Справа № 166/1562/18 Провадження №11-кп/802/626/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.3 ст.185 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 грудня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Ратнівського районного суду Волинської області 04 вересня 2019 року,
В С Т А Н О В И В:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає в АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, непрацюючого, не судимого,
визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України і виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні даного кримінального правопорушення.
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він вчинив кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 185 КК України.
Як вбачається зі змісту обвинувального акта ОСОБА_7 5 вересня 2018 року близько 00 год. 30 хв., маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись в АДРЕСА_1 , зайшов на подвір`я ОСОБА_9 , де шляхом зірвання навісного замка, проник у літню кухню потерпілої, звідки таємно викрав, що були у використанні одні металеві дверцята та дві металеві плити, вартість яких, згідно висновку експерта № 560 від 01.10.2018, за ціною брухту чорних металів становить 411 гривень.
Таким чином, дії ОСОБА_7 органами досудового слідства кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК України, а саме: таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло.
Своє рішення суд мотивував тим, що в судовому засіданні даних які б доводили, що діями ОСОБА_7 було вчинено таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднаного з проникненням у житло, не встановлено, а тому його виправдав на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України.
У поданій апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду, ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки. Зазначає, що судом не дано належної оцінки всім дослідженим в ході судового розгляду доказам та не спростовано ті докази сторони обвинувачення, які однозначно вказують на вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину. Вказує на порушення судом вимог ст.ст.85, 86 КПК України при вирішенні питання про допустимість та належність доказів сторони обвинувачення, а саме, протоколів огляду місця події від 05.09.2018 року проведеними у домоволодінні свідка ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_9 ; показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 . Крім того, судом безпідставно відхилено клопотання прокурора про виклик в судове засідання свідка ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Крім цього, вирок суду проголошений 04.09.2019 року о 21 годині за відсутності обвинуваченого, прокурора та захисника, які не з`явились у зв`язку з неповідомленням їх судом про день та час проголошення вироку. Також судом при ухваленні вироку не вирішено долю речових доказів.
Не погоджуючись з апеляційною скаргою прокурора захисник ОСОБА_8 подав заперечення, просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без змін.
Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які її заперечили, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.
У відповідності до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.

Стаття 17 КПК України встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно правового змісту норм ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Відповідно до ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.

Положення ст.ст.370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке висунуте особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Виправдовуючи ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення та вказав, що вина обвинуваченого є недоведеною, оскільки під час судового розгляду не були встановлені достатні та допустимі докази, які б доводили наявність в діях обвинуваченого складу злочину, та вичерпано можливості їх отримати.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалюючи виправдувальний вирок, районний суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив всі без виключення представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було висунуто обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Апеляційний суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також про невідповідність висновків суду про недопустимість доказів по справі, з огляду на таке.

За змістом ч.3 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції, за клопотанням учасників судового провадження, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Як вбачається з апеляційної скарги прокурора, він просив повторно допитати в судовому засіданні свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , крім того, повторно допитати свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 . Крім того, судом безпідставно відхилено клопотання прокурора про виклик в судове засідання для допиту свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Як встановлено судом апеляційної інстанції, прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції не заявлялось клопотання про виклик свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 хоча про їх існування стороні обвинувачення було відомо, а свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 судом першої інстанції допитувались, обставин, які б давали підстави вважати, що дані свідки допитані не повністю або з порушенням прокурором в апеляційній скарзі та в судовому засіданні не наведено, а тому апеляційний суд, керуючись положеннями ч.3 ст.404 КПК України, відмовляє в задоволенні клопотання прокурора про виклик і допит вказаних свідків.

Що стосується твердження сторони обвинувачення про те, що судом в порушення вимог ст.ст.85, 86 КПК України визнано допустимими та належними доказами сторони обвинувачення протоколи огляду місця події від 05.09.2018 року проведеними у домоволодінні свідка ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_9 апеляційний суд зазначає наступне.

Стаття 30 Конституції України, зміст якої відтворено й у статті 13 КПК, передбачає: «Кожному гарантується недоторканність житла.

Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку».

Порядок проникнення у невідкладних випадках, до якого відсилає частина третя статті 30 Конституції, передбачено, зокрема, положеннями статей 233, 234 та 237 КПК України.

Якщо подія, з приводу якої проводиться огляд, відбулась у житлі чи іншому володінні особи, на проведення такого огляду місця події поширюються вимоги, передбачені статтею 30 Конституції та відповідними положеннями статей 13, 233, 234 та 237 КПК.

Встановлення наявності добровільності згоди особи на проведення в її житлі або іншому володінні огляду є важливим для визначення допустимості доказів, отриманих у результаті такого огляду, оскільки за такої згоди немає потреби звертатися до слідчого судді в порядку частини третьої статті 233 КПК. Тому сторона, яка надає такі докази, має переконати суд у наявності такої згоди та її добровільності.

Як вбачається з матеріалів провадження, огляд в домоволодінні потерпілої ОСОБА_9 відбувся на основі письмової згоди ОСОБА_16 , яка не є власником приміщення у якому відбувалась слідча дія, не проживає у ньому та не набула в установленому законом порядку права піклувальника або опікуна власника домоволодіння, а тому на думку апеляційного суду не мала права надавати таку згоду слідчому.

Що стосується огляду в домоволодінні свідка ОСОБА_10 , то апеляційний суд що не можна вважати оглядом місця події домоволодіння свідка ОСОБА_10 , оскільки, як випливає з матеріалів кримінального провадження, події, що стали предметом розслідування, відбувалися в домоволодінні ОСОБА_16 . Тому звернення до слідчого судді постфактум відповідно до вимог ч.2 ст.233 КПК України було обов`язковим. За відсутності ухвали слідчого судді, отриманої в порядку, передбаченому цим же положенням, результати такого огляду не можуть бути визнані допустимими доказами.

Крім цього, прокурором зазначалось, що вирок суду проголошений 04.09.2019 року о 21 годині за відсутності обвинуваченого, прокурора та захисника, які не з`явились у зв`язку з неповідомленням їх судом про день та час проголошення вироку, то вони визнаються апеляційним судом безпідставними та такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, а саме, журналу судового засідання від 04.09.2019 року, вирок судом проголошено з 13 години 16 хвилин по 14 годину 25 хвилин (а.п.174).

Допитані судом першої інстанції свідки прямо не вказують на те, що саме ОСОБА_7 , шляхом зірвання навісного замка, проник у літню кухню потерпілої ОСОБА_9 , звідки таємно викрав бувші у вжитку металеві дверцята та дві металеві плити.

Не спростовано стороною обвинувачення і пояснення свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 щодо того, що обвинувачений в ніч з 4 на 5 вересня 2018 року спав дома і нікуди не відлучався. Не вказував на ОСОБА_7 , як на особу, котра привезла до нього дві металеві плити та дверцята і свідок ОСОБА_10 .

Як вбачається з обвинувального акту, в ньому відсутні відомості про речові докази, не надавались вони суду і під час судового провадження, а тому доводи апелянта про те, що судом першої інстанції при постановленні вироку не вирішено долю речових доказів, є безпідставними.

Апеляційним судом встановлено, що згідно вироку районного суду, судом були досліджені та оцінені всі докази в кримінальному провадженні, які були надані сторонами кримінального провадження та яким районний суд надав відповідну правову оцінку і своє рішення відносно кожного дослідженого доказу щодо його належності, допустимості та достовірності суд зазначив у вироку з достатньою повнотою.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду кримінального провадження не було встановлено жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б повністю або хоча б частково підтверджували доводи сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_7 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло стороною обвинувачення не надано, а обсяг пред`явленого йому обвинувачення не знайшов свого підтвердження, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про виправдання ОСОБА_7 в зв`язку з тим, що не доведено, що в діянні останнього є склад кримінального правопорушення, а районний суд при розгляді даної справи не допустив таких порушень вимог кримінального процесуального законодавства України, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований та справедливий вирок.

Не вбачаючи будь-яких підстав для скасування вироку суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що даний виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Ратнівського районного суду Волинської області 04 вересня 2019 року щодо ОСОБА_7 - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий:

Судді: