Дата документу 05.02.2020 Справа № 318/1895/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/468/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 318/1895/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з Енергодарським міським судом Запорізької області та Державною установою «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)», матеріали контрольного кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 25 листопада 2019 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який утримується в ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)», обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, до 28 січня 2020 року включно,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить переглянути щодо нього ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 25 листопада 2019 року та змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, посилаючись на те, що він не вчиняв інкриміноване йому кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки у цей час він працював в іншому селі у ОСОБА_9 , яка може це підтвердити, у зв`язку з чим, просить її викликати до апеляційного суду для допиту.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, та, крім того, просять врахувати стан здоров`я обвинуваченого, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст. 199 КПК України, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

При вирішенні питання про законність рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, колегія суддів бере до уваги те, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Отже, основною метою продовження застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії підготовчого (судового) розгляду фактично є забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що, перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, суд першої інстанції правильно встановив, що заявлений ризик, такий як можливість обвинуваченого переховуватися від суду, об`єктивно існує та для його запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, в якій його переслідують та міжнародними контактами.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив про те, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, санкцією якої передбачено покарання на строк від чотирьох до шести років позбавлення волі.

Вказані обставини свідчать про те, що обвинувачений, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкримінований йому злочин.

При цьому, колегія суддів вважає, що ризик переховування посилюється тим, що з метою ухилення від покарання за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_7 обвинувачується, останній може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 , хоча й вважається особою, яка в силу ст. 89 КК України є не судимою, проте, факт притягнення до кримінальної відповідальності, перебування його у розшуку після вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, в цілому негативно впливають на репутацію обвинуваченого, свідчать про стабільність його антисуспільної поведінки, а у сукупності з даними про його особу, який не одружений, офіційно не працевлаштований та не має постійного джерела доходів, на переконання апеляційного суду, свідчать про те, що останній може вдатися до спроб переховування від суду.

Також колегія суддів враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, яке інкриміновано ОСОБА_7 , що полягали у вчиненні дій, які поєднані із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілої, а відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в України найвищою соціальною цінністю.

Отже, на думку колегії суддів, існування ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, ґрунтується на реальних фактичних даних, не втратив своєї актуальності, не зменшився та не перестав існувати, та цей ризик виправдовує тримання ОСОБА_7 під вартою.

Доводи обвинуваченого про те, що він не вчиняв інкриміноване йому кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, як вважає колегія суддів, не можуть бути предметом розгляду в суді апеляційної інстанції при перегляді на предмет законності ухвали суду першої інстанції про доцільність перебування обвинуваченого під вартою, виходячи з того, що відповідно до вимог ст. 368 КПК України, це питання, у тому числі, має вирішуватися судом при ухваленні остаточного рішення по справі.

Стан здоров`я ОСОБА_7 , на який послалися в суді апеляційної інстанції обвинувачений та його захисник, хоча й заслуговує на увагу, проте, на думку колегії суддів, не є підставою для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, чим тримання під вартою, з огляду на таке.

Згідно з інформацію, наданою ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)», ОСОБА_7 19 серпня 2019 року, по прибуттю до установи, був оглянутий медичним працівником, при цьому, обвинувачений при первинному огляді скарг на здоров`я не виказував, але повідомив, що знаходиться на диспансерному обліку у лікаря фтизіатра.

З медичних документів, які знаходились в особовій справі, з`ясувалось, що з 28 квітня 2014 року по 07 травня 2014 року ОСОБА_7 знаходився на лікуванні в Запорізькому обласному протитуберкульозному диспансері, проте, був виписаний, оскільки самовільно залишив стаціонар та при виписці мав діагноз: ВДТБ (29.04.2014р.) нижньої долі лівої легені (інфільтративний). Дестр.+, МБТ +, М+ К Гіст 0 Кат. 1 Ког.2 (2014).

З 03 вересня 2019 року ОСОБА_7 пройшов курс неспецифічної терапії, 09 вересня 2019 року був оглянутий лікарем фтизіатром, при цьому, скарг на стан здоров`я не виказував, даних за активний туберкульоз не отримано та рекомендовано: огляд фтизіатра по категорії 5.1 за місцем відбування покарання.

29 жовтня 2019 року ОСОБА_7 було пройдено повторне ЦФГ, станом на 27 листопада 2019 року за медичною допомогою останній не звертався, наразі перебуває на диспансерному обліку у лікаря фтизіатра з діагнозом: ЗЗТБ категорія 5.1.

Отже, відомості медичного характеру не свідчать про неможливість перебування ОСОБА_7 в умовах слідчого ізолятора, що наявне у нього захворювання потребує невідкладного лікування поза межами слідчого ізолятора та про те, що в умовах тримання під вартою обвинуваченому не може бути надане адекватне лікування від наявного у нього захворювання, тобто, жодним чином не підтверджують необхідність застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, про що обвинуваченим заявлена вимога в апеляційній скарзі, для запобігання встановленого судом ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції по доводам апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 .

Крім того, колегією суддів при апеляційному розгляді не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 25 листопада 2019 року, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, до 28 січня 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: