує, що суд не взяв до уваги міцні соціальні зв`язки ОСОБА_7 , зокрема те, що він є одруженим та має на утримання трьох неповнолітніх дітей, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно.

Зазначає, що суд не розглянув можливість застосування інших альтернативних запобіжних заходів не пов`язаних з триманням під вартою.

Захисник вказує, що визначений ухвалою Богородчанського районного суду від 12.08 2019 року розмір застави на рівні 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який залишений в силі ухвалою від 19.03.2020 року, є завідомо непомірним для ОСОБА_7 , оскільки згідно довідки про доходи від 14.02.2019 року, виданої Управлінням поліції охорони в Закарпатській області сукупний розмір нарахованої ОСОБА_7 заробітної плати за останні шість місяців роботи становить 17 089, 89 грн.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просять скасувати оскаржувану ухвалу місцевого суду, відмовити у задоволенні клопотання прокурора і обрати ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою; міркування прокурора, який вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою і тому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги адвоката обвинуваченого; дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Висновок, викладений в ухвалі Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2020 року щодо підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а при розгляді питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд не допустив таких порушень кримінального процесуального закону, які були б підставою для його скасування.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання, зокрема, обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу з зазначенням в ухвалі відповідних мотивів.

Суд першої інстанції встановив, що обставини, зазначені при обранні та, відповідно, продовжені запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 існують і по даний час.

Також місцевий суд дійшов правильного висновку, що застосування на даній стадії більш м`яких запобіжних заходів не є можливим, так як вони не зможуть запобігти ризикам передбаченим п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосовано, окрім як до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого та тяжкого злочину, що свідчить про підвищену його суспільну небезпеку як особи, а тому застосування менш суворих запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання вищевказаним ризикам.

Доводи апелянта про те, що потерпілі та свідки не вказували про причетність ОСОБА_7 до інкримінованих йому злочинів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки оцінку таким доказам може надати виключно суд під час розгляду кримінального провадження по суті.

За наведених обставин, доводи сторони захисту про недоведеність ризиків, визначених ст.177 КПК України та відсутність підстав для продовження терміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Оскільки завершити розгляд кримінального провадження до закінчення строку тримання під вартою обвинуваченого не є можливим, з метою уникнення обвинуваченим суду та, враховуючи відсутність обставин, які б вказували на можливість скасування запобіжного заходу обвинуваченому або його заміни на більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою, колегія суддів вважає, що місцевий суд прийшов до правильного висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 до 18 травня 2020 року.

На думку колегії суддів, продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, судом першої інстанції у повній мірі та у визначеному законом порядку враховано особу обвинуваченого, його соціальні зв`язки, а також всі обставини справи, з якими закон пов`язує вирішення такого питання.

Доводи захисника щодо ідентичності та шаблонності прокурором поданого клопотання про продовження строку тримання під вартою, на думку колегії суддів, не може бути підставою для скасування ухвали про продовження строку запобіжного заходу.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, особлива тяжкість деяких злочинів, яка викликає негативну реакцію суспільства і соціальні наслідки, виправдовує попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу (рішення у справі Летельє проти Франції).

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Також колегія суддів приймає до уваги, що згідно практики ЄСПЛ, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що рішення суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 повністю узгоджується з вимогами ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Також, судом першої інстанції з дотриманням вимог ч.3 ст.183 КПК України, з урахуванням матеріального стану підозрюваного, розміру заподіяної ним шкоди та інших обставин справи, визначено розмір застави, який, на думку колегії суддів, є достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, визначених цим Кодексом.

Колегія суддів не погоджується з твердженням адвоката ОСОБА_8 про непомірний розмір визначеної застави, оскільки він обраний судом у межах встановлених відповідності до положень ч.5 ст.182 КПК України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що місцевий суд дійшов правильного висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

Порушень вимог КПК України, які б могли стати підставою для скасування ухвали суду, по справі не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, а тому підстав до її скасування, про що ставить питання апелянт, не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2020 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 без змін.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.