Номер провадження: 11-кп/813/1014/20
Номер справи місцевого суду: 520/3388/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 02.07.2019 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Болград, Одеської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, не одруженого, з середньою освітою, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:
- 11.05.2001 року Болградським районним судом Одеської області за ч.3 ст. 140 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки з іспитовим строком - 3 роки та штрафу 680 гривень;
- 19.06.2002 року Приморським районним судом м.Одеси за ч.1 ст. 309, ст. 71 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців;
- 02.02.2006 року Болградським районним судом Одеської області за ч.2 ст. 309, ч.2. ст.185, ст.70 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки;
- 20.01.2009 року Приморським районним судом м.Одеси за ч.2 ст. 309, ч.2 ст. 307, ч.3 ст.313, ст.69, 70 КК України до позбавлення волі строком на 5 років, з іспитовим строком на 3 роки;
- 11.02.2011 року Київським районним судом м.Одеси за ч.2 ст.309, ч.2 ст.307, ч.3 ст.313, ст.69, 70 КК України, до позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців з конфіскацією майна;
- 11.12.2017 року Приморським районним судом м. Одеси за ч.3 ст.15, ч.2 ст.185, ч.2 ст.185, ст.70 КК України до арешту 6 місяців;
- 19.09.2018 року Малиновським районним судом м.Одеси за ч.2 ст.185 КК України до арешту строком на шість місяців, звільненого 29.01.2019 року по відбуттю строку покарання,
- 07.03.2019 року Київським районним судом м. Одеси за ч.2 ст. 185 КК України до одного року позбавлення волі, ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік.
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК Україниу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000421 від 31.01.2019 року,

установив.
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Вироком Київського районного суду м. Одеси від 02.07.2019 року, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки. На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного вироком Київського районного суду м. Одеси від 07.03.2019 року, більш суворим покаранням призначеним за цим вироком, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. Суд вирішив строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з часу фактичного затримання з 31.01.2019 року, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 залишити без змін до набрання вироком законної сили. Вирішено питання речових доказів.
Згідно оскаржуваного вироку, обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст.15, ч.2 ст. 186 КК України - закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно при наступних обставинах.
31.01.2019 року приблизно о 16:25 годині, перебуваючи за адресою: м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, біля будинку №29, де у обвинуваченого ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований та таємне викрадення чужого майна.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 знаходячись біля житлового будинку за вказаною адресою, визначив об`єктом своїх злочинних дій майно, яке перебувало в автомобілі марки «ВАЗ 21023», жовтого кольору, р/н НОМЕР_1 , а саме: акумуляторну батарею марки «VEGA» на 12 В, 60 Ач, 100 мин., 480 А, чорного кольору.

Реалізуючи свій злочинний умисел та корисливий мотив, діючи повторно, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, підійшов до автомобілю марки «ВАЗ 21023» р/н НОМЕР_1 , відчинив капот автомобіля та руками демонтував вказану акумуляторну батарею, вартістю 1800 гривень, яка належить потерпілому ОСОБА_8 . Однак, відразу після викрадення акумулятору, був помічений потерпілим та ОСОБА_9 , які почали кричати та намагались зупинити ОСОБА_7 , але він продовжуючи діяти відкрито для ОСОБА_8 та ОСОБА_9 тримаючи в руках акумулятор, з місця вчинення кримінального правопорушення намагався втекти. Однак обвинувачений ОСОБА_7 розпорядитися викраденим майном не зміг, тобто кримінальне правопорушення не довів до кінця з причин, не залежних від його волі, оскільки при спробі зникнути з місця вчинення кримінального правопорушення був зупинений потерпілим.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження та правильності кваліфікації його дій, вважає вирок таким, що підлягає зміні в частині призначеного покарання з підстав його суворості, вважає, що у суду були підстави для застосування ст.69 КК України, оскільки потерпілиним ніяких претензій не було заявлено, збитку не було завдано, свою вину він визнав у повному обсязі та його діяння кваліфікуються як замах.
Враховуючи навдене, обвинувачений ОСОБА_7 просив призначити йому більш м`яке покарання з застосуванням ст.69 КК України.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданих апеляційних скарг.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу; виступ прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з журналу судового засідання та мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обвинувачений повністю визнав свою вину у пред`явленому обвинуваченні, внаслідок чого, суд, за погодженням зі сторонами захисту та обвинувачення, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав за недоцільне дослідження доказів.

При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють і їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку.

Отже, сторони у кримінальному провадженні не оспорюють фактичні обставини справи, тому суд апеляційної інстанції вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 правильно кваліфіковані судом 1-ої інстанції за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про необґрунтоване застосування надто суворого покарання, апеляційний суд дійшов до таких висновків.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 65-67 КК України та роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особливості конкретного злочину й обставини його вчинення, особу винного, поведінку до вчинення злочину і після його вчинення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання та вимоги ч.2 ст. 50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів засудженим. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нових злочинів.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , згідно ст. 66 КК України, суд визнав: визнання вини та щире каяття у скоєному.
Обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , згідно ст. 67 КК України, суд визнав рецидив злочинів.
Суд врахував сукупність вищезазначених обставин, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, обставини які пом`якшують і обтяжують покарання, враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який характеризується посередньо, є інвалідом ІІ групи, має тяжке захворювання, не одружений, не працює, раніше судимий, судимості не зняті та не погашені в установленому законом порядку, знов вчинив тяжкий злочин, що свідчить про те, що ОСОБА_7 на шлях виправлення не став.
Наведені обставини свідчать про сформованість стійкої направленості особистості ОСОБА_7 на вчинення злочинів і про підвищений ступінь його суспільної небезпечності, тому суд обгрунтовано вважав, що його виправлення та перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, та йому слід призначити покарання у вигляді позбавленням волі, яке необхідне й достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Крім того, суд першої інстанції правомірно застосував положення ч.4 ст.70 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за цим вироком, оскільки він вчинив злочин до постановлення вироку від 07.03.2019 року Київським районним судом м. Одеси, яким його засуджено за ч.2 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі.
Крім того, враховуючи фактичні обставини справи, характер вчиненого злочину та ступінь його тяжкості, суд обгрунтовано вважав, що відсутні підстави для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 ст.ст.69, 75 КК України та призначення покарання в межах санкції ч.2 ст.15, ч.2 ст. 186 КК України, без застосування вимог ст.69, 75 КК України, буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.
Апеляційний суд відхиляє доводи в апеляційної скарги обвинувіаченого про те, що у суду були підстави для застосування ст.69 КК України, оскільки потерпілиним ніяких претензій не було заявлено, збитку не було завдано, свою вину він визнав у повному обсязі та його діяння кваліфікуються як замах, з таких підстав.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Положеннями ч.1 ст.69 КК України визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у абз. 1, 2 п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» у кожному випадку призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання, суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК України.

Виходячи з цього, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування ст.69 КК України, апеляційний суд вважає обґрунтованим з наступних підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 раніше вісім разів притягувався до кримінальної відповідальності в тому числі за вчинення корисливих злочинів.

Крім того, апеляційний суд враховає те, що злочин скоєно обвинуваченим через два дні після звільнення його у зв`язку з відбуттям покарання за скоєння аналогічного злочину проти власності, що свідчить про те, що обвинувачений належних висновків для себе не зробив та на шлях виправлення не став.
Суд апеляційної інстанції вважає, що зазначені обставини свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_7 не має бажання ставати на шлях виправлення, а неодноразове засудження не сприяє попередженню нових злочинів.

Окрім того, апеляційний суд вважає необгрунтованим посилання обвинуваченого на те, що його діяння кваліфікуються як замах, оскільки його дії вірно клаліфіковано як закінчений замах на вчинення злочину,який відповідно до ч.2 ст.15 КК України передбачає, що особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Апеляційний суд, з урахуванням обставин скоєння злочину та особи обвинуваченого, вважає, що передбачених законом підстав для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання не вбачається та призначене покарання є достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого.
Відповідно до припису п.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Отже, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та зміни вироку в частині призначення покарання немає, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому покарання у межах санкції ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України.

Керуючись ст. 370, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задволення.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 02.07.2019 року відносно ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення а засудженим - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4