Ухвала
Іменем України

28 квітня 2020 року
м. Київ
Провадження № 51-2004 ск 20
Верховний суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 та в його інтересах захисника ОСОБА_5 на ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року та Київського апеляційного суду від 20 січня 2020 року у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0001822,
встановив:
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.07.2019 року кримінальне провадження щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрито на підставі п. 7 ч. 1 та ч. 7 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_6 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 січня 2020 року вказану ухвалу районного суду залишено без зміни.
Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, ОСОБА_4 та в його інтересах захисник ОСОБА_5 просять скасувати постановлені ухвали і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважають, що судом першої інстанції були допущені істотні порушення процесуального законодавства, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Наголошують, що закриття провадження на підставі п. 7 ч. 1 та ч. 7 ст. 284 КПК України - є нереабілітуючими підставами, а тому суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про необхідність закриття кримінального провадження. Стверджують, що суд не перевірив чи особисто ОСОБА_6 писала заяву про закриття кримінального провадження і чи добровільно вона відмовилась від приватного обвинувачення та чи розуміла наслідки такої відмови. Повідомляють, що закриття провадження призвело до порушення принципу презумції невинуватості, оскільки ОСОБА_4 фактично був визнаний винуватим. Вважають, що вказані обставини позбавили ОСОБА_4 можливості бути виправданим на підставі доказів, наданих стороною захисту. Вказують, що суд апеляційної інстанції на вказані порушення вимог закону увагу не звернув, не виправив їх. Також просять поновити строк на касаційне оскарження судових рішень.
Перевіривши дотримання строків касаційного оскарження, суд касаційної інстанції дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 2 ст. 426 КПК України, касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Частиною 5 ст. 115 КПК України, передбачено, що при обчисленні строків днями та місяцями не береться до уваги той день, від якого починається строк, за винятком строків тримання під вартою, проведення стаціонарної психіатричної експертизи, до яких зараховується неробочий час та які обчислюються з моменту фактичного затримання, взяття під варту чи поміщення до відповідного медичного закладу.
Згідно з ст. 116 КПК України, строк не вважається пропущеним, якщо скаргу або інший документ здано до закінчення строку на пошту.
Ухвала Київського апеляційного суду щодо ОСОБА_4 постановлена 20 січня 2020 року.
Як убачається з відмітки на конверті, 21 квітня 2020 року касаційну скаргу було здано до поштового відділення здано, а тому, на думку суду, строк на касаційне оскарження не пропущений.
Що стосується доводів скаржників про істотні порушення, допущені, на їх думку, судом при закритті кримінального провадження, то перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення.
Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України, кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого, зокрема, в тому числі щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, умисне легке тілесне ушкодження.
Згідно з вимогами ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.
Права і обов?язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Як убачається із судових рішень, на розгляді у Святошинському районному суді м. Києва знаходився обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 125 КК України за заявою ОСОБА_6 від 01.03.2017 року щодо завдання їй тілесних ушкоджень ОСОБА_4 26.02.2017 року.
10.03.2017 року ОСОБА_6 вручена пам?ятка про процесуальні права та обов?язки потерпілого.
Таким чином, кримінальне провадження за заявою потерпілої ОСОБА_6 про вчинення щодо неї ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, відноситься до кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
Згідно п. 7 ч. 1, ч. 7 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення під час судового провадження, з постановленням судом ухвали про закриття кримінального провадження.
З ухвали районного суду убачається, що потерпіла ОСОБА_6 брала участь у підготовчому судовому засіданні 22.06.2017, у судових засіданнях 27.06.2017 року, 13.09.2017 року під час дослідження доказів письмових та відеодоказів, зібраних на досудовому розслідуванні, була допитаною, як потерпіла 27.06.2017 року, а також брала участь у судовому засіданні 04.10.2017 року під час допиту свідків та під час допиту обвинуваченого 22.06.2018 року.
У подальших судових засіданнях, у яких за клопотанням сторони захисту були допитані експерти та повторно свідки, потерпіла ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце їх проведення, брати участь не виявила бажання.
13.06.2019 року потерпіла ОСОБА_6 через канцелярію суду подала заяву про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 125 КК України у зв?язку з відмовою від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Також, просила проводити судове засідання у її відсутність.
Таким чином, коли кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення ініціюється виключно потерпілим, то і вирішення питання про закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення належить саме потерпілому.
При цьому, закон не передбачає згоди обвинуваченого на закриття кримінального провадження з зазначеної підстави, оскільки відмова потерпілого від обвинувачення тягне за собою обов?язкове закриття кримінального провадження. Виключень з цього правила чинний КПК України не містить.
Попри суспільну небезпечність кримінальних правопорушень приватного обвинувачення, як і будь-яких інших злочинів, їх визначальною ознакою є домінування приватного інтересу над публічним, яке надає вирішального значення волевиявленню потерпілого для притягнення чи непритягнення особи до кримінальної відповідальності. Головна ідея запровадження цієї особливої кримінальної процедури у правову систему України полягає в тому, що законодавець надає пріоритет свободі особистості у царині, яка віддана на розсуд індивіда і не може бути об`єктом втручання держави.
Злочини, кримінальне провадження щодо яких здійснюється у формі приватного обвинувачення, завдають шкоди головним чином інтересам окремих осіб, здебільшого, не є тяжкими і зумовлені локальними конфліктами, їх небезпека для держави й суспільства не є значною, а порушені права потерпілих можуть бути ефективно захищені як за допомогою кримінально-правових механізмів, так і в альтернативний спосіб. Завдана цим особам шкода зазвичай не має непоправного характеру, і становище, яке вони мали до вчинення посягання, може бути поновлено, в тому числі, шляхом порозуміння, примирення, компенсації й іншим чином без застосування встановлених державою заходів примусу.
У цих випадках, які є винятками із засади публічності, законодавець надає потерпілому можливість вибору одного з альтернативних варіантів поведінки у відповідь на вчинення щодо нього кримінального правопорушення: ініціювати перед компетентними органами притягнення винного до кримінальної відповідальності; врегулювати кримінально-правовий спір на основі взаємного порозуміння; не вдаватися до жодних дій.
Обираючи спосіб реагування на злочин, потерпілий, користуючись свободою розсуду, самостійно вирішує питання про те, наскільки це протиправне діяння зачіпає його інтереси, наскільки ефективним для їх захисту буде звернення до процедури кримінального судочинства, а в разі початку такої процедури - чи доцільно її продовжувати. Заява потерпілого свідчить про його рішення захистити власні інтереси шляхом здійснення кримінального провадження.
Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК України може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом сьомим частини першої статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю.

Таким чином, суд закриваючи провадження по справі у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення, дотримався вимог закону.
Посилання сторони захисту про те, що суд першої інстанції не перевірив чи особисто ОСОБА_6 написала заяву про закриття провадження, чи добровільно вона відмовилася від приватного обвинувачення та чи не створена штучна обставина, передбачена п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України є лише припущеннями скаржників, оскільки жодних даних, які б підтверджували їхні доводи у скарзі не наведено.
Твердження скаржників про те, що при прийнятті судом першої інстанції заяви потерпілої про закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення були порушені її права, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки зі змісту поданої заяви потерпілої ОСОБА_6 , яка у провадженні має домінуючі повноваження сторони обвинувачення, убачається, що станом на 13.06.2019 року вона претензій до ОСОБА_4 не має та просить закрити провадження у зв?язку з відмовою від обвинувачення, що підлягало обов?язковому розгляду з ухваленням відповідного рішення.
Посилання сторони захисту на те, що закриття кримінального позбавили ОСОБА_4 можливості бути виправданим не ґрунтуються на вимогах закону, та даних викладених у судових рішеннях, оскільки при відмові потерпілої від обвинувачення у формі приватного обвинувачення, обвинувачення фактично не існує. А тому, суд при відсутності обвинувачення, не може приймати рішення щодо доведеності винуватості або не винуватості особи.
Таким чином, твердження сторони захисту про незаконність закриття кримінального провадження безпідставні та не ґрунтуються на вимогах закону.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Усі наведені в апеляції доводи, які за своїм змістом аналогічні доводам касаційної скарги, належним чином перевірені, на них надані обґрунтовані відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Інших доводів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішення у касаційній скарзі прокурора не наведено.
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що у відкритті провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 та в його інтересах захисника ОСОБА_5 на ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року та Київського апеляційного суду від 20 січня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3