Справа № 467/171/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області у складі :

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка спільне клопотання

виконуючого обов`язки начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія №83» та заступника голови спостережної комісії при Арбузинській районній державній адміністрації Миколаївської області про заміну засудженому ОСОБА_4 невідбутої ним частини строку покарання на більш м`яке у виді обмеження волі,-

ВСТАНОВИВ:

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

На розгляд Арбузинського районного суду Миколаївської області внесено вказане клопотання, яке умотивоване тим, що засуджений ОСОБА_4 відбуває покарання в ДУ «Арбузинкаська ВК № 83» з 23 квітня 2012 року.

При цьому, він працевлаштований, трудові обов`язки виконує в повному обсязі, постійно проявляє трудову ініціативу, а тому має шість заохочень за добру поведінку та сумлінне ставлення до праці.

Натомість стягнень за весь період відбування покарання засуджений не мав, дотримується правомірних і ввічливих відносин з персоналом установи та рівних взаємовідносин з іншими засудженими, виконує законні вимоги адміністрації колонії і дбайливо ставиться до майна установи.

Крім того, засуджений виконує роботи із самообслуговування та залучається до робіт із благоустрою колонії, приймає участь в роботі самодіяльних організацій та в програмі диференційованого вихованого впливу «Підготовка до звільнення».

За таких обставин, в.о. начальника ДУ «Арбузинська виправна колонія №83» та заступник голови спостережної комісії при Арбузинській РДА Миколаївської області вважають, що засуджений ОСОБА_4 став на шлях виправлення, а тому невідбута ним частина покарання у виді позбавлення волі може бути замінена на більш м`яке, як то, у виді обмеження волі.

Позиція учасників справи

Представник установи виконання покарань та представник спостережної комісії в судове засідання не з`явились, про його дату, час і місце були повідомлені належно двічі, причин свого неприбуття не вказували, будь яких заяв чи то клопотань до суду не направляли.

Засуджений ОСОБА_4 про розгляд внесеного відносно нього клопотання також був повідомлений належно, заяв і клопотань до суду не направляв.

Крім того, ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2020 року судове засідання із розгляду вказаного клопотання постановлено проводити в режимі відеоконференції між судом та установою виконання покарань, проте, представники персоналу колоні на відеозв`язок не виходили ані 17 лютого 2020 рок, ані 21 лютого 2020 року і причин неможливості, у тому числі й технічного забезпечення відеоконференції, жодного разу не повідомляли.

Тому, суд, з огляду на положення ч.5 ст. 539 КПК України, ураховуючи той факт, що учасники справи неодноразово належно повідомлені про дату, час і місце судового засідання, а їх явка у нього обов`язковою не визнавалась, з огляду на відсутність відомостей про причини незабезпечення відеоконференції з боку установи виконання покарань, вважав за можливе розглянути порушене перед ним питання по суті за відсутності представників заявників та засудженого.

Прокурор, у свою чергу, проти задоволення клопотання заперечив, посилався на те, що засуджений отримує заохочення лише з 2014 року, а працевлаштований тільки з 2017 року, що ставить під сумнів його сумлінне ставлення до праці.

Крім того, ОСОБА_4 засуджений за особливо тяжкі злочини, що в подальшому дасть йому змогу звільнитись умовно достроково набагато раніше закінчення строку покарання, призначеного судом.

З цих підстав прокурор вважав заміну засудженому невідбутої частини строку покарання на більш м`яке передчасною, а тому просив у задоволенні клопотання відмовити.

Мотиви, із яких виходив суд при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався у ракурсі установлених ним обставин із даного питання

Суд, у свою чергу, перевіривши доводи і обґрунтованість внесеного на його розгляд питання, з`ясувавши позицію прокурора, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності і допустимості, і сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, виходив із такого.

Зокрема, в ході судового розгляду було установлено, що ОСОБА_4 засуджений вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2012 року за ч.2 ст. 115, ч.1ст.152, ч.2 ст. 152, ч.2 ст. 194 КК України, із застосуванням ч.1 ст. 70 того ж Кодексу до 15 років позбавлення волі.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22 березня 2016 року засудженому зараховано строк його попереднього ув`язнення у строк відбування покарання період з 26 лютого 2011 року по 10 квітня 2012 року із розрахунку день за два.

Як наслідок, на час розгляду цього клопотання ОСОБА_4 відбув більш ніж 2/3 частини строку покарання, призначеного на вказаним вироком, а тому, в силу дії норми п.3 ч.4 ст. 82 КК України, за наявності цієї формально - юридичної підстави, заміна невідбутої частини покарання біль м`яким можлива якщо засуджений став на шлях виправлення.

Інакше кажучи, таких випадках вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого.

При цьому, свідченням того, що засуджений став на шлях виправлення, є його поведінка, сумлінне ставлення до праці, додержання режиму відбування покарання, що підтверджується матеріалами його особової справи, а ефективність і гарантованість цього процесу можливі лише за умови застосування до нього більш м`якого покарання.

До того ж, слід брати до уваги і той факт, що норми кримінального закону України діють у системному взаємозв`язку, а згідно ч. 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Тому актуальним є з`ясування того, як засуджений ставить до скоєного.

У свою чергу, відповідно до ч.1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

А процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

При цьому, згідно п. 17 постанови Пленуму верховного суду України N 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» судам рекомендовано ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування. Пояснення зазначених осіб і думка прокурора мають бути відображені в протоколі судового засідання.

При цьому, із системного аналізу чинного законодавства можна зробити висновок, що під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги режиму утримання у колонії, не допускав порушень, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації установи відбування покарань ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційовано-виховного впливу.

Але сумлінна поведінка - це не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає в стримуванні від порушень режиму відбування покарання, правил внутрішнього розпорядку, а й активна форма його поведінки, як то, активна участь в суспільному житті, сумлінне виконання громадських доручень, підвищення свого загальноосвітнього рівня, гарна поведінка в побуті, прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.

Під сумлінним ставленням до праці слід розуміти, що засуджений працевлаштований, самостійно без додаткової мотивації виходить на роботу, належно її виконує, бережно ставиться до робочого інструменту і не порушує правил техніки безпеки, свідомо бере постійну участь в суспільно корисній праці, систематично виконує і перевиконує виробничі завдання, якісно виконує доручену роботу і не відмовляється від неї.

Крім цього, не слід забувати, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є його обов`язком відповідно до ст. 9 КВК України.

При цьому, питання про заміну невідбутої частини покарання на більш м`яке у кожному конкретному випадку вирішується індивідуально і відноситься до дискреційних повноважень суду, а тому оцінивши усі наявні відомості, які мають пряме та опосередковане значення для правильного вирішення питання у контексті сумлінного відношення засудженого до праці та його зразкової поведінки, слід вказати на таке.

Зокрема, ОСОБА_5 має шість заохочень у виді подяки, у той час, як на нього не накладались стягнення протягом усього періоду відбування покарання.

Разом із цим, слід вказати на те, що матеріали його особової справи містять лише одну характеристику за весь період відбування покарання, яка, сприймається судом як позитивна.

Проте, сама по собі лише позитивна характеристика ще не може свідчити про те, що засуджений став на шлях виправлення.

Тому суд вважає за доречне перейти до оцінки ставлення засудженого до учинених ним діянь і його особу у цілому в контексті його поведінки. Оскільки таке має значення, у тому числі, й для правильного вирішення питання стосовно того, що цілі призначеного судом покарання, як у цьому випадку, у виді позбавлення волі, на даний час досягнуті.

Зокрема, на таке скеровують роз`яснення п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» N 2 від 26.04.2002 року.

Так, ОСОБА_4 засуджений за особливо тяжкі злочини, при цьому, під час розгляду справи свою провину визнавав частково, що судом було розцінено як спробу уникнути кримінальної відповідальності.

До того ж, із вироку слідує, що злочином було спричинено матеріальну шкоду у розмірі 30 000,00 грн., однак, жодних відомостей про її відшкодування, або хоча б частини, матеріали особової справи не містять.

Все це у сукупності вказує на те, що засуджений не намагається якимось чином виправити ситуацію, що мала місце вже після вчинення ним злочину, а тому таке не свідчить про його зразкову поведінку чи то розкаяння.

Крім цього, у контексті особи засудженого, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_4 був засуджений вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2008 року за ч.3 ст. 185 КК України до трьох років позбавлення волі і на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік і 6 місяців.

Хоча на момент учинення нового злочину ОСОБА_6 вже не мав судимості в силу ст. 89 КК України і погашена судимість не може обтяжувати правове становище особи, однак, факт притягнення до кримінальної відповідальності за тяжкий злочин і подальше вчинення особливо тяжких злочинів через нетривалий проміжок часу дає підстави говорити, що засуджений не зробив належних висновків для себе і не бажав стати на шлях виправлення.

Як наслідок, є передчасним говорити про прийнятне відношення засудженого до вчиненого ним і, відповідно, про його належну поведінку.

Стосовно ставлення ОСОБА_4 до праці, то суд звертає увагу на те, що матеріали його особової справи містять відомості про працевлаштування лише з 31 жовтня 2017 року (а.о.с. 64).

Будь яких даних про те, яким чином і на яких роботах працював засуджений до цього часу у розпорядження суду надано не було.

А тому за що саме заохочувався ОСОБА_4 06.20.2014 року та 30.06. 2017 року залишається незрозумілим, так як відомостей про його залучення, принаймні, до робіт з благоустрою суд також не мав.

Характерно, що до клопотання суб`єктом звернення додано довідку про наявність «хло» у 2019 року.

Водночас, матеріали особової справи засудженого такої довідки у собі не містять ані за 2019 року, ані за усі попередні роки відбування ОСОБА_4 покарання.

Що викликає у суду сумнів у його залученні, принаймні, до робіт з благоустрою чи «хло».

До того ж, що таке «хло» також невідомо.

Крім цього, заохочення до початку 2019 року носили не систематичний характер, оскільки мали місце у 2014, 2017 та 2018 роках, по одному заохоченню за рік, що свідчить про роботу засудженого, однак, не вказує на сумлінне ставлення до неї.

У 2019 році засуджений мав три заохочення, проте, у сукупності з вищевикладеним це говорить про те, що сумлінне ставлення до праці у нього сформувалось лише у 2019 році, який безпосередньо передує року звернення до суду про заміну покарання на більш м`який.

Крім того, матеріали особової справи містять у собі розписку ОСОБА_4 про те, що він ознайомлений із положеннями закону про працю засуджених лише 20 листопада 2018 року.

Відповідно, суд робить висновки, що на цей час заміна призначеного судом покарання (15 років позбавлення волі) на більш м`яке не є виправданою, так як засуджений, на переконання суду, з огляду на наявність позитивних зрушень у його поведінці та ставленні до праці, на даному етапі відбування покарання лише стає на шлях виправлення, а тому ще потребує подальшого виховного впливу в умовах ізоляції від суспільства.

Іншими словами, матеріали справи не містять у собі беззаперечних доказів того, що процес виправлення ОСОБА_4 на час розгляду цього клопотання досяг тієї стадії, на якій відбування ним покарання у виді 15 років позбавлення волі, як те визначено судом, перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в умовах більш м`якого покарання.

При цьому, суд взяв до уваги кількість заохочень засудженого за 2019 рік, а також факт отримання ним у період відбування покарання професії електрозварювальника ручного зварювання 3 розряду ( 27 червня 2019 року ) та каменотеса ( 27 червня 2013 року), проте, з мотивів, що викладені ним вище, вважає заміну покарання на більш м`яке за установлених обставин передчасною.

Адже, на сьогоднішній день беззаперечно установити факт, що засуджений ОСОБА_4 став на шлях виправлення згідно із стандартом доказування beyond reasonable doubt («поза розумним сумнівом») не є можливим, оскільки суд не може припускати, що ті чи інші факти та/ або обставини доведені, позаяк, вони мають випливати із справедливого та зваженого розгляду усіх належних і допустимих відомостей, визнаних доказами.

Крім цього, суб`єкт звернення, порушивши перед судом відповідне питання, в ході судового розгляду не підтримав його і пояснень із будь яких питань, які виникали, не давав, оскільки в судове засідання не з`явився та відеоконферензв`язок із судом не забезпечив.

Відповідно, суд, виходячи із принципів змагального процесу, констатує факт того, що сторона, на яку законом покладено тягар доказування, не виконала його, а тому викладені нею доводи слід вважати не доведеними на даний час.

Як наслідок, це звернення не може бути задоволене на цьому етапі відбування засудженим покарання у виді позбавлення волі.

За такого, керуючись ст.82 КК України, ст.ст. 369 -372 376, 537, 539 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні спільного клопотання виконуючого обов`язки начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія №83» та заступника голови спостережної комісії при Арбузинській районній державній адміністрації Миколаївської області про заміну засудженому ОСОБА_4 невідбутої ним частини строку покарання на більш м`яке у виді обмеження волі відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом 7 (семи) днів з дня її проголошення до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області, а засудженим протягом 7 (семи) днів з моменту отримання її копії.

Суддя ОСОБА_1