Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

19.02.2020 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
та учасників судового розгляду: прокурора ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвокатки ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу № 712/12278/12 (провадження № 11/4806/13/20) за апеляційною скаргою, яку подала прокурор Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ :

постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 листопада 2019 року кримінальна справа щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Оноківці, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого, обвинуваченого за ч. 3 ст. 190 КК України,

повернута заступнику прокурора Закарпатської області для усунення виявлених порушень.

Згідно обвинувального висновку ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні передбачених ч. 3 ст. 190 КК України злочинів, кваліфікуючими ознаками яких вказано: заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство) вчинене у великих розмірах.

В постанові суду зазначено, що під час складення слідчим та затвердження прокурором обвинувального висновку допущено суттєві суперечності між собою, які полягають у наступному. Кваліфікуючи дії ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, та формулюючи таке обвинувачення, одночасно вказано на два способи заволодіння чужим майном - шляхом обману та зловживанням довірою, які є взаємовиключними, разом із цим, не розкрито яким чином саме обвинувачений ОСОБА_5 зловживав довірою чи шляхом обману потерпілих, тобто не сформульовано об`єктивної сторони інкримінованого йому злочину, що вказує на неконкретність зазначеного обвинувачення. Крім того, у викладі формулювання обвинувачення ОСОБА_5 у частині способів вчинення злочину не конкретизовано, що шахрайство вчинено шляхом обману чи все таки шляхом зловживанням довірою. Із зазначеної в обвинувальному висновку правової кваліфікації кримінального правопорушення з урахуванням редакції ст. 190 КК України на час події, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , не зрозуміло, яким чином кваліфіковані дії обвинуваченого, чи обвинувачується ОСОБА_5 у скоєнні заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, чи заволодінні чужим майном шляхом обману, чи у придбанні права на майно шляхом обману, чи у придбанні права на майно шляхом зловживання довірою, чи у заволодінні чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, чи у придбанні права на майно шляхом обману та зловживання довірою, тобто за якими саме кваліфікуючими ознаками шахрайства орган досудового розслідування обвинувачує ОСОБА_5 .. Іншими словами, при правовій кваліфікації кримінального правопорушення, в учиненні якого орган досудового розслідування обвинувачує ОСОБА_5 , та при формулюванні обвинувачення, слідчий та прокурор не визначилися у кваліфікуючих ознаках шахрайства, в якому обвинувачується ОСОБА_5 .. Викладаючи фактичні обставин кримінального правопорушення, які орган досудового розслідування вважає встановленими, зазначено, що ОСОБА_5 шляхом обману чи зловживання довірою заволодів майном, сформульовано кваліфікацію дій обвинуваченого за кваліфікуючими ознаками, які фактично виключають одна одну. Таким чином, дані обставини унеможливлюють зіставлення фактичної складової обвинувачення з його юридичним формулюванням та вказують на позбавлення ОСОБА_5 права на захист, тобто бути поінформованим про характер і причини обвинувачення, знати про дійсний зміст такого обвинувачення, чим позбавлено його можливості підготуватись до належного захисту від обвинувачення. Невідповідність обвинувального висновку положенням статті 223 КПК України 1960 року може бути підставою для повернення справи прокурору для складення нового обвинувального висновку (ст. 249-1 КПК України 1960 року). У постанові також вказується на те, що слідчий не надав можливості всім потерпілим ознайомитися з усіма, у тому числі, додатковими матеріалами справи, а визнавши досудове слідство закінченим, потерпілим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про це не повідомив, - матеріали справи не містять доказів про направлення їм відповідного повідомлення. ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 є цивільними позивачами, однак у матеріалах справи відсутні цивільні позови ОСОБА_10 та ОСОБА_13 . У матеріалах справи також наявними є відомості про визнання цивільним позивачем ОСОБА_14 , якого взагалі не вказано цивільним позивачем. Постановою від 26 квітня 2012 року досудове слідство у справі було зупинено на підставі п. 2 ст. 206 КПК України, без відновлення якого постановою від 15 травня 2012 року кримінальна справа передана слідчому ОСОБА_15 , який постановою від 15.05.2012 прийняв її до свого провадження та без поновлення розгляду справи проводив слідчі дії. Обвинувальний висновок також містить дані, які суперечать одне одному в частині анкетних даних обвинуваченого : відповідно до постанови слідчого від 01.04.2011 слідчим порушена кримінальна справа щодо ОСОБА_5 за ознаками злочину передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, а згідно копії анкетних даних прізвище обвинуваченого є ОСОБА_5 . Обвинувальний висновок наданий по обвинуваченню ОСОБА_5 , в частині що стосується встановлених обставин, а обвинувачення пред`явлено ОСОБА_5 . Прокурором затверджено обвинувальний висновок щодо ОСОБА_5 .. У матеріалах справи відсутні постанови про уточнення анкетних даних стосовно особи обвинуваченого. У постанові також вказується на те, що прокурор, затверджуючи та направляючи до суду обвинувальний висновок, на ці обставини уваги не звернув. Тому, кримінальна справа повернута заступнику прокурора Закарпатської області для усунення виявлених порушень.

В апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та істотно порушують вимоги кримінально-процесуального закону. Зазначає, що відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 30.05.08 «Про практику застосування кримінально-процесуального законодавства при попередньому розгляді кримінальних справ у судах першої інстанції», обвинувачення не можна вважати не конкретним у випадках, коли під час досудового слідства встановлені приблизний час чи період часу вчинення злочину, орієнтовне місце злочину тощо, і ці дані зазначені як у постанові про притягнення особи як обвинуваченого, так і в обвинувальному висновку. Стверджує, що слідчим дотримано вимоги ст. 223 КПК України при складанні обвинувального висновку. В частині конкретизації обвинувачення, то при виникненні такої необхідності воно може бути вирішено в порядку ст. 277 КПК України 1960 року, яка регулює зміну прокурором обвинувачення в суді, а тому, це не є підставою для повернення справи прокурору. Вказує і на те, що суд передчасно і безпідставно вирішив питання про неправильність кваліфікації діянь обвинуваченого, на що не мав права при попередньому розгляді справи, оскільки на цій стадії судового процесу докази по справі не досліджуються. Також судом першої інстанції не було звернуто увагу на те, що резолютивна частина обвинувального висновку відповідає анкетним даним ОСОБА_5 , і при таких обставинах вказане судом порушення про розбіжності в матеріалах, не можуть бути усунені шляхом повернення справи прокурору. Стверджує, що висновок суду про те, що органами досудового слідства були допущені порушення вимог КПК України, без усунення яких справа не може бути прийнята до розгляду, є передчасним та необґрунтованим. Просить постанову скасувати, а справу повернути на новий попередній розгляд.

Заслухавши доповідь судді про суть постанови, повідомлення про те, ким і в якому обсязі така оскаржена, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення учасників судового розгляду : прокурора ОСОБА_4 , яка підтримав апеляційну скаргу, захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвокатки ОСОБА_6 , яка заперечила щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінальної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до ст. 228 КПК України 1960 року, прокурор, одержавши від слідчого справу з обвинувальним висновком, зобов`язаний перевірити: чи мала місце подія злочину; чи має діяння, яке ставиться у вину обвинуваченому, склад злочину; чи були додержані під час провадження дізнання і досудового слідства вимоги цього Кодексу про забезпечення права підозрюваного і обвинуваченого на захист; чи немає в справі обставин, що тягнуть за собою закриття справи згідно зі статтею 213 цього Кодексу; чи пред`явлено обвинувачення по всіх установлених злочинних діях обвинуваченого; чи притягнуті як обвинувачені всі особи, що викриті у вчиненні злочину; чи правильно кваліфіковано дії обвинуваченого за статтями кримінального закону; чи додержано вимог закону при складанні обвинувального висновку; чи правильно обрано запобіжний захід; чи вжито заходів до забезпечення відшкодування збитків, заподіяних злочином, і можливої конфіскації майна; чи виявлено причини та умови, які сприяли вчиненню злочину, і чи вжито заходів до їх усунення; чи додержано органами дізнання або досудового слідства всіх інших вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 229 КПК України 1960 року, перевіривши справу з обвинувальним висновком, прокурор або його заступник приймає одне з таких рішень: затверджує обвинувальний висновок або складає новий обвинувальний висновок; повертає справу органові дізнання або слідчому зі своїми письмовими вказівками для провадження додаткового розслідування; закриває справу, склавши про це постанову з додержанням вимог статті 214 цього Кодексу.

Прокурор або його заступник вправі змінити складений слідчим список осіб, які підлягають виклику в судове засідання, а також скасувати чи змінити раніше обраний запобіжний захід або обрати запобіжний захід, якщо його не було обрано чи поставити у випадках, передбачених цим Кодексом, перед судом питання про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.
Колегія суддів вважає, що висновок судді про недотримання прокурором вимог ст. ст. 228-231 КПК України не ґрунтується на вимогах закону. Приймаючи рішення про повернення справи прокурору в зв`язку з недотриманням вимог ст. ст. 228-231 КПК України, суддя в постанові не навів будь-яких даних в обґрунтування такого рішення, а саме, не вказав у чому саме полягає зміст допущених прокурором порушень вказаних норм кримінально-процесуального закону, яким саме вимогам закону не відповідає постанова про затвердження обвинувального висновку і направлення справи до суду. Окрім того, з постанови судді не вбачається, при здійсненні яких саме процесуальних дій чи прийнятті яких саме процесуальних рішень прокурор допустив порушення закону, у чому саме полягає це порушення закону, якщо таке мало місце, і при цьому, в постанові не наведено обґрунтувань у підтвердження висновку про те, що ці порушення є суттєвими.

Колегія суддів також вважає, що наведені в оскаржуваній постанові недоліки при розслідуванні кримінальної справи є оцінкою зібраних по справі доказів із точки зору їх достовірності, що на цій стадії процесу є недопустимим, оскільки при попередньому розгляді справи суд повинен оцінювати докази тільки з точки зору їх допустимості, стосовності та належності, однак суддя на цій стадії процесу необґрунтовано вдався до суджень про неповноту та неправильність досудового слідства.

Так, суд першої інстанції, посилаючись на те, що, кваліфікуючи дії ОСОБА_5 та формулюючи обвинувачення, одночасно вказавши на два способи заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою, які є взаємовиключними, орган досудового розслідування припустився суперечності, - суд першої інстанції, не досліджуючи докази, прийшов до передчасного висновку про взаємовиключність двох способів заволодіння чужим майном, не врахувавши, що вчинені обвинуваченим діяння можуть бути обумовлені як обманом потерпілого, так і зловживанням його довірою.

При цьому, суд першої інстанції не врахував те, що вчинені обвинуваченим діяння можуть бути спрямовані як на повідомлення потерпілому неправдивих відомостей чи приховування певних обставин, так і на недобросовісне використання довіри потерпілого.
Разом із тим, за змістом ст. 190 КК України вказані способи заволодіння чужим майном - шляхом обману чи зловживання довірою, не є взаємовиключними.

Тому, висновок суду першої інстанції про те, що слідчий та прокурор не визначились у кваліфікуючих ознаках шахрайства, в якому обвинувачується ОСОБА_5 , є таким, що не узгоджується з вимогам закону.

Крім того, апеляційний суд вважає, що, зазначивши в постанові про те, що в обвинувальному висновку не сформульовано об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_5 злочину, суд першої інстанції вдався до оцінки пред`явленого останньому обвинувачення що стосується складу передбаченого ст. 190 КК України злочину, що є неприпустимим на даній стадії судового процесу, в зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги про те, що суд передчасно і безпідставно вирішив питання про неправильність кваліфікації діянь обвинуваченого, на що не мав права при попередньому розгляді справи, оскільки на цій стадії судового процесу докази по справі не досліджуються, - заслуговують на увагу.

Такими, що знайшли своє підтвердження й заслуговують на увагу, апеляційний суд вважає і доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 30.05.08 «Про практику застосування кримінально-процесуального законодавства при попередньому розгляді кримінальних справ у судах першої інстанції», обвинувачення не можна вважати неконкретним у випадках, коли під час досудового слідства встановлені приблизний час чи період часу вчинення злочину, орієнтовне місце злочину тощо, і ці дані зазначені як у постанові про притягнення особи як обвинуваченого, так і в обвинувальному висновку, а також про те, що слідчим дотримано вимоги ст. 223 КПК України при складанні обвинувального висновку.

Не погоджуючись з вищевказаними висновками суду першої інстанції, апеляційний суд враховує і положення ст. 277 КПК України 1960 року, яка регулює зміну прокурором обвинувачення в суді, що в свою чергу свідчить про обґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора й у цій частині.

Крім того, висновки суду першої інстанції про те, що: слідчий не надав можливості всім потерпілим ознайомитися з усіма, у тому числі, додатковими матеріалами справи, а визнавши досудове слідство закінченим, потерпілим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про це не повідомив, - матеріали справи не містять доказів про направлення їм відповідного повідомлення; ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 є цивільними позивачами, однак у матеріалах справи відсутні цивільні позови ОСОБА_10 та ОСОБА_13 ; у матеріалах справи наявними є відомості про визнання цивільним позивачем ОСОБА_14 , якого взагалі не вказано цивільним позивачем; постановою від 26 квітня 2012 року досудове слідство у справі було зупинено на підставі п. 2 ст. 206 КПК України, без відновлення якого постановою від 15 травня 2012 року кримінальна справа передана слідчому ОСОБА_15 , який постановою від 15.05.2012 прийняв її до свого провадження та без поновлення розгляду справи проводив слідчі дії, - апеляційний суд не визнає такими, що являються підставами для повернення кримінальної справи саме прокурору. Одночасно, колегія суддів зазначає, що вказані недоліки можуть бути предметом обговорення та оцінки щодо повернення кримінальної справи на додаткове розслідування.

Як такі, що не дають підстав для повернення кримінальної справи щодо ОСОБА_5 прокурору, апеляційний суд вважає і твердження суду першої інстанції про те, що обвинувальний висновок містить дані, які суперечать одне одному в частині анкетних даних обвинуваченого. При цьому, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про те, що судом першої інстанції не було враховано те, що резолютивна частина обвинувального висновку відповідає анкетним даним ОСОБА_5 , і при таких обставинах вказане судом порушення про розбіжності в матеріалах, не можуть бути усунені шляхом повернення справи прокурору.

Із протоколу судового засідання та оскаржуваної постанови вбачається, що до виходу суду в нарадчу кімнату як учасниками процесу, так і судом не ставилось на обговорення питання про повернення відповідно до ст. 249-1 КПК України справи прокурору.

Крім того, з мотивувальної частини постанови судді вбачається, що в ній не викладений зміст вчинених і пред`явлених в обвинуваченні ОСОБА_5 дій, а з її резолютивної частини - що справа направляється прокурору саме для усунення порушень вимог ст. ст. 228-231 КПК України.

На будь-які інші порушення закону, які би давали підстави для повернення справи прокурору в постанові судді не вказується й такі в матеріалах кримінальної справи відсутні.

Отже, вищенаведене свідчить про те, що судом першої інстанції порушені вимоги кримінально-процесуального закону при прийнятті рішення про повернення справи прокурору, у зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду про те, що органами досудового слідства були допущені порушення вимог КПК України, без усунення яких справа не може бути прийнята до розгляду, є передчасним та необґрунтованим, - знайшли своє підтвердження. Оскільки головуючий суддя припустився суджень щодо об`єктивної сторони інкримінованих ОСОБА_5 діянь, тому кримінальна справа підлягає до розгляду в іншому складі.

Тому, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, постанова судді - скасуванню з направленням кримінальної справи на новий судовий розгляд зі стадії попереднього розгляду в іншому складі.

При новому попередньому розгляді справи, суду необхідно ретельно з`ясувати питання, передбачені ст. 237 КПК України, врахувати наведені вище висновки, й у залежності від здобутого, прийняти передбачене ст. 244 КПК України рішення.

Керуючись пунктами 11, 15 розділу ХІ Перехідні положення Кримінального процесуального кодексу України та ст. ст. 365, 366, 379 КПК України (у редакції Закону України 1960 року), апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу, яку подала прокурор Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_4 , задовольнити.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 листопада 2019 року, якою кримінальну справу щодо ОСОБА_5 повернуто заступнику прокурора Закарпатської області для усунення виявлених порушень, скасувати, призначивши попередній розгляд кримінальної справи в Ужгородському міськрайонному суді в іншому складі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: