Дата документу 25.06.2020 Справа № 314/2982/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/590/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/2982/19Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (дистанційно),

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з ДУ «Софіївська виправна колонія (№55)», в апеляційному порядку, матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 листопада 2019 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення або заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким засудженого, який відбуває покарання у Державній установі «Софіївська виправна колонія (№ 55)» ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення або заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції зазначив, що підстави для задоволення клопотання відсутні, оскільки дана вимога не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та не відноситься до компетенції суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі засуджений просить переглянути ухвалу районного суду та задовольнити його прохання про умовно-дострокове звільнення або заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким, у зв`язку з тим, що хоче бути корисним у суспільстві. Вважає, що через відсутність дійсного закону у відношенні умовно-дострокового звільнення або заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі, Україна повинна користуватися законами Європейської конвенції. Також зазначає, що Верховна Рада України прийняла закон 22/92 у відношенні осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, і подала цей закон на підпис Президенту.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про сутність судового рішення та аргументи скарги; засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що районний суд вказаних вимог дотримався у повному обсязі.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання. У переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно до вимог ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.

Із змісту положення ч. 1 ст. 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням щодо осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, можлива за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України.

Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.

Відповідно до вимог ст. 81 КК України, засуджений може бути звільнений умовно-достроково від відбуття призначеного покарання після фактичного відбуття певного строку покарання та за умови, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26.04.2002 року умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні.

Кримінальним кодексом України, а саме ст. 51 КК України визначено два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Виходячи із вищезазначених положень, можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання передбачене ст. 81 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Згідно матеріалів провадження, вироком Апеляційного суду Запорізької області від 14 травня 2004 року ОСОБА_7 засуджено за пп. 1, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 185, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі або його умовно-дострокове звільнення, оскільки така процедура не передбачена законодавством України у сфері кримінальної юстиції.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки районного суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення.

Доводи апелянта про те, що через відсутність дійсного закону у відношенні умовно-дострокового звільнення або заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі, Україна повинна користуватися законами Європейської конвенції, є особистою думкою засудженого, яка є помилковою, оскільки суперечить вимогам чинного законодавства.

Посилання засудженого на те, що Верховна Рада України, нібито, прийняла закон 22/92 у відношенні осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, і подала цей закон на підпис Президенту є неприйнятними, оскільки такого закону не існує.

З урахуванням наведеного апеляційний суд зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в Україні існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

Такий механізм звільнення засуджених від покарання у виді довічного позбавлення волі повністю відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

За таких обставин, клопотання засудженого ОСОБА_7 є передчасним, оскільки на теперішній час не може бути вирішене судами за відсутності законодавчо встановленого механізму щодо вирішення такого роду питань.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 листопада 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення або заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким засудженого, який відбуває покарання у Державній установі «Софіївська виправна колонія (№ 55)» ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4