Провадження № 11-кп/4820/354/20
Справа № 686/1018/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія :ч. 2 ст. 125 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2020 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Хмельницького апеляційного суду
в складі: головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 жовтня 2019 року за № 0004684 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 лютого 2020 року,-

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Требухівці, Хмельницького району, Хмельницької області, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, з середньою спеціальною освітою, який не працює, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 (одну тисячу двадцять) гривень.
Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 2494 грн. 61 коп. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди, 15000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. В задоволенні решти вимог відмовлено.
За вироком суду ОСОБА_7 01 жовтня 2019 року близько 17 год. 00 хв., перебуваючи в магазині «Полуничка», що за адресою м. Хмельницький, вул. Гречка, 1, на грунті раптово виниклих неприязних відносин із ОСОБА_9 , з метою нанесення тілесних ушкоджень, діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання, наніс ОСОБА_9 один удар кулаком в область правої половини лобної ділянки голови та один удар кулаком в центральну область лобної ділянки голови, внаслідок чого заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді двох осаджених ран м`яких тканин лобної ділянки голови, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись з вироком суду, представник потерпілого адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим за ч. 2 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді виправних робіт строком на 1 рік; стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 2494 грн. 61 коп. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди, 100000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди; 20000 грн. понесених витрат на правову допомогу.

Вирок суду в частині призначеного покарання, цивільного позову щодо стягнення моральної шкоди та стягнення з обвинуваченого витрат на правову допомогу вважає незаконним.

Призначене ОСОБА_7 покарання, на його думку, є надто м`яким. При призначенні такого суд не врахував, що з моменту вчинення злочину до постановлення рішення обвинувачений не вжив заходів щодо врегулювання спору, завдану шкоду не відшкодував.

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди на суму 15000 гривень, суд не надав належну оцінку тому, що потерпілому завдано суттєвих тілесних ушкоджень, які привели до тривалості його розладу та підтверджуються відповідними доказами. Крім того, враховуючи те, що потерпілий ОСОБА_9 є особою пенсійного віку, таке ушкодження здоров`я додало додаткових емоційних та фізичних навантажень.

Що стосується вимог в частині стягнення з обвинуваченого процесуальних витрат на правову допомогу, то зазначає, що суд не навів мотивів прийняття такого рішення. Розмір стягнення понесених витрат на правову допомогу підтверджується відповідними документами, зокрема квитанціями, додатками до договору, тому визначена сума підлягає стягненню.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілого та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти такої, прокурора, який вважає вирок в частині призначеного покарання законним, а в частині вирішення цивільного позову поклався на думку суду, вивчивши та дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, надавши всім учасникам провадження право виступу у судових дебатах, а обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Апеляційний перегляд оскаржуваного вироку здійснюється у відповідності до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в межах поданої апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості, правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, тому вирок в цій частині не перевіряється.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника потерпілого щодо м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання, то такі колегія суддів до уваги не приймає, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як самим засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 зазначив про те, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Тобто, покарання повинно перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного.

Санкція частини 2 ст. 125 КК України передбачає покарання у виді штрафу від 50 до 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від 100 до 240 годин або виправних робіт на строк до 1 року, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до двох років.

Слідуючи вищенаведеним положенням Закону, місцевий суд, обґрунтовано, з урахуванням вказаних норм чинного законодавства, призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 125 КК України в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 гривень.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, а саме: призначення ОСОБА_7 більш тяжкого покарання, зокрема у виді виправних робіт строком на 1 рік, оскільки призначене обвинуваченому покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, зазначеним у ст. 65 КК України та постанові пленуму Верховного суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року.

Так, обираючи ОСОБА_7 покарання, суд обгруновано врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме те, що останній вчинив умисний злочин невеликої тяжкості, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, що є обставинами, які пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Разом з тим, враховано і відомості про особу винного, зокрема те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку і психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, на його утриманні перебуває неповнолітній син, офіційно ніде не працює.

Визначаючи вид покарання обвинуваченому, суд, окрім наведених вище обставин, також врахував характер діяння і спосіб його вчинення, зокрема те, що таке діяння обвинуваченого було спровоковане потерпілим, всі відомості про особу обвинуваченого, його поведінку після вчинення злочину, а також інші обставини в сукупності. З урахуванням усіх обставин справи, а також обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого та знижують ступінь його небезпечності для суспільства місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України, а саме: 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 гривень.

Колегія суддів погоджується, що призначене обвинуваченому покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів.
Посилання в апеляційній скарзі на невжиття обвинуваченим заходів щодо врегулювання спору та невідшкодування обвинуваченим шкоди апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки вказане не є безумовною підставою, відповідно до вимог чинного законодавства, для зміни виду та міри покарання. При призначенні такого покарання, суд врахував всі обставини справи в сукупності.
Що стосується вимог апелянта про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 2494 грн. 61 коп. матеріальної шкоди, то слід зазначити, що вказана сума за оскаржуваним вироком була стягнута, тому підстави для повторного її стягнення відсутні.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині збільшення розміру моральної шкоди, колегія суддів прийшла до висновку, що такі доводи є необґрунтованими, враховуючи наступне.

Пленум ВСУ у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у п. 9 роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, місцевий суд, вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, врахував, що внаслідок протиправної поведінки обвинуваченого, здоров`ю потерпілого нанесено моральну шкоду, зокрема: потерпілий переніс фізичний біль, душевні страждання, певний час відчув дискомфорт і незручності, що змінило звичний спосіб його життя та потребувало додаткових зусиль для його влаштування.

Також, суд врахував ступінь вини обвинуваченого, наслідки, що настали, понесені потерпілим моральні страждання, суть позовних вимог, характер діяння особи, що заподіяла шкоду.

Аналізуючи конкретні обставини справи, колегія суддів погоджується, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди, який становить 15000 грн., є справедливим та співрозмірним з перенесеними душевними та моральними стражданнями потерпілого, відповідає вимогам законодавства, принципам розумності, виваженості та справедливості. Підстави для його збільшення відсутні.

Посилання на неврахування судом тривалості розладу здоров`я потерпілого, його душевні страждання та пенсійний вік є необґрунтованими, оскільки вказані обставини були враховані судом при визначенні суми моральної шкоди.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника потерпілого щодо необґрунтованої відмови судом першої інстанції у відшкодуванні витрат потерпілому на правову допомогу.
Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу, суд послався на те, що потерпілим та його представником не надано суду розрахунку витрат на правову допомогу та не підтверджено документально такі витрати.
Однак, з таким висновком колегія суддів не погоджується та вважає його таким, що не відповідає вимогам закону, враховуючи наступне.
У випадку вирішення питання щодо процесуальних витрат суд має чітко дотримуватись вимог глави 8 КПК, яка регламентує поняття процесуальних витрат у кримінальному процесі, їх види та порядок відшкодування.
Положеннями ч. 1 ст. 124 КПК установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
До таких витрат відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 464/5823/17, провадження № 51-3506км19.
При визначенні суми відшкодування витрат на послуги адвоката суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, прийшла до висновку про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 20 грудня 2019 року між потерпілим ОСОБА_9 та адвокатом ОСОБА_10 укладено договір № 33 про надання останнім правової допомоги, 24 січня 2020 року додаткову угоду до договору № 33 (а.м.п. 24, 32).
Упродовж досудового розслідування та судового розгляду цей адвокат здійснював представництво інтересів потерпілого. До постановлення обвинувального вироку представник ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 звернувся до суду із позовною заявою про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, в тому числі і про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 грн. На підтвердження сплати потерпілим адвокату ОСОБА_10 вказаної суми надав дві квитанції про оплату до договору № 33 від 20 грудня 2019 року (а.с. 31, 33).
В судовому засіданні апеляційного суду на підтвердження вказаних сум представник ОСОБА_10 надав розрахунок витрат на правову допомогу.
З даних розрахунків вбачається, що вартість наданих адвокатом консультацій щодо розгляду справи та вивчення наданих документів становить 3000 грн. (1500 грн 23.12.2019 року та 1500 грн 24.01.2020 року), вартість ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, підготовки та внесення клопотань про додатковий допит потерпілого, проведення впізнання та проведення слідчого експерименту за участі потерпілого та працівників СМЕ становить 3000 грн., вартість послуг, наданих у проведенні слідчого експерименту за участі потерпілого та працівників СМЕ також становить 3000 грн, участь у додатковому допиті потерпілого та проведенні впізнання обвинуваченого вартує 1500 грн., ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та виконання вимог ст. 290 КПК України 1000 грн., підготовка та формування позовної заяви 4000 грн., участь у судових засіданнях 4500 грн. (1500 грн 27.01.2020 року, 1500 грн. 05.02.2020 року, 1500 грн. 20.02.2020 року).
Разом з тим встановлено, що діяльність представника потерпілого у даному кримінальному провадженні була пов`язана в основному з поданням ним позовної заяви та участю у декількох нетривалих судових засіданнях, а саме: 4 судових засідання у місцевому суді. Відповідно до даних журналів судових засідань їх тривалість становила: 27.01.2020 року 18 хвилин (підготовче судове засідання), 05.02.2020 року 42 хвилини, 14.02.2020 року 2 хвилини, 20.02.2020 року 28 хвилин (а.с. 12, 48-49,58, 64-65). Обвинувачений повністю визнав свою вину, і діяльність адвоката не була пов`язана зі значним об`ємом доказування та не потребувала значних зусиль. Обсяг матеріалів провадження, з якими ознайомився адвокат, складає 58 сторінок, натомість адвокат свою роботу з ознайомлення з матеріалами справи оцінив у 4000 грн. (3000 грн+1000 грн.).
З урахуванням вказаного, виходячи з критеріїв розумності розміру витрат, їх реальності, дійсності та необхідності, врахувавши конкретні обставини справи, апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10000 грн.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок змінити.
Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність зміни вироку в частині стягнення витрат на правову допомогу на підставі п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України, в решті вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим. Підстави для його скасування, як того просить апелянт, - відсутні.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 426КПК України, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 в частині стягнення витрат на правову допомогу змінити.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень .
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуюча ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4