ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/821/3/20 ЄУНСС: 707/2736/15-к Категорія: ч. 2 ст. 186 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 січня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді суддів з участю: секретарів судових засідань ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурорівОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

потерпілої ОСОБА_10 ,

представника потерпілої ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 07 липня 2016 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Тетерівка Житомирського району Житомирської області, маючого на утриманні дитину 2014 року народження, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки та покладено обовязки, передбачені п.п. 2,3 ч. 1 ст. 76 КК України.

Прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_10 2 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 1 000 грн. процесуальних витрат на правову допомогу.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів, -

в с т а н о в и л а :

Даним вироком ОСОБА_9 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 20.08.2015 близько 09 год. 30 хв., перебуваючи за адресою: в м. Черкаси, вул. Смілянське шосе, 8 кілометр, що відноситься до адміністративно-територіальних меж с. Степанки, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи цілеспрямовано, з корисливих мотивів, умисно заволодів чужим майном ОСОБА_10 - мобільним телефоном марки «Samsung GALAXI star plus» вартістю 899 грн., із застосуванням насильства, яке не було небезпечним для життя чи здоров`я останньої, що виразилось у нанесенні з метою утримання викраденого майна ударів руками по обличчю, після чого маючи можливість вільно розпорядитися викраденим майном з місця вчинення злочину зник, чим завдав потерпілій матеріальних збитків на вказану суму.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 порушує питання про скасування вирок суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що призвела до неправильної кваліфікації його дій та просить ухвалити новий вирок, яким визнати його винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України з подальшим призначенням покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Також просить скасувати вирок суду в частині заявлених потерпілою позовних вимог та відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі.

Апелянт зазначає, що він самоуправно вилучив мобільний телефон потерпілої з її робочого столу, що охоплюється диспозицією ст. 356 КК України, з подальшим нанесенням їй легких тілесних ушкоджень, що охоплюється диспозицією ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки вона, будучи представником фірми АТ «Сервіс», не виконувала обіцянки щодо термінів поставки автомобіля, тобто вчиняла шахрайські дії по відношенню до нього, з приводу чого він звертався до міліції, а тому, в його діях відсутня суб`єктивна сторона інкримінованого йому правопорушення прямий умисел на протиправне заволодіння чужим майном і корисливий мотив.

Звертає увагу, що судом першої інстанції при кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України не враховано обставини вчинення ним кримінального правопорушення, зокрема мету прибуття до автосалону, обставини та відносини, що передували вилученню телефону, факт добровільного повідомлення про місце знаходження телефону та його видачу в непошкодженому стані, а також те, чи вилучив би він телефон, якщо б не перебував в цивільно-правових відносинах з довіреною особою працівником АТ «Сервіс, АвтоТак» та «Авто Просто» в особі ОСОБА_10 .

Зокрема, вказує на те, що судом першої інстанції не враховані його показання про те, що він вилучив телефон зі столу потерпілої як гарантію та прискорення повернення йому коштів наданих для АТ «Сервіс», про що він повідомив в присутності свідка ОСОБА_12 . Крім того, він вилучив телефон для здобуття доказів протиправних дій потерпілої щодо нього, а саме ним було виявлено в телефоні 5 зафіксованих розмов, які мали місце між ним та ОСОБА_10 . При цьому в момент вилучення майна, на робочому столі потерпілої знаходились два мобільні телефони і по телефону, який ним був вилучений, вона вела в його присутності робочі розмови. Тому він вважав, що телефон, який він вилучає, є майном фірми і був виданий останній для можливості виконання робочих обов`язків, а інший телефон її особистий.

Стверджує, що його дії по спричиненню потерпілій телесних ушкоджень були пов`язані з тим, що він не стримав свої емоції, оскільки остання його обманювала, вчиняла щодо нього шахрайські дії, у зв`язку з чим між ними склалися неприязні відносини, тому він хотів її провчити.

Зазначає, що органом досудового розслідування не встановлена дійсна вартість мобільного телефону вилученого у ОСОБА_10 , з урахуванням його річного зносу та ринкової вартості станом на 20.08.2015, шляхом проведення відповідної експертизи. При цьому згідно довідки наданої стороною захисту вартість вилученого телефону складає 300 грн.

Також, вказує, що пред`явлене йому органом досудового розслідування обвинувачення та обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції та зазначені у вироку, є незрозумілими для нього у зв`язку з чим в провадженні має місце порушення його права на захист, про що наголошувала сторона захисту в підготовчому судовому засіданні.

З приводу заявленого потерпілою цивільного позову зазначає, що він є не обґрунтованим, оскільки події, що мали місце не порушили ритм її життя, в лікарню за медичною допомогою вона не зверталась, після отриманих тілесних ушкоджень залишилась на робочому місці і продовжила працювати. Тому він визнає цивільний позов лише в частині заподіяної моральної шкоди в сумі 500 грн., що підтверджена долученими документами. Також звертає увагу на те, що витрати потерпілої на правову допомогу не підлягають стягненню, так як відсутній розрахунок затраченого адвокатом часу.

22.09.2016 ухвалою колегії суддів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Черкаської області вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 07.07.2016 змінено, перекваліфіковано дії ОСОБА_9 з ч. 2 ст. 186 КК України на ст. 356 та ч. 1 ст. 125 КК України, з призначенням відповідного покарання.

18.05.2017 ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалу Апеляційного суду Черкаськолї області від 22.09.2016 щодо ОСОБА_9 скасовано та призначено новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого ОСОБА_9 в режимі відеоконференції з Шепетівським міськрайонним судом Хмельницької області, який підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній доводів, міркування прокурора про законність та обґрунтованість судового рішення та відсутність підстав для задоволення апеляційних вимог обвинуваченого, думки потерпілої ОСОБА_10 , та її представника адвоката ОСОБА_11 про залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_9 , вивчивши матеріали кримінального провадження, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження в межах, заявлених учасниками кримінального провадження, перевіривши апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_9 до задоволення не належить.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону.

На думку колегії суддів, вказаних вимог процесуального закону суд першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню належним чином дотримався.

Так, висновки районного суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, відповідають фактичним обставинам провадження, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів, яким суд дав правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, судом першої інстанції кваліфіковано вірно.

В суді першої та апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_9 , заперечивши свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за обставин, наведених в обвинувальному акті і показав, що, побачивши на інтернет сайті «Черкасиавто» пропозицію придбати автомобіль марки Лада Ларгус, зателефонував на номер телефону, що бу розміщений на сайті. Дізнавшись про умови придбання автомобіля 25.07.2015 приїхав до автосалону, розташованого перед в`їздом в м. Черкаси. В автосалоні його зустріла ОСОБА_10 , яка показала наявні в салоні автомобілі, після чого він підписав договір доручення про придбання автомобіля і проплатив початковий внесок в сумі близько 10 600 грн. При цьому його запевнили, що на автомобіль треба зачекати. Протягом наступного місяця він неодноразово телефонував ОСОБА_10 , яка неодноразово йому обіцяла надати автомобіль в обіцяні строки. Зрозумівши, що його ошукали та шахрайським способом заволоділи його коштами, 20.08.2015 близько 09 години він приїхав до автосалону, де зустрівся з ОСОБА_10 , яка йому повідомила, що замовлений ним автомобіль був, проте на даний час його продано іншій особі та запевняла в тому, що він буде 29 числа. При цьому він уточнював в автосалоні про наявність замовленого транспортного засобу 2014 року, якого в Україні не було. Він написав заяву про розірвання договору, а потім зі столу, за яким між ним та потерпілою відбувалася розмова і, як він розумів, що це було робоче місце потерпілої, забрав телефон, повідомивши, що це буде гарантією повернення сплачених ним за договором коштів, направився до виходу з автосалону. Він не знав, що даний телефон є власністю потерпілої. Наздогнавши його біля виходу з автосалону ОСОБА_10 намагалась утримати його за футболку, телефон в цей час знаходився в кишені його штанів. Він декілька разів відмахнувся від потерпілої на емоціях, в ході чого один раз влучив їй в обличчя, після чого пішов в напрямку м. Черкаси.

Крім того в суді апеляційної інстанції на додаткові запитання ОСОБА_9 зазначив, що в мобільному телефоні ОСОБА_10 була цікава інформація, тому він надав його своїй дружині, щоб вона допомогла її вилучити з метою викриттю шахрайських дій потерпілої. 09.09.2015 даний телефон був вилучений працівниками поліції у його дружини.

Також вказав на те, що забираючи телефон з робочого столу ОСОБА_10 він вважав, що він є власністю компанії.

25.07.2015 в приміщенні «Черкасиавто» він уклав договір з ТОВ «Автопросто» та згідно договору сплатив перший внесок в сумі 10 697 грн. 40 коп. З умовами договору на придбання транспортного засобу йому належним чином ознайомитись не вдалося. Копію договору йому надали, але не повідомили про наявність додатку № 1.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_9 винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за обставин, наведених у вироку суду першої інстанції, вона підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, перевіреними судом першої інстанції в їх сукупності та наведеними у вироку доказами, які частково повторно досліджені і в ході апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення.

Зокрема показаннями потерпілої ОСОБА_13 , допитаної судом першої інстанції та повторно допитаної судом апеляційної інстанції про те, що вона працювала в компанії «ТОВ Авто просто» консультантом. В липні 2015 року до неї на робоче місце за адресою Смілянське шоссе, 8, м. Черкаси приїхав ОСОБА_9 з метою придбання автомобіля. Вони обговорили умови придбання автомобіля, в подальшому ОСОБА_9 через неї уклав відповідний договір та сплатив певні кошти на рахунок товариства. В подальшому, вони періодично спілкувались по телефону з приводу терміну виконання договору і вона повідомляла, чому відкладалась поставка. Замовлений ОСОБА_9 автомобіль російського виробництва, тому поставки були не досить частими, вони відтерміновувалися і автомобіля який хотів обвинувачений в наявності не було. 20.08.2015 ОСОБА_9 повторно прибув до неї на роботу і, дізнавшись про відсутність автомобіля, вирішив розірвати договір та написав заяву про повернення сплачених ним коштів. Вона повідомила ОСОБА_9 , що з подібною заявою йому необхідно звернутися до центрального офісу компанії, однак він залишив її у неї на столі. Після цього ОСОБА_9 узяв з її робочого столу належний їй мобільний телефон «Самсунг» та направився до виходу з приміщення. Вона казала, що мобільний телефон належить їй, однак ОСОБА_9 не реагував. Наздогнавши обвинуваченого в дверях на виході з приміщення, вона схопила його за футболку. ОСОБА_9 почав вириватись, відштовхувати її, а в подальшому наніс близько 5 ударів по голові та обличчю. Від отриманих ударів у неї потемніло в очах, були крововиливи, почервоніння та набряклість. Вирвавшись від неї ОСОБА_9 пішов б бік міста Черкаси, а вона, знявши побої, написала заяву в правоохоронні органи.

В суді апеляційної інстанції потерпіла на уточнююче запитання додатково зазначила, що на її робочому столі знаходилось два телефони. При цьому товариство не надавало їй телефони для особистого користування, надавали сімкарти.

25.07.2015 з ОСОБА_9 було укладено договір на придбання автомобіля, до якого додавався відповідний пакет документів. За даним договором ОСОБА_9 було сплачено певні кошти. Якщо приїздив потрібний автомобіль, то він видавався клієнту.

В заяві про повернення коштів ОСОБА_9 мав вказати свої банківські реквізити та подати її до центрального офісу. Про це вона обвинуваченому повідомила, однак банківських реквізитів на які має бути повернуто кошти він в заяві не зазначив.

Також зазначила про те, що ОСОБА_9 скопіював дані її мобільного телефону і розповсюджував інформацію між особами, занесеними в телефонну книгу, навіть зв`язувався з ними.

Під час проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_10 , протокол проведення якого від 10.09.2015 досліджено судом першої інстанції та повторно досліджено судом апеляційної інстанції, потерпіла ОСОБА_10 детально розповіла та показала на місці за яких обставин, за допомогою якого механізму та в який спосіб ОСОБА_9 спричинив їй тілесні ушкодження (Том 1, а.п. 73-77).

Як вбачається з показань допитаного судом першої та апеляційної інстанції свідка ОСОБА_14 , він працював з ОСОБА_10 в одному приміщенні, але в різних автосалонах. Їх робочі столи знаходились на відстані 5-6 метрів один від одного. 20.08.2015 в першій половині дня він бачив, як ОСОБА_10 знаходячись за своїм робочим місцем і працювала з ОСОБА_9 . Через 10-15 хвилин ОСОБА_9 різко підвівся, схопив мобільний телефон білого кольору, який знаходився на столі ОСОБА_10 та різко направився до виходу. Наздогнавши біля виходу ОСОБА_9 ОСОБА_10 схопила його за футболку, він в цей час намагався вирватися, після чого вони опинилися на подвір`ї. Працівники ОСОБА_15 та ОСОБА_12 вийшли за ними. Через деякий час ОСОБА_10 повернулась та розповіла, що ОСОБА_9 вдарив її декілька разів та забрав належний їй мобільний телефон.

На уточнюючі запитання свідок ОСОБА_14 суду апеляційної інстанції додатково показав, що коли обвинувачений забрав телефон зі столу ОСОБА_10 , вона наздогнала його і казала, щоб він віддав телефон. Нанесення потерпілій тілесних ушкоджень ОСОБА_9 зафіксовано на камеру. Він бачив лише як ОСОБА_10 відхиляла голову, самих ударів він не бачив. Він не пам`ятає, чи сварився ОСОБА_9 з ОСОБА_10 і чи погрожував їй. Після інциденту з ОСОБА_10 він бачив у неї почервоніння на обличчі.

Свідок ОСОБА_15 суду першої інстанції показав, що працював в приміщенні «Черкасиавто» по вул. Смілянське шосе, 8 в м. Черкаси разом з ОСОБА_10 . В серпні 2015 року обвинувачений вів розмову з ОСОБА_10 за її робочим місцем. В ході розмови ОСОБА_9 раптово підвівся, взяв зі столу ОСОБА_10 мобільний телефон і різко направився до виходу. Наздогнавши останнього біля виходу ОСОБА_10 схопила його за футболку та почала говорити, щоб він віддав її телефон. Вибігши з приміщення він бачив як обвинувачений наносив потерпілій удари руками по голові та обличчю. На зауваження обвинувачений не реагував та направився в бік м. Черкаси.

Судом апеляційної інстанції вживались заходи для безпосереднього допиту свідка ОСОБА_15 в судовому засіданні, в тому числі шляхом неодноразового застосування щодо нього приводу через правоохоронні органи, які фактично залишились не виконаними.

Допитана судом першої інстанції в якості свідка ОСОБА_12 показала, що працювала в приміщенні «Черкасиавто» по вул. Смілянське шоссе, 8 в м. Черкаси разом з ОСОБА_10 . В серпні 2015 року ОСОБА_9 вів розмову з ОСОБА_10 за її робочим місцем. В ході розмови він раптово взяв мобільний телефон ОСОБА_10 з її робочого столу і різко направився до виходу. Підійшовши до виходу через скло вітрини вона побачила як ОСОБА_9 намагаючись вирватися від ОСОБА_10 , яка тримала його за одяг, наносив їй удари руками по обличчю.

Повторно допитати свідка ОСОБА_12 в суді апеляційної інстанції не представилось можливим, оскільки як вбачається з наданого представником потерпілої адвокатом ОСОБА_16 контракту, остання працює за межами України.

Свідок ОСОБА_17 суду першої інстанції показала, що 20.08.2015 її чоловік ОСОБА_9 поїхав у справах у м. Черкаси з приводу придбання автомобіля. Повернувшись додому він показав їй телефон та повідомив, що він належить тій жінці, з якою він уклав договір про придбання автомобіля, та він є гарантією повернення йому коштів за договором.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 1802 від 17.09.2015, дослідженого судом першої та апеляційної інстанції, у ОСОБА_10 мали місце ушкодження: забої з набряками та крововиливами обох навколо очних ділянок, лівої щоки та нижньощелепової ділянки, які виникли від дії тупих предметів, по давності виникнення можуть відповідати часу, вказаному в постанові про призначення експертизи та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Виявлені тілесні ушкодження могли виникнути за обставин на які вказала ОСОБА_10 в протоколі проведення слідчого експерименту від 10.09.2015 (Том 1, а.п. 79).

Судом першої інстанції в судовому засіданні також досліджено відеозапис з камери спостереження, яким зафіксовано факт та механізм нанесення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

В ході апеляційного перегляду даний відеозапис не переглянуто з технічних причин, оскільки зафіксована на ньому інформація не відтворюється.

Судом апеляційної інстанції досліджено також договір доручення № 716676 від 24.07.2015 між ТОВ «АТ Сервіс» в особі генерального директора ОСОБА_18 та ОСОБА_9 , згідно якого між ОСОБА_9 та ТОВ «Авто просто» укладено договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групах серез систему АвтоТак (Том 1, а.п. 99) та додаток № 1 до договору № 716676 щодо включення ОСОБА_9 в групу по придбанню автомобіля марки Чери Тіго за поточною ціною 297 150 грн. (Том 1, а.п. 141).

Наведені вище докази, які були предметом ретельної перевірки судом першої інстанції та частково досліджені судом апеляційної інстанції, спростовують твердження обвинуваченого ОСОБА_9 про відсутність в його діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Зокрема позиція обвинуваченого ОСОБА_9 про відсутність в діях останнього умислу на вчинення грабежу майна потерпілої та корисливого мотиву, а заволодіння ним лише задля гарантії повернення йому сплачених за договором коштів і здобуття інформації щодо викриття шахрайських дій по відношенню до нього, на думку колегії суддів, об`єктивно не підтверджена та спростовується матеріалами кримінального провадження.

Так, з суб`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 186 КК України вчиняється тільки з прямим умислом, коли особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, відкрито вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає спричинити таку шкоду. Обов`язковими суб`єктивними ознаками грабежу є корисливий мотив спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна та корислива мета - збагатитися самому або незаконно збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винний.

Частина 2 ст. 186 КК України передбачає відповідальність за грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Під насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого розуміється заподіяння легкого тілесного ушкодження, що не призвело до короткочасного розладу здоров`я або короткочасної втрати працездатності, а також вчинення інших насильницьких дій, які охоплюються ч. 2 ст. 186 КК України і додаткової кваліфікації за іншими статтями КК України не потребують.

Самоправство, передбачене ст. 356 КК України, тобто самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника. Самоправство охоплюється необхідною сукупністю таких ознак як самовільне вчинення будь-яких дій, оспорювання правомірності таких дій та заподіяння такими діями значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власників. Самовільне вчиненням будь-яких дій має місце тоді, коли винний реалізує своє дійсне або уявне право незаконними методами.

Як встановлено в ході судового розгляду, що не заперечується і самим обвинуваченим, цивільно-правові відносини існували між ним та ТОВ «Авто просто», з яким останній уклав договір № 716676. Станом на 20.08.2015 спір про кошти, сплачені за вказаним договором виник між обвинуваченим ОСОБА_9 та вказаним товариством. Потерпіла ОСОБА_10 перебувала з ТОВ «Авто просто» в трудових відносинах і при укладенні договору № 716676 між ОСОБА_9 та ТОВ «Авто просто» діяла від імені товариства. Будь-яких цивільно-правових відносин між ОСОБА_9 та потерпілою ОСОБА_10 не було і на момент спілкування обвинуваченого з потерпілою 20.08.2015, остання виконувала виключно свої трудові обов`язки. З огляду на наведене жодних підстав на заволодіння майном потерпілої ОСОБА_10 , зокрема належним їй мобільним телефоном, у обвинуваченого ОСОБА_9 не було. Підстав вважати, що ОСОБА_9 самовільно, всупереч установленому законом порядку, вчинив дії, правомірність яких оспорюється потерпілою і якими заподіяна значна шкода інтересам, з заподіянням потерпілій умисного легкого тілесного ушкодження, з наведеного не вбачається. Тому, дії обвинуваченого не охоплюються диспозицією ст. 356 КК України та ст. 125 КК України, а підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки ОСОБА_9 вчинив відкрите викрадення майна потерпілої ОСОБА_10 , що поєднано з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я останньої, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 1802 від 17.09.2015.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи обвинуваченого про те, що він вважав, що мобільний телефон належить товариству, а не особисто ОСОБА_10 , оскільки вони будь-якими належними та допустимими доказами не підтверджені. Більш того, як вбачається з показань потерпілої ОСОБА_10 , вона повідомляла ОСОБА_9 про те, що мобільний телефон належить їй, про що вказував і свідок ОСОБА_14 , який зазначав про те, що ОСОБА_10 просила обвинуваченого повернути належне їй майно.

При цьому твердження ОСОБА_9 про те, що взявши мобільний телефон з робочого столу ОСОБА_10 він мав намір лише гаратувати повернення йому сплачених коштів за договором та отримати інформацію про шахрайські дії ОСОБА_10 по відношенню до нього є неспроможними, з огляду на наступне.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_9 написав заяву про повернення сплачених ним коштів за договором № 716676 і його розірвання, дана заява датована 20.08.2015. За змістом договору доручення № 716676 вбачається, що повернення коштів визначених в договорі можливе протягом 10 банківських днів з дня отримання заяви про повернення коштів та повідомлення банківських реквізитів. Тобто станом на 20.08.2015 у ОСОБА_9 помилково вважав, що сплачені ним кошти повернуті не будуть, а тому в утриманні майна ОСОБА_10 , навіть з метою гарантування виконання ТОВ взятих на себе зобов`язань, у нього підстав не було.

Заяви ОСОБА_9 про те, що в додатку № 1 до договору № 716676 стоїть не його підпис колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки дана обставина не підтверджена матеріалами кримінального провадження, як і не підтверджено вчинення ОСОБА_10 щодо ОСОБА_9 шахрайських дій, а наявні заяви останнього до правоохоронних органів щодо вчинення ОСОБА_10 злочинів, передбачених ст. 358 та ч. 2 ст. 190 КК України, не свідчить про протилежне.

Щодо доводів ОСОБА_9 щодо невстановлення дійсної вартості мобільного телефону вилученого у ОСОБА_10 , то колегія суддів виходить з того, що згідно фіскального чеку, що міститься в матеріалах провадження, вартість «Samsung GALAXI star plus» становить 899 грн., а надана стороною захисту довідка про іншу вартість даного телефону, не є допустимим доказом, про що обґрунтовано зазначено у вироку.

Перевірючи правильність призначеного ОСОБА_9 покарання, колегія суддів виходить з тих міркувань, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ст.65 КК України, суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання в даному кримінальному провадженні суд першої інстанції, на виконання вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винуватого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, характеризується виключно позитивно, має сталі соціальні зв`язки, на утриманні має неповнолітню дитину, в якості обставини, що пом`якшує покарання щире каяття та вибачення перед потерпілою за дії, які він визнає, при відсутності обставин, що його обтяжують, обгрунтовано призначив ОСОБА_9 покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на певний строк із подальшим звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

За наведених обставин, на думку колегії суддів, місцевий суд правильно прийшов до висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_9 при відбуванні призначеного судом покарання, вважаючи його таким, що відповідає загальним засадам призначення покарання, його меті, справедливому балансу між загальними інтересами суспільства, та вимогами захисту основоположних прав особи.

Пістав для призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 із застосуванням положень ст. 69 КК України з матеріалів кримінального провадження не вбачається та в ході апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення не встановлено.

Колегія суддів також цілком погоджується з частковим задоволенням судом першої інстанції цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 про відшкодування понесеної нею моральної шкоди, який вирішено з урахуванням положень ст. 129 КПК України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, постанов Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 25.05.2001 № 5 «Про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вважаючи суму визначену судом до відшкодування такою, що відповідає критеріям розумності і справедливості, з урахуванням того, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_19 потерпілій ОСОБА_10 нанесена моральна шкода, що виразилась в порушенні її звичайних життєвих зв`язків та способу життя у зв`язку з перенесеним фізичним болем і подальшим лікуванням від отриманих тілесних ушкоджень.

Підстави вважати, що потерпілій внаслідок дій ОСОБА_9 не було заподіяно моральної шкоди, про що вказує в апеляційній скарзі останній, у колегії суддів відсутні.

Часткове задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 та фактична відмова в задоволенні вимог про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 1115,72 грн., учасниками судового провадження не оспорюється.

Стягнення з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_10 процесуальних витрат на правову допомогу цілком узгоджується з положеннями ст.ст. 118, 120 КПК України і підтверджується договором про надання правової допомоги № 04/01 від 04.01.2016 та актом прийому-передачі наданих послуг № 05/01 від 05.01.2016 про те, що вартість наданих адвокатом ОСОБА_11 послуг потерпілій ОСОБА_10 становить 1 000 грн.

З огляду на наведене, розглянувши кримінальне провадження в межах заявлених апеляційних вимог колегія суддів вважає, що вирок районного суду є законним і обґрунтованим, підстави, передбачені ст. 409 КПК України, для його скасування, чи зміни відсутні, а тому апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_9 залишає без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, п. 1 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 07 липня 2016 року щодо

ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий :

Судді :