ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/2667/17-кГоловуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/15/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

представника цивільного відповідача ТОВ

АльфатерТернопіль ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Тернопільського апеляційного суду 29 січня 2020 р. кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000209 від 03 грудня 2016 року, за апеляційними скаргами представника цивільного відповідача директора Дочірнього підприємства фірма Альтфатер Тернопіль ОСОБА_12 , цивільного позивача - потерпілої ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 12 січня 2018 року щодо ОСОБА_10

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком

ОСОБА_10 , уродженця м. Пустомити Львівської області, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі п.«в» ст.1 Закону України "Про амністію у 2016 році» Би леня Р.Б. звільнено від відбування призначеного покарання.

Цивільний позов ОСОБА_7 про стягнення з ДП фірма «Альфатер Тернопіль» 500 000 грн. моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ДП фірма «Альфатер Тернопіль» (ідентифікаційний код юридичної особи 12601875) в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн. на користь ОСОБА_7 .

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із обвинуваченого ОСОБА_10 в користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз на загальну суму 1650 грн. 75 коп.

Згідно вироку суду 03 грудня 2016 року о 02 год. 40 хв. водій ДПФ «Альтфатер-Тернопіль», керуючи технічно-справним автомобілем-сміттєвозом "МАН М 4425.264", державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався заднім ходом від вул. Купчинського на прилеглій території до будинків вулиці Петлюри м. Тернополя в напрямку будинку №2.

Під час руху обвинувачений ОСОБА_10 в порушення вимог пунктів 1.5, 1.10 (в частині визначення поняття «безпечна швидкість», «дорожні умови» та «дорожня обстановка»), 2.3 «б», 12.1 Правил дорожнього руху України, належно не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, не враховував дорожні умови, неправильно вибрав безпечну швидкість руху і такий спосіб керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним і в такий спосіб своїми діями не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрозу життю і здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Відповідно до вимог пунктів 1.3, 3.11, 3.11.1, 6.1 Інструкції з охорони праці, затвердженої наказом директора ДП «Фірма Альтфатер Тернопіль» №29/оп від 01.09.2013 р. (яку ОСОБА_10 зобов`язаний був знати згідно ст. 18 Закону України «Про охорону праці»), при просуванні сміттєвоза заднім ходом вантажники були зобов`язані контролювати безпеку руху і давати вказівки водію, знаходячись позаду автомобіля так, щоб водій постійно бачив їх у дзеркала заднього виду, а не бачачи їх, водій зобов`язаний зупинити рух транспортного засобу. Однак в порушення вказаних вимог Інструкції під час руху автомобіля заднім ходом два вантажники: ОСОБА_13 та ОСОБА_14 знаходилися в салоні автомобіля "МАН М 4425.264".

Рухаючись в темну пору доби, в умовах снігу, порушуючи п. 10.10 ПДР України, положеннями якого водію заборонено рух заднім ходом на ділянці з недостатньою видимістю, та порушуючи п. 10.9 ПДР України, рухаючись заднім ходом, ОСОБА_10 не повинен був створювати небезпеки чи перешкоди іншим учасникам руху, а для забезпечення безпеки не звернувся за допомогою до інших осіб, зокрема в даному випадку до вантажників ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , про що його зобов`язували вимоги вищевказаної Інструкції.

Унаслідок порушення вище перелічених пунктів Правил дорожнього руху України та Інструкції, ОСОБА_10 створив небезпеку для руху пішоходу ОСОБА_15 , поставивши себе в такі умови, що не зміг забезпечити безпеку дорожнього руху та скоїв наїзд задньою лівою частиною керованого автомобіля "МАН М 4425.264" на пішохода ОСОБА_15 , який знаходився на проїзній частині позаду даного автомобіля.

У результаті вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження у вигляді масивної поєднаної травми грудей та живота з численними переломами кісток скелета та ушкодженнями внутрішніх органів (грудної, черевної порожнин), що супроводжувалась внутрішньою кровотечею, яка обумовила масивну крововтрату, котра і послужила безпосередньою причиною смерті потерпілого, та від яких настала його смерть.

Дорожньо-транспортна пригода перебуває у прямому причинному зв`язку із порушенням водієм ОСОБА_10 вище перелічених вимог ПДР України та вищевказаних вимог Інструкції з охорони праці.

Представник відповідача ДПФ "Альтфатер Тернопіль" ОСОБА_12 в апеляційній скарзі просить вирок суду в частині задоволення цивільного позову до дочірнього підприємства фірма "Альтфатер Тернопіль" змінити: стягнути з Дочірнього підприємства фірма "Альтфатер Тернопіль" на користь ОСОБА_7 19 200 грн. моральної шкоди, в решті вирок суду залишити без змін.

Мотивує тим, що потерпіла ОСОБА_7 , пред`явивши вимогу про стягнення з відповідача компенсації за заподіяну моральну шкоду, не надала доказів в обґрунтування заподіяння їй моральної шкоди кримінальним правопорушенням саме в розмірі 100 000 грн.

Судом не враховано, що відповідно до п.27.3. ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Таким чином, виходячи зі змісту вказаної правової норми, вважає, що без доведення розміру моральної шкоди може прийматись сума моральної шкоди, яка підлягає виплаті страховиком близьким родичам загиблого в розмірі 12 мінімальних заробітних плат, що станом на день настання страхового випадку (03 грудня 2016 року) становило 19 200 (дев`ятнадцять тисяч двісті) гривень.

Судом також не враховано, що, заперечуючи проти позову, цивільний відповідач вказував на ту обставину, що його цивільно-правову відповідальність застраховано страховиком, Приватним акціонерним товариством «Страхова Компанія «Уніка» згідно полісу №АК/0097546 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ліміт відповідальності за яким на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, становить 200 000 грн., а за шкоду, заподіяну майну - 100 000 грн.,

Також суд не звернув увагу на ту обставину, що цивільний позивач звернулась до страховика із заявою про виплату належного їй страхового відшкодування за завдану шкоду і вже отримала відшкодування в частині наданих підтверджувальних документів, в іншій частині її вимог провадження про страхову виплату за її заявою триває, оскільки заявницею не було надано всіх документів, необхідних для виплати страхової суми в належному обсязі.

Вищевказані обставини суд першої інстанції необгрунтовано не взяв до уваги.

Вважає, що в силу вимог ст.1194 ЦК України, оскільки ДПФ "Альтфатер Тернопіль" застрахувало свою цивільно-правову відповідальність, то на нього покладається лише додаткова (субсидіарна) відповідальність, яка наступає лише у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 вважає, що рішення суду в частині стягнення в її користь моральної шкоди незаконне у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування поданої нею апеляційної скарги зазначає, що судом при визначені розміру відшкодування моральної шкоди не враховано принципи справедливості та розумності, а також глибину, характер та тривалість заподіяних їй душевних страждань, нервових переживань та інших негативних наслідків, спричинених втратою близької їй людини-сина.

Судом не враховано те, що вона є особою похилого віку, а смерть сина, як єдиного годувальника сім`ї, поставила її у скрутне матеріальне становище. Просить змінити вирок суду в частині стягнення з ДП фірма «Альтфатер Тернопіль» в її користь моральної шкоди та стягнути з відповідача в її користь 500 000 грн. завданої моральної шкоди.

Також не погоджується з тим, що судом у вироку вказано про ступінь вини потерпілого ОСОБА_15 , оскільки та обставина, що він перебував у стані важкого отруєння етиловим алкоголем, не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою. Жодними доказами в матеріалах справи, у тому числі висновками експертів, не доведено причинно-наслідковий зв`язок з дорожньо-транспортною пригодою перебування загиблого у стані алкогольного сп`яніння. Звертає увагу, що суд у своєму рішенні, встановивши ступінь вини ОСОБА_15 , не посилається на жодні докази, які б обґрунтовували його вину у даній дорожньо-транспортній події, та те, що перебування останнього у стані алкогольного сп`яніння перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з ДТП та вищенаведені обставини не є підставою для зменшення розміру відшкодування, оскільки вони не підтверджуються жодними доказами у матеріалах кримінального провадження.

В запереченнях на апеляційну скаргу представника відповідача ДПФ "Альтфатер Тернопіль" ОСОБА_12 потерпіла ОСОБА_7 вказує, що відповідно до вимог ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Дана правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду по справі №755/18006/15-ц у постанові від 04 липня 2018 року. Відповідно до якої, позивач повинен звернутися до страховика за відшкодуванням шкоди завданої у ДТП.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» законодавець встановив розмір моральної шкоди - 12 мінімальних зарплат для відшкодування шкоди, заподіяної смертю особи, для страховика, МТСБУ, а не для винуватця.

Страховою компанією «УНІКА» їй було виплачено 19 200 грн. у якості відшкодування моральної шкоди (12 мінімальних зарплат, мінімальна зарплата на момент ДТП становила 1 600 грн.) відповідно до вимог ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Завдану моральну шкоду вона оцінювала у сумі 519 200,00 грн. 19 200 грн. було відшкодовано СК «УНІКА». Тому, заявляючи цивільний позов у кримінальному провадженні, просила стягнути 500 000 грн., саме від ДП Фірма «Альтфатер Тернопіль» в порядку статті 1194 ЦК України.

Проти задоволення апеляційної скарги, поданої цивільним відповідачем - директором ДПФ «Альтфатер Тернопіль» ОСОБА_12 заперечує повністю.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, порушення прав людини вже саме по собі тягне моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам по собі факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»).

Вказана позиція є аналогічною і у вирішенні інших справ Європейського суду: рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Антипенко проти Російської Федерації», постанова у справі від 14 лютого 2008 року Пшеничний проти Російської Федерації.

Відповідно до ч.2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає у фізичному болю та душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

04.07.2018 року при розгляді справи Апеляційним судом Тернопільської області директором ДПФ «Альтфатер Тернопіль» ОСОБА_12 , було додано клопотання про приєднання до матеріалів справи та дослідження письмових доказів, які стали відомі після ухвалення вироку, що оскаржується. Разом із даним клопотанням було додано копії стосовно звернення ОСОБА_7 до ПрАТ «СК «УНІКА» із заявою про виплату страхового відшкодування.

А тому просить дослідити письмові докази:

1. копію відповіді №2131 від 21.03.2018 р., наданої ПрАТ «Страхова Компанія «УНІКА» на адвокатський запит на 1 арк.;

2. копії документів із страхової справи №00210072 на 12 арк.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який просить вирішити цивільний позов по суті в порядку цивільного судочинства, норми якого діяли на момент винесення рішення, потерпілу ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу і просять змінити вирок суду: в частині вирішення цивільного позову збільшити суму відшкодування заподіяної їй моральної шкоди до 500 000 грн; представника цивільного відповідача ДПФ "Альтфатер Тернопіль"- ОСОБА_12 , який заперечив щодо задоволення поданої апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_7 , підтримав свою апеляційну скаргу та просить змінити вирок суду, стягнувши з Дочірнього підприємства фірма "Альтфатер Тернопіль" на користь ОСОБА_7 19 200 грн. моральної шкоди, а в решті вирок суду залишити без змін; провівши судові дебати та обговоривши доводи апеляційних скарг, заслухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_10 , який просить вирок суду залишити без змін, колегія суддів приходить до висновку, що вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 04 липня 2018 р. підлягає до скасування в частині вирішення цивільного позову з направленням кримінального провадження на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Так, постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 р. була частково задоволена касаційна скарга представника цивільного відповідача директора Дочірнього підприємства фірма Альфатер Тернопіль ОСОБА_12 , якою ухвала Апеляційного суду Тернопільської обл. від 04 липня 2018 р. щодо ОСОБА_16 в частині вирішення цивільного позову скасована і призначена в цій частині на новий розгляд в суді апеляційної інстанції в порядку цивільного судочинства.

У зазначеній постанові вказано, що, виходячи зі змісту ст. 128 КПК України, потерпілий у кримінальному провадженні має право заявити цивільний позов.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

За загальним правилом, встановленим частиною 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У ч. 2 ст. 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`ю.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно з частинами 2 та 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (прав власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду. було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У цьому кримінальному провадженні встановлено, що смерть ОСОБА_15 настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - автомобіля під керуванням ОСОБА_17 .

З матеріалів провадження убачається, що мати ОСОБА_15 - потерпіла ОСОБА_18 , звернулася з цивільним позовом про відшкодування моральної шкоди з ДП фірма «Альтфатер Тернопіль», з яким засуджений ОСОБА_19 на момент вчинення злочину перебував у трудових відносинах.

Надалі, під час провадження в суді першої інстанції, за клопотанням представника ДП фірма «Альтфатер Тернопіль», до участі у справі суд залучив ПАТ «Страхова компанія «Уніка» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні цивільного відповідача. Наявність відповідних правовідносин між цими особами була підтверджена полісом №АК/0097546 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до якого ДП фірма «Альтфатер Тернопіль» застрахувала автомобіль "MAN М44", д.р.н. НОМЕР_1 .

Однак, вирішуючи цивільний позов у кримінальному провадженні, суд у мотивувальній частині вироку відхилив доводи представника цивільного відповідача -ДП фірма «Альтфатер Тернопіль» щодо необхідності врахування того факту, що цивільна відповідальність останнього була застрахована, та дійшов висновку, що саме зазначена фірма має у повному обсязі відшкодувати завдану потерпілій моральну шкоду.

В обґрунтування такого висновку суд послався на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15.

Разом з тим, на даний час Великою Палатою Верховного Суду у справ № 755/18006/15-ц від 04 липня 2018 року зроблено інший правовий висновок, який мають враховувати суди під час вирішення тотожних спорів.

Отже, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_20 , колегія суддів Верховного Суду враховує саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, виходячи з такого.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків, визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Таким чином, встановивши, що цивільна відповідальність ДП фірма «Альтфатер Тернопіль» була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «Уніка», суд не врахував ліміт відповідальності страховика за відшкодування моральної шкоди, передбачений статтею 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку) та стягнув саме зі страхувальника завдану моральну шкоду у повному обсязі.

Вказані порушення закону суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, не дивлячись на те, що в апеляційній скарзі представника цивільного відповідача були наведені відповідні доводи.

Положеннями ст. 404 КПК України чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції, як зазначено у вищезазначеній постанові Верховного Суду, переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За приписами статей 404 та 405 цього Кодексу суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, у тому числі за необхідності - і шляхом дослідження доказів.

Проте апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_10 , ретельно не перевірив усіх доводів цивільного відповідача, не дослідив і3 додержанням вимог ч. 6 ст. 22 КПК України усіх письмових доказів, що стосувалися цивільного позову, хоча представник цивільного відповідача заявив клопотання про дослідження цих доказів як таких, що стали відомі після ухвалення вироку місцевого суду.

Крім того, заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо істотного порушення апеляційним судом норм права при розгляді апеляційної скарги потерпілої в частині визначення розміру моральної шкоди.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягає, крім іншого, те, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Проте апеляційний суд, задовольнивши апеляційну скаргу потерпілої, формально розглянув наведені в ній доводи і у своєму рішенні обмежився загальною констатацією фактичних обставин, за яких вчинено злочин та даних про ос: потерпілої.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, як зазначає Верховний Суд, фактично врахував ті ж обставини, на які послався місцевий суд при вирішенні цивільного позову, та не вмотивував, з яких підстав він виходив при задоволенні цивільного позову й порушуючи статті 370, 419 КПК України, не навів належного обґрунтування такого рішення.

Відповідно, Верховний Суд прийшов до висновку, що ухвала апеляційного суду не може бути визнана законною та обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції в порядку цивільного судочинства.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 26 Глави 3 Закону України Про судоустрій і статус суддів (далі Закон) щодо видів і складу апеляційних судів у системі судів загальної юрисдикції діють апеляційні суди як суди апеляційної інстанції з розгляду цивільних і кримінальних, господарських, адміністративних справ, справ про адміністративні правопорушення.

У складі апеляційного суду можуть утворюватися судові палати з розгляду окремих категорій справ.

Відповідно до цього у складі Тернопільського апеляційного суду діють дві палати: палата з розгляду цивільних справ і палата з розгляду кримінальних проваджень та справ про адміністративні правопорушення згідно протоколу №2 від 02 жовтня 2018 р.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення, що є підставою для розгляду в порядку цивільного судочинства і даного позову.

Враховуючи наведене, а саме підстави скасування постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 р. в частині вирішення цивільного позову

ухвали Апеляційного суду Тернопільської обл. від 04 липня 2018 р. щодо ОСОБА_16 , яка була направлена на новий розгляд в суд апеляційної інстанції в порядку цивільного судочинства, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 18 Закону, згідно якого суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення, колегія суддів вважає дану обставину такою, що є підставою для розгляду в порядку цивільного судочинства судом першої інстанції і зазначеного цивільного позову.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408 КПК України, ст. ст. 18, 26 Закону України Про судоустрій і статус суддів колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги представника цивільного відповідача директора Дочірнього підприємства фірма Альтфатер Тернопіль ОСОБА_12 та цивільного позивача потерпілої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Тернопільського міськрайсуду Тернопільської обл. від 12 січня 2018 р. в частині вирішення цивільного позову скасувати і призначити в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок залишити без змін.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи