ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 1-351/2010 Номер провадження 11-кп/814/519/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем
судового засідання ОСОБА_5
адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Полтава матеріали судового провадження за апеляційною скаргою представника заявника-адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22.01.2020,-
ВСТАНОВИВ:
Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання представника заявника- адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 про скасування постанови Автозаводського районного суду м. Кременчука від 8.04.2010 про накладення арешту на 1/3 частину майна у кримінальній справі № 09315084 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що заявник ОСОБА_7 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 , звернувся до суду із клопотанням про скасування арешту майна , який був накладений 8.04.2010 Автозаводським районним судом м. Кременчука, не у зв`язку з тим , що його право власності порушене у кримінальному провадженні завданням йому матеріальної шкоди засудженим, а з підстави необґрунтованого обмеження його права на отримання спадкового майна вказаним рішенням суду від 8.04.2010, а саме отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_8 . Через це на думку суду першої інстанції на дані правовідносини не поширюються норми Кримінально процесуального кодексу України, так як це є правовідносини, які повинні розглядатися в порядку цивільного судочинства, оскільки пов`язані із правом власності на спадкове майно.
В апеляційній скарзі представник заявника-адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , посилаючись на те, що зняття арешту з майна, яке було арештоване в кримінальному судочинстві повинно бути зняте в кримінальному порядку, просить скасувати ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22.01.2020 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
11.06.2020 на адресу апеляційного суду прокурор Кременчуцької місцевої прокуратури ОСОБА_9 направив клопотання про розгляд апеляційної скарги представника заявника-адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 без участі прокурора і просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки скасування арешту майна в даному випадку повинно розглядатися в порядку цивільного судочинства.
Положеннями ч. 4 ст.405КПК України передбачено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження, які судом були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає проведенню розгляду.
Заслухавши доповідь головуючого судді, представника заявника-адвоката ОСОБА_6 , який посилаючись на те, що зняття арешту з майна, яке було арештоване в кримінальному судочинстві повинно бути зняте в цьому ж судочинстві, просив скасувати ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22.01.2020 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, суд дійшов висновку.
Під час апеляційного перегляду встановлено, що 8.04.2010 Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області при розгляді кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України було задоволено клопотання представника потерпілих ОСОБА_10 про накладення арешту на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 і накладено арешт на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_8 на праві власності .
17.09.2010 Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області ОСОБА_8 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України і призначено йому покарання у вигляді 7 років позбавлення волі. Цивільні позови потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 задоволено, стягнуто із засудженого ОСОБА_8 на користь: ОСОБА_11 шкоду завдану смертю сина за весь час з дня його смерті в розмірі 486,95 грн. за кожен місяць довічно; ОСОБА_12 3907, 75 грн. витрати на поховання; ОСОБА_12 та ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. (а.с. 231-234 т. 2).
7.04.2011 Апеляційним судом Полтавської області вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17.09.2010 було скасовано в частині щомісячного стягнення із засудженого ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_11 довічно 486,95 грн. у зв`язку із смертю годувальника. В частині цивільного позову про відшкодування моральної шкоди уточнено вирок вказівкою про стягнення цієї шкоди із засудженого ОСОБА_8 на користь потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 в рівних долях по 50 000 грн. кожному (а.с. 282-286 т.2).
При ухваленні обвинувального вироку судом не було вирішено питання щодо арешту майна ОСОБА_8 , який був накладений 8.04.2010 Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області, як це передбачено п.8 ст.324 КПК України (в редакції 1960 року).
Із свідоцтва про смерть вбачається , що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер у м. Харкові, про що зроблений актовий запис № 249, виданого Автозаводським ВДРАЦС реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області.
Заявник по справі, ОСОБА_7 , після смерті батька , ОСОБА_8 звернувся до Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, у зв`язку із чим була заведена спадкова справа №335/2014. Спадщину також прийняла дружина померлого ОСОБА_13 , згідно ч.3.ст.1268 Цивільного кодексу України фактом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою ТОВ «Житлорембудсервіс» №3590 від 12.09.2014. Інших заяв про прийняття чи відмову від прийняття спадщини в спадковій справі не має, що підтверджується відповіддю: державного нотаріуса Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори ОСОБА_14 .
Крім того за даними відповіді державного нотаріуса Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори ОСОБА_14 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 заведена спадкова справа №335/2014 на підставі заяви про прийняття спадщини за законом сина померлого ОСОБА_7 . Спадщину також прийняла дружина померлого ОСОБА_13 , згідно ч.3.ст.1268 Цивільного кодексу України фактом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою ТОВ «Житлорембудсервіс» №3590 від 12.09.2014. Інших заяв про прийняття чи відмову від прийняття спадщини в спадковій справі немає. Станом на 20 січня 2020 року заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом син померлого ОСОБА_7 , на належну йому частку спадкового майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , не подавав. Свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_7 не видавалося.
22.01.2020 Державний нотаріус Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори ОСОБА_14 повідомив, що якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.
Колегія апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що клопотання представника заявника- адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 про скасування постанови Автозаводського районного суду м. Кременчука від 8.04.2010 про накладення арешту на 1/3 частину майна у кримінальній справі № 09315084 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України повинно розглядатися в порядку цивільного судочинства.
З таким висновком місцевого суду апеляційна інстанція не погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
У частинах першій і третій статті 2 ЦПК України (у редакції, чинній на час винесення постанови суду про накладення арешту на квартиру ОСОБА_8 ) передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України від 23 червня 2005 року№ 2709-IV«Про міжнародне приватне право». Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час винесення постанови суду про накладення арешту на квартиру ОСОБА_8 ), згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Заявник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 просив скасувати арешт з 1/3 частини квартири ( АДРЕСА_2 ) у кримінальній справі № 09315084 по обвинуваченню ОСОБА_8 , яка належить останньому на праві власності.
Посилався на те, що засуджений ОСОБА_8 за місцем відбування покарання помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , отже вирок, згідно із ч.2 ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, втратив чинність та не підлягає подальшому виконанню і тому потреба в арешті майна, який було застосовано під час судового розгляду кримінальної справи відпала.
Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист цього права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено зазначеною міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Особам, котрі зазнають порушення цього, як і інших конвенційних прав, статтею 13 Конвенції гарантовано можливість ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Відсутність у національному законодавстві правової регламентації механізму такого захисту у певній ситуації не може слугувати виправданням відмови у його здійсненні особі, котра потерпає від свавільного втручання у своє право державою в особі компетентних органів. Така відмова становитиме порушення права людини на ефективний засіб юридичного захисту, передбаченого статтею 13 Конвенції.
Гарантії захисту права власності закріплені й у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.
Недоторканність зазначеного права згідно з пунктом дев`ятим частини першої статті 7 КПК України 2012 року (у редакціях, чинних як на час винесення постанови суду про накладення арешту на квартиру ОСОБА_8 , так на час розгляду справи в судах) належить до загальних засад кримінального провадження, зміст якої розкрито у статті 16 цього Кодексу. Згідно з частиною першою наведеної статті (у вказаних редакціях) позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Іншою загальною засадою кримінального провадження відповідно до пункту сімнадцятого частини першої статті 7, частини першої статті 24 КПК України 2012 року (у вказаних редакціях) є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Частина шоста статті 9 КПК України 2012 року (у редакціях, чинних як на час винесення постанови суду про накладення арешту на квартиру ОСОБА_8 , так на час розгляду справи в судах) надає можливість застосування аналогії кримінального процесуального права, за якою визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу загальні засади застосовуються й у випадках, коли його положення не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження. Приписами ч.6 ст.9 КПК України в редакції від 18.04.2010 встановлено, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
На підставі статті 126 КПК України 1960 року у редакції, чинній на час накладення місцевим судом арешту на квартиру обвинуваченого накладення судом арешту на майно обвинуваченого, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися судом на період судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті та п.8 ст. 324 КПК України накладення арешту на майно підлягало скасуванню коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.
Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України 2012 року (у редакції від 03 жовтня 2017 року), норми якого більш детально регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.
Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України 2012 року (у редакції від 03 жовтня 2017 року) завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
Зі змісту частини 4 статті 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
Цією ж статтею власнику або іншому володільцю майна, які не були присутні при розгляді питання про його арешт, гарантовано право ініціювати скасування відповідного заходу перед слідчим суддею або судом (у разі здійснення судового розгляду справи по суті), якщо в подальшому у застосуванні арешту відпала потреба або його було накладено необґрунтовано. Обмежень щодо стадії процесу, на якій може бути заявлено відповідне клопотання, норми кримінального процесуального закону не містять.
Способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна одночасно з ухваленням вироку, винесеного за процедурою КПК України 1960 року, ні нормами цього Кодексу, ні КПК України 2012 року прямо не передбачено.
Водночас слід зазначити, що у разі коли будь-які законні підстави для арешту майна відпали, продовження дії цього заходу з причин не вирішення судом питання про його скасування є свавільним втручанням у право власності особи, яке є об`єктом охорони за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. В означеній ситуації в силу положень статті 13 Конвенції держава зобов`язана забезпечити особі можливість ефективного юридичного захисту порушеного права.
Оскільки арешт майна було накладено у межах кримінальної справи за процедурою, визначеною кримінальним процесуальним законом, спір про право власності на майно між суб`єктами цивільних правовідносин відсутній, питання про скасування арешту підлягає вирішенню в порядку кримінального судочинства.
Не належить розгляд цього питання до повноважень суду цивільної юрисдикції з огляду на правила статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час винесення постанови суду про накладення арешту на квартиру ОСОБА_8 ), адже згідно з цими правилами в порядку цивільного судочинства суди розглядають справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Спору про право на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 у цивільно-правовому сенсі не вбачається, оскільки ніхто не оспорює право власності померлого ОСОБА_8 на арештовану квартиру.
У порядку, визначеному КПК України, в умовах відсутності в цьому Кодексі спеціальних норм, які б регламентували прийняття окремого рішення про скасування арешту майна після ухвалення обвинувального вироку за правилами КПК України 1960 року, підлягають застосуванню передбачені частиною першою статті 7, статтями 16, 24 цього Кодексу загальні засади кримінального провадження - недоторканність права власності й забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій або бездіяльності, в тому числі, суду.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, як суб`єкт цивільних, земельних, сімейних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку, якщо такий спір є спором цивільним. Тобто у разі, коли на об`єкт нерухомого майна заявляють права інші суб`єкти цивільних правовідносин.
У разі, якщо право власності особи порушене у кримінальному провадженні, така особа, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому КПК України.
Спірні правовідносини виникли за дії КПК України 1960 року.
Порядок накладання арешту на майно та скасування арешту було урегульовано у статті 126 КПК України 1960 року, у якій зазначено, що забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт.
Згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Відповідно до пункту 10 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду, розслідуються згідно з положеннями цього Кодексу.
Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України від 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
Згідно зі статтею 174 КПК України 2012 року інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час судового провадження розглядається судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частинна 4 статті 174 КПК України 2012 року).
Зазначені вимоги співпадають з положеннями частини четвертої статті 21 КПК України 2012 року, згідно з якою здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час його здійснення порушуються права і свободи людини, гарантовані Конституцією і міжнародними договорами України, та статті 13 Конвенції, яка передбачає право особи на ефективний засіб правового захисту на національному рівні від порушень прав і свобод, гарантованих цією Конвенцією.
Отже, у чинному КПК України 2012 року законодавцем чітко врегульовано порядок вирішення питання про зняття арешту з майна.
Крім того відсутня заборона у вчиненні процесуальних дій з розгляду питань, які мали бути вирішені, але залишилися не вирішеними на етапі розгляду справи. Тобто помилки і недоліки, допущені у кримінальному провадженні, повинні виправлятися за тими ж правилами, тобто за правилами КПК України.
Чинним цивільним процесуальним законом не передбачено можливості такого захисту у порядку цивільного судочинства.
Такий розгляд не може відбуватися за правилами позовного провадження, оскільки між посадовою особою, яка вчинила процесуальні дії у кримінальному провадженні, та особою, яка вважає, що цими діями порушено її права як власника, відсутній цивільний спір.
Суд не претендує на спірне майно, як учасник цивільних правовідносин, оскільки не є таким, не виступає і як представник держави, який вважає себе власником майна, а виконував свої процесуальні повноваження, передбачені КПК України.
Не передбачено розгляду такої категорії справ і в окремому провадженні, оскільки це протирічить самій ідеї окремого провадження у цивільному процесі.
Тобто ці спори не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.
Отже, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлюється статтею 174 КПК України 2012 року, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17-ц (провадження № 14-326цс18) 27.03.2019 (справа № 202/1452/18), 24.04.2018 (справа №202/5044/17), 28.11.2018 (справа №636/959/16-ц), 12.12.2018 (справа № 640/17552/16-ц) відповідно до яких, у разі, якщо арешт на майно накладено у порядку, передбаченому КПК України, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити такі дії та звернутися до суду про скасування арешту лише у порядку кримінального судочинства. І такий порядок захисту прямо передбачений нормами КПК України і є ефективним.
Крім того, відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 27.03.2019 (справа № 202/1452/18), 24.04.2018 (справа №202/5044/17), 28.11.2018 (справа №636/959/16-ц), 12.12.2018 (справа № 640/17552/16-ц) оцінку правомірності процесуального документа, ухваленого в порядку кримінального судочинства, не може бути надано у порядку іншого у тому числі цивільного судочинства, оскільки обмеження прав особи щодо нерухомого майна відбулося у порядку кримінального судочинства на підставі постанови суду та КПК України.

З огляду на викладене вище, апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 376,404,405,407 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу представника заявника-адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 задовольнити, ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22.01.2020 скасувати і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
СУДДІ
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4