ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/777/20 Справа № 205/5919/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_9 (приймає участь в режимі

відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2019 року щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про приведення вироку у відповідність до діючого законодавства, ВСТАНОВИЛА:

Засуджений ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду як незаконну і необґрунтовану, та постановити нову ухвалу, якою привести вирок Апеляційного суду Полтавської області від 07.12.2004 року у відповідність до вимог законодавства України, та звільнити його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вироком Апеляційного суду Полтавської області від 07.12.2004 року його було визнано винуватим та засуджено за ст.ст. 93 п.п. а, и, і, 123 ч.2 КК України (1960 року), ст.189 ч.4 КК України (2001 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Ухвалою Верховного Суду України від 14.07.2005 року вказаний вирок було залишено без змін.
Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що обвинувачення у цій справі розглядалось в суді першої інстанції за ст.ст. 93 п.п. а, и, і, 123 ч.2, 144 ч.3 КК України (1960 року), при цьому попередній розгляд цієї справи було проведено за ст.ст. 93 п.п. а, и, і, 123 ч.2, 144 ч.2 КК України (1960 року), що ставить під сумнів законність вироку.
Також в ухвалі відсутні висновки щодо правильності чи неправильності застосування у вироку, в повному об`ємі обвинувачення за ст.12, ст.189 ч.4 КК України (2001 року) відносно осіб, які вчинили злочини, передбачені КК України 1960 року.
Вказує на те, що суд фактично не розглянув наведені у клопотанні доводи, посилаючись на те, що до компетенції суду не входить вирішення цього клопотання, при цьому представник установи виконання покарань та прокурор в суді не навели жодних підстав, які б перешкоджали задоволенню клопотання, а навпаки, поклались на розсуд суду.
Захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду як незаконну і необґрунтовану, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання ОСОБА_9 про приведення вироку у відповідність до діючого законодавства України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вироком Апеляційного суду Полтавської області від 07.12.2004 року ОСОБА_9 було засуджено за ст.ст. 93 п.п. а, и, і, 123 ч.2 КК України (1960 року), ст.189 ч.4 КК України (2001 року), при цьому вказані правопорушення ОСОБА_9 було вчинено у 2000 році, однак при ухваленні вироку судом було застосовано закон про кримінальну відповідальність (ст.189 КК України в редакції 2001 року), який погіршив становище засудженого в розумінні ст.5 КК України, оскільки передбачає обов`язкову конфіскацію всього майна та є обтяжуючою обставиною, внаслідок чого ОСОБА_9 засуджено до довічного позбавлення волі.
Вказує на те, що фактично Апеляційний суд Полтавської області застосував закон, який погіршив становище особи, однак з огляду на положення ст.ст. 4, 5 КК України, застосуванню в цій ситуації підлягає лише КК України в редакції 1960 року, оскільки новий КК України зворотньої дії в часі не має, бо погіршує становище засудженого ОСОБА_9 .
Також зазначає, що суд фактично не розглянув наведені у клопотанні доводи на користь засудженого, і відмовився привести вирок у відповідність до діючих норм КК України та КПК України, при цьому представник установи виконання покарань та прокурор в суді не навели жодних підстав, які б перешкоджали задоволенню клопотання, а навпаки, поклались на розсуд суду.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2019 рокувідмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про приведення вироку у відповідність до діючого законодавства.
Відповідно до ухвали суду, яка оскаржується, вироком Апеляційного суду Полтавської області від 07.12.2004 року, ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за ст.ст.93 п.п. «а», «и», «і»; 123 ч.2 КК України (в редакції 1960 року) та ст.189 ч.4 КК України (в редакції 2001 року) до довічного позбавлення волі, з конфіскацією належного йому майна. Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 14 липня 2005 року, вирок Апеляційного суду Полтавської області від 07 грудня 2004 року щодо ОСОБА_9 залишено без змін.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначив, що засуджений в клопотанні фактично порушує питання щодо неправильності застосування Апеляційним судом Полтавської області, під час розгляду кримінальної справи та ухвалення вироку, закону України про кримінальну відповідальність, що може бути підставою для скасування вироку, однак зазначені питання не підлягають вирішенню в порядку ст.ст. 537, 539 КПК України та не віднесені до компетенції місцевого суду.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що клопотання засудженого ОСОБА_9 про приведення вироку у відповідність до діючого законодавства не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального законодавства України, а тому не підлягає задоволенню.
Заслухавши доповідь судді, засудженого ОСОБА_9 та його захисників, які просили задовольнити вимоги апеляційних скарг, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги засудженого та його захисника ОСОБА_7 не підлягають задоволенню з таких підстав.
Згідно із ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Вимогами ст. 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
На переконання колегії суддів, цих вимог суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення дотримався в повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст.539 КПК України, питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.
Частиною 1 статті 537 КПК України визначено вичерпний перелік питань, які вирішуються судом під час виконання вироків.
Під час апеляційного розгляду встановлено, що засуджений ОСОБА_9 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з клопотанням про приведення вироку Апеляційного суду Полтавської області від 07.12.2004 року у відповідність до діючого законодавства, за яким його було визнано винним та засуджено за ст.ст.93 п.п. «а», «и», «і»; 123 ч.2 КК України (в редакції 1960 року) та ст.189 ч.4 КК України (в редакції 2001 року) до довічного позбавлення волі, з конфіскацією належного йому майна. У вказаному клопотанні засуджений посилався на те, що Апеляційним судом Полтавської області при ухваленні зазначеного вироку його дії були незаконно перекваліфіковані з ч.3 ст.144 КК України (в редакції 1960 року) на ч.4 ст.189 КК України (в редакції 2001 року), оскільки він вчинив злочин у вересні 2000 року, а тому його дії необхідно кваліфікувати за ч.3 ст.144 КК України (в редакції 1960 року) та в межах санкції зазначеної частини статті призначити покарання.
Таким чином, вимоги засудженого зводяться до незгоди із судовим рішенням, ухваленим щодо нього, а саме кваліфікації його дій, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зазначені в клопотанні ОСОБА_9 питання не підлягають вирішенню місцевим судом в порядку ст.ст. 537, 539 КПК України.
Окрім того, слід зазначити, що захисниками ОСОБА_9 оскаржувався вирок Апеляційного суду Полтавської області від 07.12.2004 року до касаційного суду, які, окрім невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неповноти судового розгляду, вказували на те, що суд першої інстанції незаконно застосував ст.12 КК України (2001 року).
Питання щодо кваліфікації дій засудженого ОСОБА_9 колегією суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України було перевірено та в ухвалі від 14.07.2005 року зазначено, що суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 и ОСОБА_12 за ст.ст.93 п.п. «а», «и», «і»; 123 ч.3 КК України (в редакції 1960 року) та ст.189 ч.4 КК України (в редакції 2001 року), оскільки всі засуджені здійснили злочини у складі організованої групи, також на підставі розгляду касаційних скарг ухвалено рішення, що вирок Апеляційного суду Полтавської області від 07.12.2004 року щодо ОСОБА_9 підлягає залишенню без змін.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2019 року є законною, обгрунтованою і вмотивованою та не вбачає підстав для її скасування і задоволення апеляційних скарг засудженого та його захисника.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2019 року залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2019 рокущодо засудженого ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4