Житомирський апеляційний суд
Справа №274/7703/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 81 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження № 274/7703/19 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 лютого 2020 року, якою залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_8 про умовно дострокове звільнення,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою звільнити його від відбування покарання умовно-достроково. Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, постановленою без повного та всебічного дослідження обставин справи. Зазначає, що приймаючи рішення суд першої інстанції в достатній мірі не врахував дані, які характеризують його особу, зокрема те, що він повністю визнав свою вину у вчиненому злочині ще у 2018 році, має бездоганну поведінку та позитивну характеристику, працевлаштований, а також має 4 заохочення, тобто став на шлях виправлення. Вказує, що висновок суду про те, що він ухиляється від сплати цивільного позову потерпілій є помилковим, оскільки виконавчі листи до установи відбування покарань не надходили і потерпіла проживає за межами України, а тому він немає можливості його відшкодовувати.

В ухвалі суду зазначено, що засуджений ОСОБА_8 звернувся до суду з заявою про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Залишаючи заяву засудженого без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_9 засуджений вироком Святошинського районного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року за ст.ст. 187 ч. 2, 71 ч. 1 КК України на 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.17 року уточнено зарахування попереднього ув`язнення, а саме : з 17.03.15 р. до 20.06.17 р. включно та з 21.06.17 р. по дату набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 10.12.18 року згідно зі ст. 82 КК України невідбуту частину покарання замінено на 2 роки 6 місяців 3 дні обмеження волі.
Початок строку відбування покарання: для позбавлення волі - 17.03.15 року; для обмеження волі - 24.01.19 року; кінець строку: 08.05.21 року.
Засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання в ДУ "Бердичівський виправний центр (№ 108)".
За період відбування покарання засуджений ОСОБА_8 характеризується в цілому позитивно. У виправному центрі порушень вимог режиму відбування покарання не допускає. Заходи виховного та профілактичного характеру відвідує, реагує на них правильно. Працевлаштований за межами установи на контрагентському об`єкті. До праці ставиться сумлінно. За сумлінну поведінку і ставлення до праці чотири рази заохочувався адміністрацією установи. Вину у скоєному злочині за вироком суду не визнав. З матеріалів особової справи вбачається, що вина не визнавалася засудженим ще у грудні 2018 року (оскаржувалися рішення, дії судів). У грудні 2019 року у особовій справі з`явилася заява засудженого про визнання вини.
Враховуючи те, що ОСОБА_8 , хоча і відбув певну частину призначеного судом покарання, однак не характеризується як особа, яка за весь час відбування покарання сумлінною поведінкою та ставленням до праці довела своє виправлення і його звільнення не призведе до появи небезпеки суспільству чи окремим громадянам, тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви засудженого про звільнення його умовно-достроково від відбування покарання.
Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_8 та його захисника в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Так, приймаючи рішення про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції діяв у відповідності до положень ст. 81 КК України та ст.ст. 537, 539 КПК України, відповідним чином мотивувавши свої висновки.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 засуджений вироком Святошинського районного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року за ст.ст. 187 ч. 2, 71 ч. 1 КК України на 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2017 року уточнено зарахування попереднього ув`язнення, а саме : з 17.03.2015 р. до 20.06.2017 р. включно та з 21.06.2017 р. по дату набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 10.12.2018 року згідно зі ст. 82 КК України невідбуту частину покарання замінено на 2 роки 6 місяців 3 дні обмеження волі.
Початок строку відбування покарання: для позбавлення волі - 17.03.2015 року; для обмеження волі - 24.01.2019 року; кінець строку: 08.05.2021 року.
Засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання в ДУ "Бердичівський виправний центр (№ 108)".
Відповідно до вимог ч.2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Наведене є обов`язковою передумовою для умовно-дострокового звільнення, поряд із передбаченими у ч.3 ст. 81 КК України строками фактичного відбуття покарання засудженим.

Порядок дострокового звільнення від відбування покарання встановлено ст. 154 КВК України. Відповідно до даного порядку, стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 КК України може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна не відбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань надсилає подання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.

Наведені норми закону вказують на те, що саме адміністрація установи виконання покарань повинна дійти висновку про те, що особа, яка відбуває покарання, довела своє виправлення.

Проте, згідно характеристики засудженого ОСОБА_8 , за час утримання в СІЗО м. Києва останній характеризувався негативно, допустив два порушення вимог режиму утримання, які виразились у невиконанні законних вимог та створенні міжкамерного зв`язку, по факту яких один раз була проведена бесіда виховного характеру та один раз притягнутий до дисциплінарної відповідальності. У виправному центрі порушень вимог режиму відбування покарання не допускає. Заходи виховного та профілактичного характеру відвідує, реагує на них правильно. Працевлаштований за межами установи на контрагентському об`єкті. До праці ставиться сумлінно. За сумлінну поведінку і ставлення до праці чотири рази заохочувався адміністрацією установи (а.п. 10).

Також, судом першої інстанції зазначено, що згідно особової справи вина не визнавалася засудженим ОСОБА_8 ще у грудні 2018 року (оскаржувалися рішення, дії судів). У грудні 2019 року у особовій справі з`явилася заява засудженого про визнання вини, тобто перед вирішенням питання щодо застосування до нього ст.82 КК України.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що наведені дані про особу ОСОБА_8 не дозволяють зробити висновок про сумлінну поведінку засудженого, яка б вказувала на доведення виправлення засудженого та не можуть слугувати підставою для застосування щодо останнього положень ст. 81 КК України.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд погоджується з рішенням місцевого суду про залишення вказаної заяви засудженого ОСОБА_8 без задоволення.

Також, апеляційний суд відмічає, що для умовно-дострокового звільнення засудженого необхідно враховувати його поведінку за весь період відбування покарання.
Твердження апелянта про те, що він став на шлях виправлення, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що на даний час не досягнуто виправного та превентивного впливу на засудженого, що є основними цілями застосування до особи покарання, та змін його особи, які роблять його безпечним для суспільства, характеризують його схильність до правомірної поведінки, поваги до правил і традицій людського співжиття.
Про вищенаведене свідчить і висновок місцевого суду про те, що наявність заохочень у виправному центрі протягом останніх місяців вказує, що засуджений стає або навіть став на шлях виправлення, але враховуючи інші характеристики поведінки (вину у скоєнні умисного тяжкого насильницького злочину на стадії судового розгляду та практично весь час відбування покарання заперечував, в подальшому відповідно до заяви у грудні 2019 року при зверненні до суду вину визнав, але жодних заходів щодо відшкодування завданої шкоди, як матеріальної так і моральної, не вживає, хоча має для цього можливість, так як є працевлаштованим та отримує заробітну плату, відбуває покарання у виправному центрі лише один рік, при терміні до кінця строку більше року) на даний час відсутні достатні дані, що засуджений вже повноцінно, стабільно довів своє виправлення і його звільнення не призведе до появи небезпеки суспільству чи окремим громадянам.
Колегія суддів враховує, що поведінка засудженого, яка вказує на його виправлення, має бути стабільною в ході всього строку відбування покарання, а не лише перед моментом виникнення права на певну пільгу. Посилання в апеляційній скарзі засудженого на те, що він став на шлях виправлення, колегія суддів не вбачає такими, які істотно впливають на рішення щодо умовно-дострокового звільнення.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що засуджений ОСОБА_8 , будучи раніше судимим за вбивство і розбої, вже двічі звільнявся умовно-достроково від відбування покарання у 2007 році та 2014 році, проте, належних висновків не зробив та у 2016 році знову був засуджений за умисний тяжкий насильницький злочин, що свідчить про недосягнення виправного та превентивного впливу на засудженого.
Зазначення апелянтом про неможливість відшкодування цивільного позову, оскільки жодних виконавчих листів про відшкодування шкоди до установ відбування покарання не надходило, не спростовує висновків суду, оскільки апелянтом не надано доказів того, що він вчиняв будь-які дії щодо погашення завданих збитків, знаючи при цьому, про наявність цивільного позову.
Таким чином, незважаючи на наявність формальної підстави для умовно-дострокового звільнення, зокрема факту відбуття певної частини призначеного судом строку покарання, відсутньою є фактична підстава, а саме стала тенденція засудженого до виправлення.
На підставі викладеного, ухвалу суду щодо ОСОБА_8 не можна визнати незаконною, а тому підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 лютого 2020 року, якою залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_8 про умовно дострокове звільнення без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: