У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, зареєстрований в АДРЕСА_1 , мешкає в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2020 року відносно ОСОБА_4 продовжено строк тримання під вартою до 06.08.2020 р. включно з визначенням застави у розмірі 70 000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із покладенням на нього обов`язку прибувати за першою вимогою до суду.

Узагальнені доводи апелянта.

Захисник ОСОБА_5 вважає ухвалу, винесеною із порушенням вимог КПК України та відповідної практики Європейського суду з прав людини.
Вважає, що клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою відносно ОСОБА_4 не відповідає вимогам ст. ст. 132, 184 КПК України.
Зазначає, що прокурор у клопотанні не виклав обставини, що дають підстави підозрювати обвинуваченого у вчиненні злочинів та не вказав, якими саме матеріалами кримінального провадження це підтверджується. Також не виклав обставини, які свідчать про те, що заявлені прокурором ризики не зменшилися або не з`явилися нові.
Стосовно ризику переховування від суду, апелянт стверджує, що обвинувачений ОСОБА_4 знаходився за місцем своєї реєстрації у м. Одесі, а відповідно до матеріалів кримінального провадження, повістки про виклик за його зареєстрованим місцем проживання не направлялися.
Зазначає, що перед виїздом у м. Одесу обвинувачений ОСОБА_4 двічі у судових засіданнях визнавав свою вину у вчиненні злочинів та щиро розкаявся, що, на думку захисника, виключало у нього необхідність переховуватись від суду. Таким чином, ризик переховування від суду з боку обвинуваченого ОСОБА_4 є недоведеним.
Стосовно ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, захисник зазначає, що суд першої інстанції, в порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 196 КПК України, не зазначив, на підставі яких обставин суд прийшов до висновку про наявність таких обставин.
Апелянт вважає, що на момент розгляду клопотання прокурора були відсутні достатні підстави для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

В провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.04.2020 р. відносно обвинуваченого ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 19.06.2020 р. включно з правом внесення застави в розмірі 70 000 грн.
Під час судового засідання прокурором заявлено клопотання про продовження строків запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 .
Врахувавши, що обвинувачений ОСОБА_4 законних джерел доходів не має, не працює, будучи обізнаним про розгляд в суді обвинувального акту відносно нього, на судові виклики не реагував, систематично не з`являвся в судові засідання, не повідомляючи суд про причини неявки, ухилявся від судового розгляду, продовжують існувати ризики переховування від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, суд дійшов висновку про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки обрання більш м`якого запобіжного заходу не зможе гарантовано запобігти зазначеним ризикам.

Враховуючи, що захисником та прокурором подані клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності, апеляційний суд, з урахуванням положень ч. 1 ст. 406 КПК України, ухвалює рішення за результатами письмового провадження. Вивчивши матеріали, надані судом, та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0005369, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, постановлено ухвалу про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 .
Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року визнано неконституційним закріплене у ст. 392 КПК України обмеження права учасників кримінального провадження окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлені на стадії судового розгляду до ухвалення судового рішення по суті, підлягають перегляду в апеляційному порядку.
Разом з тим, на даний час нормативне регулювання положень кримінального процесуального закону ще не здійснено і порядку розгляду таких скарг не визначено.
За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне при вирішенні питання щодо строків та порядку розгляду цих справ керуватись загальними засадами кримінального провадження.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, офіційно не працює, постійного джерела доходів не має.
Наведені обставини дають можливість припускати, що обвинувачений може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, що свідчить про наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому вірним є висновок суду першої інстанції про наявність зазначених ризиків.
Враховуючи наведене, є безпідставними доводи апелянта відносно необґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо наявності достатніх підстав вважати про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
З урахуванням тяжкості злочину та наявністю ризиків переховування від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою для забезпечення виконання ОСОБА_4 процесуальних обов`язків, оскільки застосування більш м`якого запобіжного заходу, про що просить апелянт, не зможе запобігти вказаним ризикам.
Беручи до уваги доведеність обґрунтованості підозри, ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а також серйозність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у скоєнні інкримінованих кримінальних правопорушень (злочинів), апеляційний суд не знаходить підстав для змінити запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, про що просить апелянт.
Наявність місця проживання в м. Одесі та можливість покладення обов`язку на обвинуваченого прибувати за першою вимогою до суду, на що посилається захисник ОСОБА_5 в своїй апеляційній скарзі, не є визначальними обставинами, які давали б можливість обрати обвинуваченому запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , які зазначені в апеляційній скарзі, та які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги захисника.
Керуючись ст. ст. 7, 404, 406, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

_____________________ ______________ ______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3