ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/7346/18 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/841/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.186 КК України
УХВАЛА
Іменем України
21 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого та захисника на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 29.11.2019 щодо ОСОБА_8 ,-
ВСТАНОВИЛА:
Вищевказаною ухвалою продовжено ОСОБА_8 , який обвинувачується, у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст.186 КК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 28.01.2020 включно.

Суд першої інстанції враховував, що ОСОБА_8 , обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за яке, у разі визнання його винуватими, може бути призначене покарання до 6 років позбавлення волі. ОСОБА_8 неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів (крадіжки, грабежі, угони). Крім того, суд першої інстанції зазначає, що будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.
В апеляційній скарзі захисник проситьскасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою обрати запобіжний у вигляді домашнього арешту. В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник вказує на те, що рішення суду першої інстанції необґрунтоване, ухвалене з порушенням вимог ст.5 Конвенції з прав людини і основоположних свобод 1950 року та правової позиції Європейського суду з прав людини щодо тримання під вартою обвинуваченого. Суд першої інстанції не врахував позитивну характеристику з місця роботи ОСОБА_8 , міцність соціальних зв`язків, а саме піклування за батьками. Захисник також зазначив, що стороною обвинувачення так і не було надано суду достовірних доказів щодо ризиків, передбачених ст.177 КПК України.
В апеляційній скарзі обвинувачений проситьскасувати ухвалу суду першої інстанції та змінити запобіжний захід на більш м`яку, надавши можливість здійснювати піклування над хворими батьками. В обґрунтування своєї апеляційної скарги обвинувачений вказує на те, що рішення суду першої інстанції необ`єктивне, а ставлення прокурора до нього, при розгляді питання про продовження тримання його під вартою, - упередженим. Крім того, суд першої інстанції не врахував його позитивну характеристику з місця роботи, довідки про тяжкий стан здоров`я його батьків, а також підтверджуючий документ про виклик ним поліції на місце події. міцність соціальних зв`язків, а саме піклування за батьками, а також те, що він перебував два тижні вдома після скоєння злочину і з`являвся до поліції по першій вимозі. Враховуючи всі ці обставини, ОСОБА_8 вважає, що до нього повністю виключаються ризики, передбачені ст.177 КПК України.
Вислухавши доповідь судді, думку сторони захисту, які вважали рішення суду не правомірним і просили задовольнити апеляційні скарги, а також думку прокурора, який вважав рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів прийшла до переконання, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження (т.1 а.с.7-9), прокурор у кримінальному провадженні подав клопотання про продовження строку тримання під вартою, в той час, як обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення клопотання і просили змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт (т.1 а.с.14).
Зі змісту ч.1 ст.183 КПК України випливає, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим цього Кодексу.
Як випливає з положень ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню, а також вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
При цьому, п.1 ч.4 ст.183 КПК України наділяє суд правом при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177, 178 цього Кодексу, не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.
Отже, з наведених норм колегія суддів робить висновок, що суд першої інстанції розглядав клопотання прокурора у межах своїх повноважень з урахуванням чинного законодавства.
Вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, за яке може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі до 6 років і продовжив цей строк до 28.01.2020 включно.
Крім того, матеріали кримінального провадження свідчать, що до цього провадження ОСОБА_8 вже дев`ять разів був судимий за вчинення аналогічних злочинів, тож аргументи сторони обвинувачення щодо мети зазначеної у п.5 ч.1 ст.177 КПК України щодо запобігання спробам вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується повністю підтверджуються.
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини («Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України»), згідно якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу, приймаючи до уваги, що висновки суду підтверджуються дослідженими у суду доказами, колегія суддів, приходить до переконання про відсутність підстав для скасування чи зміни судового рішення суду першої інстанції.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого та захисника залишити без задоволення, а ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 29.11.2019 щодо ОСОБА_8 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
Головуючий

Судді