Справа № 461/4839/19
Провадження № 1-кп/461/189/20
УХВАЛА
27.02.2020 року

Галицький районний суд міста Львова

у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про визнання очевидно недопустимим доказу, -

ВСТАНОВИВ:
У провадженні суду перебуває зазначене кримінальне провадження.
В судовому засіданні захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 звернувся до суду із клопотанням про визнання доказу протоколу обшуку від 05 березня 2019 року очевидно недопустимим. Свої вимоги мотивував тим, що стороною обвинувачення у якості доказу надано суду протокол обшуку від 05 березня 2019 року. Відповідно процесуального документу, обшук був проведений слідчим ОСОБА_6 , тоді як в ухвалі слідчого судді зазначено, що дозвіл на обшук був наданий слідчому ОСОБА_7 .
Обвинувачений та захисник клопотання підтримали та просили задовольнити.
Прокурор проти визнання протоколу обшуку недопустимим доказом заперечив. Суду пояснив, що для здійснення досудового розслідування даного кримінального провадження була створена слідча група. до складу якої входили як слідчі як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_6 . Тому, проведення обшуку іншим слідчим, який не зазначений в ухвалі, але перебуває у слідчій групі, не є порушенням КПК України.
Згідно зі ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Статтею 86 КПК України визначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
У частині 3 ст. 62 Конституції України закріплено основний принцип допустимості доказів, який полягає у тому, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом.
Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.
Рішенням Конституційного Суду України № 12-рп/2011 від 20.10.2011 року надано офіційне тлумачення положення першого речення ч. 3 ст. 62 Конституції України, відповідно до якого обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, необхідно розуміти так, що обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність», особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності.
Згідно частин 1-3 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит. Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
З клопотання про визнання доказу недопустимим, як і з самого протоколу обшуку не вбачається порушення прав людини і основоположних свобод.
Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді від 04 березня 2019 року слідчому СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_7 було надано дозвіл на проведення обшуку у приміщеннях Львівської міської ради, де здійснює свою діяльність ОСОБА_4 05 березня 2019 року вказаний обшук був проведений слідчим СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_6 .
Крім того, в матеріалах справи наявна постанова заступника начальника відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_8 від 01 березня 2019 року, відповідно до якої для розслідування кримінального провадження № 0000188 створена слідча група у складі слідчих ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .
Керівник органу досудового розслідування уповноважений визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих (п. 1 ч. 2 ст. 39 КПК України).
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що керівником органу досудового розслідування у відповідності до вимог КПК України була створена слідча група для розслідування кримінального провадження щодо ОСОБА_4 . Ухвалою слідчого судді слідчому ОСОБА_7 було надано дозвіл на проведення обшуку, який фактично був проведений іншим слідчим слідчої групи ОСОБА_6 . Відтак, судом не виявлено очевидних порушень слідчими норм КПК України під час проведення обшуку 05 березня 2019 року у приміщенні Львівської міської ради, тому клопотання сторони захисту слід залишити без задоволення.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 369-372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про визнання очевидно недопустимим доказу: протоколу обшуку від 05 березня 2019 року.

Ухвала постановлена в нарадчій кімнаті, в судовому засіданні 27 лютого 2020 року проголошено її вступну та резолютивну частини.

Повний текст ухвали проголошений 02 березня 2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1