ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 526/2208/19 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1412/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
У Х В А Л А
про повернення апеляційної скарги

14 січня 2020 року м. Харків

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду ОСОБА_2 , перевіривши апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_6 , -

В С Т А Н О В И В :

Зазначеним вироком затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 09 жовтня 2019 року між прокурором ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_6 з участю захисника ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0000192 за ч.5 ст.27, ч.1 ст.122, п.6, п.11, п.12 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, останнього визнано винуватим та засуджено за ч.5 ст.27, ч.1 ст.122 КК України до 3 /трьох/ років позбавлення волі; за ч.1 ст.263 КК України до 7 /семи/ років позбавлення волі; за п.6, п.11, п.12 ч.2 ст.115 КК України до 10 /десяти/ років позбавлення волі, із застосуванням ч.2 ст.69 КК України без конфіскації майна. На підставі ч.1 ст.70 КК України ОСОБА_6 призначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим до 10 /десяти/ років позбавлення волі без конфіскації майна.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали апеляційні скарги, в яких кожен із апелянтів просить вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2019 року, яким було затверджено вище зазначену угоду щодо ОСОБА_6 скасувати і направити кримінальне провадження до суду першої інстанції для проведення судового провадження у загальному порядку. Кожен окремо із апелянтів обґрунтовують свої апеляційні вимоги тим, що суд першої інстанції при винесенні вироку на підставі угоди порушив їх законні права та допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили винести законне і обґрунтоване рішення.

Перевіривши подані апеляційні скарги, приходжу до висновку про необхідність повернення апеляційних скарг апелянтам, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.4 ст.394 КПК України, вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Вказаний перелік підстав з яких вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений, а також перелік суб`єктів, яких закон наділяє правом на звернення з апеляційною скаргою, є вичерпним.

Натомість, як слідує зі змісту поданих апеляційних скарг, з ними до апеляційного суду звертаються особи, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які згідно матеріалів кримінального провадження №0000192, не є учасниками даного кримінального провадження, яке стало предметом судового розгляду, і судове рішення за результатом якого наразі оскаржується.

Згідно правових висновків Верховного Суду України, виходячи зі змісту положень Конституції, статей 7, 24 та 394 КПК України у їх взаємозв`язку, особа, яка не була учасником кримінального провадження, має право на апеляційне оскарження вироку на підставі угоди за умови, що це рішення стосується її прав, свобод та інтересів. Цей підхід підтверджено постановою Верховного Суду України від 03 березня 2016 року (справа №5-347кс15), де зазначено: «…відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому статтею 394 КПК України, за умови що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою у доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено частиною другою статті 24 цього кодексу».

Такої ж точки зору дотримується і Верховний Суд в постановах від 15 березня 2018 року (справа №490/1869/15), від 10 травня 2018 року (справа №461/3797/17), від 31 травня 2018 року (справа №761/26927/17, від 04 грудня 2018 року (справа №369/10007/16-к), від 17 грудня 2019 року (справа №643/14288/18-к) та інших рішеннях.

Проте, в оскаржуваному вироку від 16.10.2019 взагалі не згадується про таких осіб як ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з огляду на що підстави для прийняття таких апеляційних скарг, на які посилаються останні, не знаходять свого підтвердження.

Отже з наведеного тексту, за переконанням судді-доповідача, неможлива констатація причетності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , до вчинення злочинів, а тому відсутні і порушення на які вони посилаються у своїх апеляційних скаргах.

У наведеному тексту вироку відсутні посилання на будь-які інші прізвища крім обвинуваченого, а також жодним чином не наведені обставини за якими цих осіб можливо було хоч якимось чином ідентифікувати та відсутні дії інших осіб яким обвинувачення в цьому провадженні не висувалось.

Таким чином, доводи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в цій частині спростовуються матеріалами кримінального провадження, а їх аргументація наведена у апеляційних скаргах (т.1 а.с.116-126, а.с.134-143, а.с.157-162) не відповідає дійсності.

Згідно тексту вироку в ньому зазначені умови угоди і саме там зазначені прізвища, які суд зобов`язаний був навести у вироку відповідно до вимог ч.3 ст.475 КПК України. Апелянти не зазначають, що вказана норма суперечить Конституції України чи практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно ст.472 КПК України, якою встановлюється зміст угоди про визнання винуватості серед решти умов вказуються обов`язки обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), ця норма апелянтами також не зазначається як така, що явно суперечить Конституції України чи практиці Європейського суду з прав людини.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.91 КПК України процес доказування у кримінальному судочинстві полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, а ч.2 ст.94 КПК України встановлює правило згідно яким, жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Звідси, діючий кримінальний процесуальний кодекс не наділяє жодний доказ преюдиціальним значенням на відміну від інших видів судочинства про які йдеться у рішеннях Конституційного Суду України.

Згідно ст.90 КПК України рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, має преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів.

Отже з наведеної норми випливає, що преюдиція має значення у процесі доказування щодо встановлених судом порушень прав людини з приводу допустимості доказів тобто в будь-якому випадку ці докази повинні визнаватись недопустимими.

За наведених вище умов, презумпція невинуватості ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , закріплена у ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.2 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч.1 ст.11 Загальної декларації прав людини та ч.1 ст.62 Конституції України не була порушена оскільки ці особи продовжують вважатися невинуватими у вчиненні злочинів і не можуть бути піддані кримінальному покаранню, доки їх вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Так, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Мінеллі проти Швейцарії» зробив висновок, що принцип невинуватості є одним із елементів справедливого судового процесу у кримінальних справах у розумінні п.1 ст.6 Конвенції. На його думку, п.2 ст.6 Конвенції «вимагає …, аби судді, виконуючи свої завдання, не ставитись до них із переконанням, що підсудний учинив інкримінований йому злочин. Тягар доказування лежить на обвинуваченні, а кожний сумнів має тлумачитись на користь підсудного».

Отже, презумпція невинуватості залишається дієвою протягом усього кримінального провадження і як зазначив Європейський суд у справах «Матіяшевіч проти Сербії» та «Гарицкі проти Польщі», той факт, що особу врешті-решт визнали винною, не позбавляє її споконвічного права на презумпцію невинності аж до моменту, коли провина не буде законно доведена.

Верховний Суд України у постанові від 03.03.2016р. у справі №5-347кс15 зазначив, що право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом п.8 ч.3 ст.129 Конституції України (п.3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012р. №11-рп/2012).
Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абз.3 п/п.3.1 п.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2007р. №11-рп/2007).
З наведеного Верховний Суду України прийшов до висновку, що відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст.394 КПК України, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою у доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч.2 ст.24 цього Кодексу.
Згідно наведеної правової позиції Верховний Суду України випливає, що ключовим питанням є з`ясування, чи насправді вирок щодо ОСОБА_6 стосується інтересів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , тією мірою, що надає останнім, згідно із ч.2ст.24 КПК України, право оскаржити його до вищих судових інстанцій.

Як вбачається з апеляційних скарг ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , автори не акцентували увагу на тому, яким чином вирок щодо ОСОБА_6 стосується ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , прізвища яких навіть не згадується у вироку при зазначені встановлених фактичних обставинах справи ( т.1. а.с.89-99).

За наведених вище обставин, незгода апелянтів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з правовою кваліфікацією дій ОСОБА_6 у вироку Гадяцького районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_6 , не є підставою для визнання за ними права на подачу апеляційної скарги.

Поряд з цим одним із завдань кримінального провадження, відповідно до ст.2 КПК України є забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини. Це досягнуте завдання простежується у вироку Гадяцького районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_6 .

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинне тлумачитися у світлі преамбули конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу остаточності рішення. Сам принцип юридичної визначеності є одним із фундаментальних аспектів верховенства права, який передбачає повагу до принципу «res judicata» - принципу остаточності рішень суду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (див. рішення у справі «Рябих проти Росії»).

Таким чином, оскільки згідно вимог, передбачених п.2 ч.4 ст.394 КПК України, оскарження в апеляційному порядку вироку суду про затвердження угоди між прокурором і обвинуваченим про визнання винуватості, передбачена можливість лише обвинуваченого, його захисника, законного представника та прокурора, за відсутністю в поданих апеляційних скаргах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , аргументації впливу вироку щодо ОСОБА_6 на права та інтереси вищевказаних апелянтів, слід прийти до висновку щодо необхідності застосувати положення передбачене п.2 ч.3 ст.399 КПК України тобто повернути апеляційну скаргу, оскільки вона подана особою, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Згідно ч.5 ст.399 КПК України копія ухвали про повернення апеляційної скарги невідкладно надсилається особі, яка подала апеляційну скаргу, разом з апеляційною скаргою та усіма доданими до неї матеріалами.

Керуючись ст.399 КПК України,-

УХВАЛИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_6 повернути особам, які їх подали - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Копію ухвали надіслати - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

На ухвалу може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Суддя-доповідач ОСОБА_2