У Х В А Л А
Іменем України

03 квітня 2020 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:

головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 05 липня 2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року,

в с т а н о в и в:

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 05 липня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 Кримінального кодексу України (далі - КК України) та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 05 липня 2019 року стосовно ОСОБА_5 залишено без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_4 без задоволення.
Як встановлено судами, ОСОБА_5 04 травня 2018 року о 10:00 в м. Кам`янець-Подільському на території домоволодіння на АДРЕСА_1 , через довготривалі неприязні стосунки, умисно наніс потерпілій ОСОБА_6 два удари кулаком в область живота cпереду, чим спричинив їй тілесні ушкодження у вигляді двох синяків в області черевної стінки справа в верхньому та нижньому квадратах, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисником викладено вимогу про скасування вказаних судових рішень та закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення у зв`язку з істотним порушенням судами вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначення покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

На обґрунтування своїх доводів захисник посилається на те, що:
-злочин, передбачений ч.1 ст.125 КК України, є малозначним діянням, яке за правилом ч.2 ст.11 КК України не може вважатися злочином;
-в діях засудженого ОСОБА_5 відсутній склад злочину, передбачений ч.1 ст.125 КК України, тому судові рішення стосовно нього слід скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п.2 ч.1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України);
-при призначенні покарання суди не врахували психологічний тиск зі сторони потерпілої, такі пом`якшуючі обставини як пенсійний вік, інвалідність I групи та майновий стан засудженого, що надавало підстави для застосування штрафу у меншому розмірі.

Мотиви Суду

Суд, перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Доводи касаційної скарги захисника про те, злочин, передбачений ч.1 ст.125 КК України є малозначним діянням, яке за правилом ч.2 ст.11 КК України не може вважатися злочином, а тому у діях засудженого ОСОБА_5 відсутній склад злочину, передбачений ч.1 ст.125 КК України є неспроможними.
Відповідно до ч.2 ст.11 КК України не є злочином вчинене субєктом злочину винне діяння, прямо передбачене КК України, якщо воно через малозначність не становить суспільної небезпеки.

Малозначне діяння слід відмежовувати від діяння, яке не містить складу злочину. Якщо істотність матеріальної (майнової чи фізичної) шкоди визначена безпосередньо в законі через певну кількість неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тяжкість тілесних ушкоджень тощо, то недосягнення певного рівня шкоди є свідченням відсутності складу злочину, а не малозначності діяння. Визначення істотності нематеріальної шкоди здійснюється в межах судової дискреції, а тому визнання конкретного діяння таким, що становить суспільну небезпеку або не становить її через малозначність, залежить від конкретних обставин справи та їх оцінки судом.
Інкриміноване ОСОБА_5 діяння, передбачене ч.1 ст.125 КК України містить склад злочину, що було встановлено судом першої інстанції та зазначено у вироку суду, тому доводи касаційної скарги про необхідність закриття кримінального провадження з підстав відсутності в діях засудженого складу злочину є безпідставними.
Крім того, вказана вимога була предметом перегляду суду апеляційної інстанції, однак не знайшла свого підтвердження, з чим погоджується суд касаційної інстанції.
Апеляційним судом правильно зазначено, що неприязні стосунки між ОСОБА_5 та потерпілою продовжуються протягом тривалого часу, примирення сторін не відбулося, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. ст. 85, 86, 94 КПК України надав належну оцінку усім зібраним по справі доказам в їх сукупності та взаємозвязку, вірно кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч.1 ст.125 КК України як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження та дійшов правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчиненому кримінальному правопорушенні.
Твердження захисника у касаційній скарзі щодо явної несправедливості призначеного покарання у зв`язку із неврахуванням судом ряду пом`якшуючих обставин не відповідають дійсності.
При призначенні покарання ОСОБА_5 суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання, зокрема пенсійний вік, наявність інвалідності та обставину, яка обтяжує покарання - вчинення злочину повторно та призначив покарання в межах санкції ч.1 ст.125 КК України.
Суд апеляційної інстанції перевірив усі доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які аналогічні доводам його касаційної скарги, та навів в судовому рішенні відповідні мотиви на їх спростування, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
Таким чином, доводи касаційної скарги про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначення покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого є безпідставними.
Інших доводів, які б свідчили про істотне порушення норм матеріального чи процесуального права, що були б підставами для скасування судових рішень, захисником у касаційній скарзі не наведено.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам статей 374, 419 КПК України.
Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 05 липня 2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3