Справа №635/7859/19
Провадження № 1-в/635/254/2020
У Х В А Л А

22 червня 2020 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі в суду у смт Покотилівка Харківського району Харківської області клопотання засудженого

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Вишневе Києво-Святошинського району Київської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, неодруженого, раніше судимого:

-09 серпня 1999 року Києво-Святошинським районним судом Київської області за ч.3 ст.81, ч.2 ст.140, ч.2 ст.215-3, ст.17 ч.2 ст.215-3 КК України (в ред.1960 року) із застосуванням ст. 42 КК України (в ред.1960 року) до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна, на підставі постанови Придніпровського районного суду м.Черкаси умовно-достроково звільнений на невідбутий строк 1 рік 2 місяці 28 діб,

засудженого 03 листопада 2003 року Києво-Святошинським районним судом Київської області за п.4 ч.2 ст.115 КК України до довічного позбавлення волі,

про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року до Харківського районного суду Харківської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_4 , в якому засуджений просить замінити його покарання більш м`яким, а саме, з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк та зарахувати відбутий строк покарання до покарання у виді позбавлення волі на певний строк. В обґрунтування свого клопотання ним зазначено, що він засуджений за вироком Апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2003 року за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі, початок строку покарання 22 серпня 2002 року. На час звернення до суду з клопотанням відбуває покарання в умовах тримання максимального рівня безпеки в державній установі «Темнівська виправна колонія (№100)» та відбув 18 років 7 місяців з урахуванням строку попереднього ув`язнення. Подальше своє тримання під вартою вважає таким, що порушує положення статті 3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, оскільки застосування до засудженого, визначеного КК України покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить нормам акту вищої юридичної сили рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України № 2».

В матеріалах справи від засудженого ОСОБА_4 міститься заява проводити розгляд даної справи у його відсутність.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_3 підтримала заяву ОСОБА_4 .

Прокурор Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області в судове засіданні не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив.

У відповідності до положень частини п`ятої статті 539 КПК України, неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання, не перешкоджає проведенню судового розгляду, крім випадків, коли їх участь визнана судом обов`язковою або особа повідомлена про поважні причини неявки.

Суд, заслухавши думку адвоката, дослідивши матеріали особової справи на засудженого ОСОБА_4 приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 засуджений за вироком Апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2003 року за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі. Початок строку відбування покарання 22 серпня 2002 року.

Вказаний вище вирок набрав закону силу 04 березня 2004 року.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 12 квітня 2018 року засудженому ОСОБА_4 у строк основного покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного апеляційним судом Київської області від 03.11.2003 строк попереднього ув`язнення з 22.08.2002 по 04.03.2004 за правилами частини п`ятої статті 72 КК України (в редакції закону України від 26 листопада 2015 року), з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає два днів позбавлення волі.

Як вбачається з характеристики засудженого ОСОБА_4 , останній з 22 серпня 2002 року відбуває покарання та тримався в Київському слідчому ізоляторі, де допускав порушення режиму тримання, а саме: порушення розпорядку дня; встановлення міжкамерного зв`язку, паління у невідведеному місці, за що мав сім стягнень, які погашені у встановленому законом порядку; заохочень не мав. З 25 травня 2004 року відбуває покарання в державній установі «Темнівська виправна колонія № 100». За час відбування покарання характеризується позитивно, допускав порушення режиму тримання, а саме: неввічливе ставлення до представника адміністрації, відмова виконувати законні вимоги адміністрації, неввічливе ставлення до іншого засудженого та нанесення собі членоушкодження, за що три рази притягувався до дисциплінарної відповідальності, стягнення погашені у встановленому законом порядку; дотримуватися норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, за сумлінну поведінку і ставлення до праці заохочувався адміністрацією установи один раз; залучається до робіт з виготовлення паперового пакету, до праці ставиться сумлінно, поставлені завдання виконує повністю та своєчасно, перебуває на профілактичному обліку установи як схильний до суїциду.

Відтак, на даний час засуджений ОСОБА_4 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Державній установі «Темнівська виправна колонія № 100».

Статтею 51 КК України визначено, що до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, судом можуть бути застосовані такі види покарань як: штраф; позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу; позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; громадські роботи; виправні роботи; службові обмеження для військовослужбовців; конфіскація майна; арешт; обмеження волі; тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців; позбавлення волі на певний строк; довічне позбавлення волі.

Відповідно до частини першої статті 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кримінальним кодексом України, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

З положень приведеної правової норми вбачається, що довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.

Разом з тим, єдиними правовими нормами у законодавстві України, які надають можливість здійснити суду розгляд питань про умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання або ж заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є чинні КК України та КПК України.

Так, КК України визначає підстави для умовно-дострокового звільнення особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м`яким, а КПК України визначає саму процедуру розгляду таких питань.

Відповідно до положень частини першої статті 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

При цьому суд зазначає, що в частині першій статті 87 КК України передбачена можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно частини другої статті 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Таким чином, Кримінальним кодексом України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.

Крім того, аналіз кримінального процесуального законодавства України дає підстави для висновку, що до компетенції судді місцевого суду не відноситься розгляд клопотань про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`який вид покарання, відносно осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки при вирішенні такого клопотання суд першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто, виходити з принципу законності.

Згідно з пунктів 3 та 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.10.2002, відповідно до частини першої статті 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні, а заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі частини першої статті 82 КК України до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Частиною першою статті 81 КК України та частиною першою статті 82 КК України встановлено вичерпний перелік покарань, при відбуванні яких можливе умовно-дострокове звільнення чи заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, і довічне позбавлення волі, як окремий вид покарання до даного переліку не входить.

Також, загальним для видів покарань, до яких може бути застосовано умовно-дострокове звільнення чи заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, є те, що всі вони є строковими.

Юридичною підставою застосування даних правових норм є відбуття особою певної частини строку призначеного їй покарання. Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.10.2002 умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можуть бути застосовані тільки після фактичного відбуття тієї частини строку покарання, яка зазначена у частині третій статті 81, частині четвертій статті 82 та частині третій статті 107 КК України. При цьому, фактичне відбуття особою передбаченого відповідним пунктом частини третьої статті 81 КК України строку покарання є обов`язковим незалежно від того, від відбування якого саме покарання вона може бути умовно-достроково звільнена, основного, основного та додаткового чи лише додаткового.

Призначене ОСОБА_4 покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк, і тому на нього не можуть поширювати свою дію норм статей 81, 82 КК України, про застосування яких ставлять питання апелянти.

При вирішення клопотання засудженого, суд проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_4 , і такі правові положення не суперечать статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини та Конституції України.

Між тим, Європейським судом з прав людини при розгляді справи «Вінтер і інших проти Обєднаного Королівства» 09.07.2013 було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм. В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальний строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Таке право на помилування в Україні передбачено статтею 87 КК України, а правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.

У підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» Європейським судом було зазначено, що стаття 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.

Суду не надано право оцінювати достатність чи недостатність даних для звільнення від довічного ув`язнення.

З огляду на наведене, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, про що звернув увагу суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що доводи засудженого ОСОБА_4 стосовно заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`який вид покарання не можуть бути враховані.

Разом з тим, виходячи з приведеного вище, довічне позбавлення волі відповідно до статі 64 КК України не є обов`язковим чи автоматичним, або мінімальним покаранням.

Європейський суд з прав людини у пунктах 51, 52 рішення «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства» від 09 липня 2013 року зазначив, що «суд позначив питання доступного відповідачу пом`якшення, довічне рішення, призначене на основі суддівського розсуду щодо належного рівня покарання і стримування після засудження за вкрай тяжкий злочин не буде являти собою нелюдське або таке, що принижує гідність покарання. Нарешті, підкресливши, що довічне рішення було покаранням як крайній захід, що жодне із законодавчих положень не вимагало від судді виносити таке рішення, якщо інтереси справедливості не вимагають цього, і що принципи, викладені в Додатку 21, повинні були застосовуватися гнучко, суд дійшов висновку: «В результаті, довічне рішення, продукт первинного законодавства, розрахований для деяких особливо тяжких злочинів, коли, відобразивши всі обтяжуючі і пом`якшувальні специфічні обставини, суддя переконаний в тому, що складові справедливого покарання і відплати вимагають прийняття довічного рішення. Якщо цей висновок виправданий, довічне рішення доречно: але тільки тоді, коли це не є обов`язковим або автоматичним, або мінімальним покаранням. У цих умовах норми Додатки 21 Закону 2003 року, і пункт 4, зокрема, які дозволили суду прийняти довічне рішення в разі виключної тяжкості, не суперечать і не є несумісними зі статтею 3 Конвенції».

Згідно зі статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

На підставі статті 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Виключно до повноважень Верховної Ради України згідно із пункту 3 статті 85 Конституції України належить прийняття законів.

Відповідно до частини першої статті 74 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.

Оскільки законодавство України не передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням засудженому до довічного позбавлення волі чи його умовно-дострокове звільнення, суди, які керуються лише законом, повинні діяти лише в його межах, а тому суд приходить до висновк про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_4 ..

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 537, 539 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відмовити.

Ухвала протягом семи днів з дня її проголошення може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Харківський районний суд Харківської області, а ОСОБА_4 в той же строк, з моменту вручення йому ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 24 червня 2020 року

Суддя ОСОБА_1