Справа № 372/309/20
Провадження № 1-кп-130/20
У Х В А Л А
іменем України

29 січня 2020 року Обухівський районний суд Київської області в складі :
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області клопотання прокурора про закриття кримінального провадження у зв`язку із невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності,

В С Т А Н О В И В :

Прокурор звернувся до суду з клопотанням, в якому просив закрити кримінальне провадження № 0000059 від 18.01.2013 року на підставі п. 3-1 ч.1 ст. 284 КПК України, клопотання обґрунтовує тим, що у вказаному кримінальному провадженні досудове розслідування здійснювалось за ч. 2 ст. 121 КК України, тобто, щодо тяжкого злочину і на даний час закінчився строк притягнення до кримінальної відповідальності та особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, не встановлено.

У судовому засіданні прокурор подане клопотання підтримав та просив його задовольнити з підстав наведених у клопотанні, просив закрити кримінальне провадження № 0000059 від 18.01.2013 року, у зв`язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності, та особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, не встановлено.

Потерпілі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судовому засіданні проти клопотання прокурору не заперечили.

Суд, вислухавши прокурора, потерпілих, дослідивши матеріали клопотання та матеріали кримінального провадження № 0000059 від 18.01.2013 року, вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.04.2009 за фактом умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_6 порушено кримінальну справу № 16-1392 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

18.01.2013 за вказаним фактом внесено відомості до ЄРДР за № 000059 за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Як вбачається зі змісту клопотання, прокурор просив закрити вказане кримінальне провадження на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Відповідно до п. 3-1 ч.1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України вказаний злочин відноситься до тяжкого злочину, відповідно до санкції якої передбачено покарання у виді позбавлення волі не більше десяти років.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років у разі вчиненні тяжкого злочину.

В даному випадку, злочин, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину та строки давності притягнення до кримінальної відповідальності з дня вчинення особою вказаного злочину згідно ч. 4 ст. 49 КК України становлять десять років.

Тобто, формально існують підстави для застосування п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В той же час, закриття - є однією з форм закінчення досудового розслідування.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких у тому числі відносяться: законність, публічність.

Законність відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України, зокрема, полягає у тому, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Публічність відповідно ст. 25 КПК України, передбачає, що прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Внесення змін до КПК України і, зокрема, доповнення ч. 1 ст. 284 КПК України пунктом 3-1 не звільняє слідчого та прокурора від виконання завдань кримінального провадження та виконання обов`язків, визначених загальними засадами ст.ст. 9, 25 КПК України.

В даному випадку, як вбачається з наданих матеріалів кримінального провадження, слідчим починаючи з 18.01.2013 року проводилось ряд додаткових слідчих дій спрямованих на забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду, проте вони були проведені не в повному обсязі, особу, яка вчинила даний злочин встановити не вдалось, що свідчить про факт неповноти проведення досудового розслідування. Тобто, з викладеного вбачається, що у кримінальному провадженні слідчим не здійснювалось досудове розслідування належним чином та не здійснювались дії на виконання обов`язку встановленого ст. 92 КПК України. Прокурор не зважаючи на вказані обставини, направив до суду клопотання про закриття кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право кожного на життя охороняється законом.

Пунктами 18,19 рішення Європейського суду з прав людини від 30 липня 2015 року у справі «Риженко проти України» (Заява № 55902/11) встановлено: «Суд повторює, що якщо смерть сталася за підозрілих обставин, залишаючи вірогідним припущення про умисне позбавлення життя, держава має забезпечити певну форму ефективного офіційного розслідування (див., серед інших джерел, рішення у справі «Поживотько проти України» (Роzhyvotko у. Ukraine), заява № 42752/08, п. 38, від 17 жовтня 2013 року). Це не є обов`язком досягнення результату, але обов`язком вжиття заходів. Державні органи повинні вживати усіх обґрунтованих заходів для забезпечення доказів щодо події. Будь-який недолік розслідування, що унеможливлює встановлення причини смерті або винних осіб, створюватиме неї безпеку недотримання цього стандарту (див. рішення у справі «Муравська проти України» (Muravskaya v. Ukraine), заява № 249/03, п. 41, від 13 листопада 2008 року). Ефективність розслідування втілює в собі вимоги щодо оперативності та розумної швидкості. Навіть якщо існують перешкоди або труднощі, які перешкоджають прогресу розслідування у конкретній ситуації, оперативне реагування національних органів влади є надзвичайно важливим для підтримання громадської віри в їх відданість принципам верховенства права та їх здатність запобігати проявам сприяння незаконним діям або терпимості до них (див. рішення у справі «Шиліх проти Словенії» (Silih v. Slovenia [ВП], заява № 71463/01, п. 195, від 9 квітня 2009 року). Більше того, з перебігом чару перспектива проведення будь-якого ефективного розслідування зменшується.»

Також Європейський суд з прав людини вказував: «У справі, де мала місце загибель особи за обставин, які потенційно можуть передбачати відповідальність держави, стаття 2 передбачає обов`язок держави будь-яким чином забезпечити належну реакцію судової або іншої гілки влади для забезпечення того, що законодавчий та адміністративний устрій захисту права на життя здійснюється належним чином і що будь-яке порушення цього права припиняється та карається.» (рішення у справах «Oneryildiz v. Turkey» [GC] від 30 листопада 2004 р., заява № 48939/99, п. 91, та «Пол та Одрі Едвардс проти Сполученого Королівства» (Paul and Audrey Edwards v. the United Kingdom) від 14 березня 2002 р., заява № 46477/99, п. 54).

Обов`язок захищати право на життя за статтею 2 Конвенції визначається у поєднанні із загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції, яка зобов`язує «гарантування кожному, хто перебуває під [її] юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції» також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування, коли особу вбито в результаті використання сили (рішення від 19 лютого 1998 р. у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, п. 86).

Розслідування повинне також бути ефективним у тому розумінні, що воно має бути здатне привести до визначення питання, чи використана сила у таких справах була або не була виправдана за тих обставин (рішення у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey) від 19 лютого 1998 р., заява № 22729/93, п. 87) та встановлення і покарання відповідальних осіб (рішення у справі «Огур проти Туреччини» (Oрur v. Turkey) [GC] від 20 травня 1999 р., заява № 21594/93, п. 88). Результат при цьому є необов`язковим, але обов`язковим є здійснення заходів (рішення у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine) від 8 листопада 2005 р., заява № 34056/02, п. 176).

Органи державної влади повинні були б вжити всіх заходів для збереження доказів, які мають відношення до події. Прогалини у розслідуванні, які підривають його здатність встановити причину смерті або відповідальних осіб, чи то прямих виконавців, чи то тих, хто замовив або організував злочин, створюють ризик недодержання такого стандарту (рішення у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine) від 8 листопада 2005 р., заява № 34056/02, п. 176). Суд відмічає, що розслідування не буде ефективним доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані (рішення у справі «Nachova and Others v. Bulgaria» від 26 лютого 2004 р., заяви №№ 43577/98 та 43579/98, п. 131).

У судовому засіданні потерпілі, які є батьком та матір`ю загиблого стверджували про те, що їм відомо, а органам досудового розслідування повідомлялись відомості про особу, яка могла вчинити злочин та заподіяти смерть їхньому сину. З матеріалів справи вбачається, що особа, на яку вказували потерпілі допитувалась в якості свідка, однак з належною старанністю і повнотою версія про її участь у вчиненні цього злочину не перевірена, хоч смерть неповнолітнього сина потерпілих настала внаслідок отримання тілесних ушкоджень у присутності великої кількості очевидців. Останні слідчі дії проводились у цій справі у 2014 році. При цьому матеріали кримінального провадження не містять доказів виконання плану слідчих (розшукових) дій, затверджених 24.01.2014 року та вказівок прокурора від 29.01.2019 року. Перед направленням справи до суду із клопотанням про закриття кримінального провадження органом досудового розслідування не проведено слідчих (розшукових) дій, результати яких переконливо свідчили б про вичерпання можливостей досягнути мети кримінального провадження та встановити особу винного.

Суд вважає, що розслідування у цій справі не було ретельним, необхідно провести подальші процесуальні та слідчі дії, оскільки закриття провадження без достатньо обґрунтованого висновку про неможливість встановлення винної особи може свідчити про неефективність розслідування державою обставин смерті сина потерпілих в порушення ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також суд вважає, що таке використання органами досудового розслідування норми, що була запроваджена Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих положень кримінального процесуального законодавства» та введена в дію 17.10.2019 року, як можливості закінчити досудове розслідування кримінального провадження № 000059 шляхом закриття судом на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, суперечить завданням та загальним засадам, встановленим чинним КПК України.

За таких обставин, в задоволенні клопотання прокурора слід відмовити.

Керуючись ст. 284 КПК України, ст.ст. 12, 49 КК України, суд

У Х В А Л И В:
В задоволенні клопотання прокурора про закриття кримінального провадження № 0000059 від 18.01.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, відмовити.

Ухвала суду першої інстанції, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1