ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/6225/17-к Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/122/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст. 121 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , з участю потерпілого ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу за апеляційною скаргою прокурора на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 28.02.2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 28.02.2019 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця міста Харкова, українця, з вищою освітою, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.121 КК України і призначено покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у вигляді 1 (один) рік 6 (шість) місяців позбавлення волі з відбуттям покарання в установі державної кримінально-виконавчої служби України.
На підставі вимог ст.72 ч.5 КК України, зараховано ОСОБА_7 в строк відбуття покарання, строк попереднього ув`язнення з 17.10.2017 р. із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з часу його затримання - з 15.10.2017 р.

До вступу вироку в законну силу, ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, залишено без змін (т.1 а.с. 237, 246).
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23.04.2019 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 змінено на особисте зобов`язання (т.2 а.с.37).

Згідно вироку, 15.10.2017 року близько 02 год. 00 хв. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння за адресою: АДРЕСА_1 , де також знаходився його ж син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ґрунті раптової виниклої неприязні, маючи умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , скориставшись кухонним ножем, наніс декілька ножових ударів ОСОБА_9 в область тулубу і кінцівок, спричинивши останньому тілесні ушкодження: проникаюче колото-різане поранення черевної порожнини, проникаюче колото-різане поранення грудної клітини, колото-різані поранення правої верхньої кінцівки, колото-різане поранення лівої верхньої кінцівки, колото-різане поранення лівої нижньої кінцівки, різане поранення навколо-вушної ділянок ліворуч.

Кожна окрема, проникаюча колото-різана рана грудної клітини та проникаюча колото-різана рана живота ОСОБА_9 , мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя.

Такі дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч.1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок та ухвалити новий, яким засудити ОСОБА_7 за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 3 (три) місяці позбавлення волі (т.2 а.с.11-14).

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що:

-перекваліфіковуючи дії обвинуваченого з ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України на ч.1 ст. 121 КК України, суд неправильно встановив умисел обвинуваченого ОСОБА_7 , який наніс ножові удари, серед яких були і проникаючі в область живота та грудної клітини, а інші - в область шиї та голови, що може свідчити про наявність у нього умислу на заподіяння смерті іншій людині, яка в подальшому не настала, лише завдяки опору потерпілого та своєчасному наданню медичної допомоги;

-призначаючи покарання засудженому ОСОБА_7 , суд неправомірно застосував положення ст. 69 КК України та врахував пом`якшуючі обставини, які на дійсності відсутні: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Суд залишив поза увагою позицію обвинуваченого ОСОБА_7 , який зазначив, що нічого не пам`ятає; вину не визнав; щирого каяття не висловлював; жодних дій, спрямованих на врятування життя потерпілого, не вчиняв.

Інші учасники кримінального провадження, в тому числі і сам потерпілий, апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Позиції учасників апеляційного провадження.
В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та вказав, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував всі обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного та необґрунтовано застосував до ОСОБА_7 положення ст. 69 КК України, так як матеріали кримінального провадження не містять таких обставин, а зібрані органом досудового розслідування докази, досліджені судом, вказували на наявність в діях ОСОБА_7 ознак злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, однак суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та перекваліфікував його дії на ч. 1 ст. 121 КК України.

В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора. Вказав, що ніякого умисли на заподіяння смерті чи, навіть, тілесних ушкоджень своєму сину у нього не було, не розуміє як це сталося. При цьому не заперечував, що ножові поранення потерпілому завдав саме він, щиро розкаюється у скоєному й зазначив, що у нього завжди були добрі, дружні стосунки із сином, який вибачив його і немає претензій.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_11 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора й вказала, що вирок суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. При цьому додала, що обвинувачений розмахував ножем хаотично, удари були не цілеспрямованими, потерпілий намагався його зупинити та відібрати ножа, побоюючись за життя та здоров`я самого ОСОБА_7 . Просить врахувати похилий вік обвинуваченого; стан його здоров`я: хворобу серця, так як він переніс мікроінсульт, та залишити вирок районного суду без змін.

В судовому засіданні апеляційної інстанції і сам потерпілий ОСОБА_9 заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора й просив не позбавляти волі його батька. Вказав, що у нього з батьком завжди були добрі стосунки, ніколи не виникало конфліктів і в день події сварок між ними не було. Крім того зазначив, що ОСОБА_7 розмахував ножем хаотично, не цілячись конкретно в нього, тому він не відчував небезпеки для свого життя. Потерпілий сам намагався забрати ножа у батька, щоб той не поранив себе. Вважає вирок суду першої інстанції законним, в ньому правильно надано кваліфікацію діям ОСОБА_7 .

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, а також думку потерпілого, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України апеляційний суд переглядає вирок суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг, а саме: в частині правильності кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.1 ст. 121 КК України та правильності призначення йому покарання.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Дії Абрамова судом вірно кваліфіковані саме за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, при наведених у вироку обставинах, підтверджуються зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку, з якою погоджується колегія суддів.

Покладені в основу вироку докази повністю викривають обвинуваченого саме у вчиненні умисного заподіяння потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, твердження прокурора про наявність в діях обвинуваченого закінченого замаху на умисне вбивство, тобто наміри протиправного заподіяння смерті іншій особі, та про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, були предметом перевірки суду першої інстанції та визнані такими, що не відповідають дійсності.

Перевіривши матеріали справи з таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Суд першої інстанції навів належне мотивування своїх висновків щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочину, за який його засуджено.

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального правопорушення за встановлених судом обставин, визнав повністю й пояснив, що визнає те, що він заподіяв тілесні ушкодження своєму сину, але умислу на позбавлення життя сина у нього не було. Більш того, пояснити причину завдання поранень він не зміг, оскільки не пам`ятає, як це сталося. Із сином у нього були завжди гарні стосунки.

Незважаючи на визнання ОСОБА_7 своєї вини, суд першої інстанції, безпосередньо дослідив докази по справі та дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України.

Апеляційні доводи прокурора про невідповідність висновків суду щодо наявності в діях ОСОБА_7 ознак злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, фактичним обставинам провадження - безпідставні та спростовуються матеріалами справи, зокрема, поясненнями:

- потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив в судому засіданні першої інстанції та підтвердив в апеляційному суді, що 14.10.2017 р. ввечері він приїхав до батька. Вони разом дійсно розпивали спиртні напої, при цьому спілкувались, посміхалися, між ними не виникало сварок. Потім, батько почав говорити про якісь гроші та перестав його називати сином, став звертатися до нього на «Ви». ОСОБА_9 пішов до коридору, та почув що батько на кухні з кимось спілкується, коли виглянув, то побачив, що батько говорив сам з собою, розмахував ножем та казав про якісь гроші. В цей час ОСОБА_9 намагався схватити за ніж та зупинити батька, при цьому порізав собі руки. Він бачив, що батько хаотично розмахував ножем та не цілився цілеспрямовано. Потім він відчув біль у грудній клітці зліва та упав. ОСОБА_7 пішов до кімнати та на порозі почав з кимось розмовляти, потерпілий пішов за ним, бо злякався, що батько спричинить собі якусь шкоду та намагався забрати ножа, переживав за нього та болі вже не відчував. Згодом ОСОБА_9 відчув, що сили залишають його, почав засинати, сів біля кухні, а потім ліг на підлогу, почалася задишка. Після чого до нього підійшов батько та почав питати, що трапилося, на що він відповів, що це зробив батько. ОСОБА_7 здивувався та побіг звати сусідів на допомогу. Потім приїхала поліція. Потерпілий ОСОБА_9 наголосив, що між ними в цей день не було конфліктів та сварок, цілеспрямовано обвинувачений не наносив йому удари, а також пояснив, що з батьком завжди були добрі стосунки, претензій до нього немає. Просив не позбавляти ОСОБА_7 волі, у зв`язку з тим, що у нього поганий стан здоров`я, похилий вік;

- показаннями ОСОБА_12 , колишньої дружини ОСОБА_7 та матері потерпілого ОСОБА_9 , яка зазначила, що під час шлюбу з ОСОБА_7 він ніколи фізично не наказував своїх дітей, був хорошим батьком. З 14 на 15 жовтня 2017 року близько 22.15 - 22.25 год. їй зателефонував син ОСОБА_9 та зазначив, що їде до батька, згодом їй зателефонувала невістка та повідомила, що ОСОБА_9 з пораненням потрапив до лікарні, після чого вона з другим сином ОСОБА_13 поїхали до нього. Коли її сина прооперували та він прийшов до тями, він їй розповів, що ніякої сварки між ним та батьком не було. Вони спілкувалися, аж раптово батько ОСОБА_7 схватив ніж та розмахувався ножем, звертаючись до ОСОБА_9 на «Ви». Після того коли син отримав травми, батько почав кричати та звати на допомогу сусідів, так як вже прийшов до тями;

- показаннями ОСОБА_13 , іншого сина обвинуваченого, який зазначив, що у нього з батьком добрі стосунки. Вночі 15.10.2017 р. йому подзвонили, та запросили приїхати до квартири батька. Коли він приїхав, то побачив свого батька який сильно хвилювався. Батько казав, що потрібно допомогти іншому сину - ОСОБА_9 грошима. Зі слів брата ОСОБА_9 , батько не винуватий, він звертався до третьої особи, говорив, щоб відійшли від нього та відмахувався ножем. ОСОБА_13 також зазначив, що йому не віриться, що його батько міг таке скоїти, у батька, тобто - ОСОБА_7 є захворювання та він приймає лікарські засоби;

-показаннями свідка ОСОБА_14 , який пояснив, що 14.10.2017р. він зі своєю дівчиною знаходився вдома, близько 02-00 год. ночі вони почули звуки тривалої боротьби, глухий удар та ніби людина впала. Він подумав, що трапилася бійка. Потім все стихло, однак через пару хвилин почали траплятися жахливі речі, він почув, що хтось стукає у його двері та кричить: «Допоможіть! Врятуйте!». Він відразу ж взяв телефон та викликав поліцію, яка приїхала швидко. Він допоміг поліції увійти у під`їзд. Біля 3-ої години ночі його допитав молодший слідчий, а потім біля 4-ій годині його позвали понятим, де він побачив квартиру де все відбувалось раніше. Коли він побачив чоловіка якого підозрювали, в нього склалося враження що той чоловік «не віддавав звіт своїм діям», він не міг зрозуміти, що сталося та казав, що це страшний сон, брався за голову, був розгублений. Квартира свідка на 2-му поверсі, а події були на 6-му поверсі. У домі всього 9 поверхів, стелі бетонні, свідок не зміг пояснити як через чотири поверхи, почув як впала людина. Він почув метушню. Хто звав на допомогу - не бачив, голос був чоловічий;

-показаннями свідка ОСОБА_15 , який пояснив, що він працює поліцейським УПП сержантом поліції. Надійшов виклик від оператора 102 про те, що у АДРЕСА_2 , чоловік просить про допомогу. Прибувши на місце, зайшовши у під`їзд, вони почули крики про допомогу, стукіт в двері, піднялися, не пам`ятає на який поверх, побачили відкриті двері до квартири, чоловіка, який прохав про допомогу. Зайшовши до квартири, побачили молодого чоловіка, який лежав на підлозі між кухнею і ванною кімнатою. Чоловік, який лежав, відповідав на питання, що його поранено, тому вони не чіпали його та викликали швидку допомогу. Чоловік був роздягнутий, йому було холодно, прохав про допомогу. Коли він у ОСОБА_7 спитав, що трапилося останній йому відповів, що хтось заліз до нього в квартиру та він, захищаючись, вдарив його ножем. Чоловік, який лежав зазначив, що у них трапилося непорозуміння і батько накинувся на нього з ножем;

-показаннями свідка ОСОБА_16 , який пояснив, що він працює поліцейським, у жовтні 2017 року він був на службі з охорони громадського порядку на території Холодногірського району та у нічний час було отримано виклик про те, що у АДРЕСА_2 , людина кричить у під`їзді. Вони під`їхали та набрали один з випадкових номерів квартир. Їх впустили у під`їзд, чоловік кричав на 2-му поверсі, однак потім побіг на вищі поверхи, стукав в усі двері і кричав щось незв`язне. Приблизно на 5-6 поверсі його наздогнали. Піднялися ще на один поверх, свідок звернув увагу, що громадянин був у крові. Коли зайшли до квартири, де були відкриті двері, побачили, що ситуація серйозніша, з тяжкими наслідками. Чоловік був одягнений у спідню білизну. Він вирішив, не порушуючи обстановку, не заходити у квартиру, однак через декілька секунд він почув, що хтось кричить. Він увійшов з колегою до квартири, та побачив на підлозі у коридорі біля кухні молоду людину у напівпритомному стані. На питання: «Хто це зробив?», молодий чоловік відповів: «Він! Він мені батько». Молодий чоловік скаржився на поранення та сказав, що батько перебував у неадекватному стані, накинувся на нього. Потім приїхала слідчо-оперативна група та здійснила огляд місця події. Коли ОСОБА_9 надавали медичну допомогу, ОСОБА_7 підійшов до сина, і здивувавшись, сказав: «Синок, це ти?! Що сталося?». Чоловік був дуже збуджений, казав, що не зрозумів, що сталося, нібито на нього хтось напав і він захищався.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України об`єктивно підтверджується ще й наступними доказами:

-протоколом огляду місця події від 15.10.2017р. з фото таблицею (т.1 а.с.89-93);

-протоколом затримання від 15.10.2017 р. (т.1 а.с.100);

-висновком від 15.10.2017 р. (т.1 а.с. 103);

-довідкою №5338 від 18.10.2017 р. (т.1 а.с.104);

-висновком експерта №2128-И/17 від 30.11.2017 р. (т.1 а.с. 114-116);

-висновком експерта №6452-Ая/17 від 17.10.2017 р. (т.1 а.с. 117- 118);

-висновком експерта №2126-И/17 від 30.11.2017 р. (т.1 а.с. 120-122);

-висновком експерта №2127-И/17 від 23.11.2017 р. (т.1 а.с. 124-125);

-висновком експерта №2129-И/17 від 23.11.2017 р.(т.1 а.с. 127-129);

-висновком судово-психіатричної експертизи №796 від 08.11.2017 р. (т.1 а.с. 135-137);

-висновком експерта №6921-Ая/17 від 05.12.2017 р. (т.1а.с.138-140);

-висновком експерта №405-МК/17 від 06.12.2017 р. (т.1 а.с.142-146);

-висновком експерта №1314-Ц 2017р. від 08.12.2017 р. (т.1 а.с. 148-152);

-висновком експерта №200 від 29.11.2018 р. (т.1 а.с. 225-229).

Суд першої інстанції, даючи правову оцінку діям ОСОБА_7 , враховуючи всі досліджені докази в сукупності та встановлені конкретні обставини справи, прийшов до обґрунтованого висновку, що пред`явлене обвинувачення поза розумним сумнівом, в частині намірів обвинуваченого вчинити умисне вбивство потерпілого з прямим умислом, не знайшло свого підтвердження достатніми доказами, у зв`язку з чим дії ОСОБА_7 обґрунтовано кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України.

Так, орган досудового розслідування і прокурор послались на те, що обвинувачений ОСОБА_7 : - «усвідомлюючи протиправність свого діяння, передбачаючи та бажаючи настання наслідків у вигляді смерті, правовою рукою схопив кухонний ніж та утримуючи його, наніс удари своєму сину - ОСОБА_9 в область тулубу та кінцівок, спричинивши останньому проникаюче колото-різане поранення черевної порожнини, грудної клітки та поранення верхніх кінцівок, лівої нижньої кінцівки, навколо-вушної ділянки, однак смерть ОСОБА_9 не наступила в результаті надання своєчасної медичної допомоги».

Доводи апеляційної скарги прокурора, що про направленість у ОСОБА_7 умислу на заподіяння смерті, яка в подальшому не настала, лише завдяки опору потерпілого та своєчасному наданню медичної допомоги, свідчать кількість ударів ножем в різні частини тіла, суперечать фактичним обставинам провадження та спростовуються показаннями обвинуваченого, потерпілого та свідків.

Обвинувачений ОСОБА_7 послідовно як в ході досудового розслідування, так і під час розгляду справи судом першої інстанції, апеляційного розгляду, вказував, що не бажав вбивати потерпілого.

Згідно висновку експерта №6921-Ая/17 від 05.12.2017 р. потерпілому ОСОБА_9 було завдано проникаюче колото-різане поранення черевної порожнини, проникаюче колото-різане поранення грудної клітини (розмір рани 2х1 см), колото-різані поранення правої верхньої кінцівки (розмір рани 1,5х0,5 см), колото-різане поранення лівої верхньої кінцівки на долоні (розмір рани 3х0,5 см; 2х0,5 см, 3х1 см), колото-різане поранення лівої нижньої кінцівки (розмір рани 3х2 см; 2,5х0,5 см; 2,5х0,7 см; 1х0,5 см; 4х0,5 см), різане поранення навколо-вушної ділянок ліворуч, рана в області лопатки розмірами 3х1 см.

Ці ушкодження сформувалися внаслідок дії гострого предмету з колюче-ріжучими властивостями поверхні. За ступенем тяжкості: проникаюча колото-різана рана грудної клітини та проникаюча колото-різана рана живота гр. ОСОБА_9 , кожна окремо, мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя. Непроникаючі колото-різані рани грудної клітини, верхніх та нижньої кінцівок та навколо-вушної ділянок, ОСОБА_9 , кожне окремо, мають ознаки легких тілесних ушкоджень, такими що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Колегія суддів апеляційного суду, виходячи з локалізації заподіяних ножових поранень в різні частини тіла, а саме: грудну клітку, живіт, спину, верхні та нижні кінцівки, дійшла до висновку, що удари мали хаотичний характер і обвинувачений ОСОБА_7 цілеспрямовано не цілився в життєво-важливі органи своєму синові.

Разом з тим, при реальній можливості спричинити смерть ОСОБА_9 , з огляду на стан потерпілого, який не втратив свідомості, у обвинуваченого не було підстав вважати, що він досяг злочинної мети, а саме заподіяв смертельного поранення. При цьому, ні потерпілий, ні інші особи, що знаходилися на місці скоєння злочину, не вчиняли дій, які б можна було розцінити як активну протидію злочинним діям, що завадили ОСОБА_7 довести свій умисел на вбивство до кінця.

З пояснень потерпілого, судом встановлено, що він побачив як його батько ОСОБА_7 сам з собою розмовляв та хаотично розмахував ножем, він вважав, що останній може заподіяти собі шкоду, тому намагався забрати ножа у ОСОБА_7 , в ході чого та внаслідок хаотичних ударів, обвинуваченим були заподіяні йому тілесні ушкодження. При цьому будь-яких погроз вбивства направлених сину він не висловлював.

Суд врахував поведінку ОСОБА_7 , який після спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, намагався допомогти йому та закликав про допомогу, бігаючи по всім поверхам та стукаючи в усі двері, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 . У зв`язку з цим, своєчасно приїхала швидка допомога та потерпілому вчасно надано медичну допомогу.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України №2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» визначено, що закінчений замах на умисне вбивство особи вчиняється з прямим умислом, коли винна особа усвідомлювала суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно-небезпечні наслідки і бажала їх настання.

При вирішенні питання про наявність у діях особи умислу на вбивство суд повинен виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного, що передувала події, їх стосунки.

Колегія суддів наголошує, що визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство.

Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично були заподіяні.

Крім того, заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості.

А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.

Відтак, спрямованості умислу обвинуваченого ОСОБА_7 саме на вбивство потерпілого, прокурором не доведено поза розумним сумнівом, на що вірно звернув увагу суд першої інстанції. Погоджуючись з такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів враховує попередню поведінку обвинуваченого, який перебував в родинних та дружніх відносинах з потерпілим, відсутність конфлікту між ними, та локалізацію нанесених ножових порань, які завдано в різні частини тіла хаотично, без цільового направлення в життєво-важливі органи, що в сукупності з поведінкою обвинуваченого після вчинення злочину, вказує на відсутність у нього прямого умислу на вчинення вбивства свого сина.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, а апеляційні доводи прокурора не спростовують вказаних висновків суду.

Вирішуючи питання стосовно правильності призначення виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також неправильного застосування положень ст. 69 КК України та врахування судом пом`якшуючих обставин, які на дійсності відсутні, не знаходять свого підтвердження у ході апеляційного розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України, п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Дотримуючись вказаних вимог, суд першої інстанції, під час призначення покарання, врахував тяжкість вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України належить до тяжких злочинів.

Судом першої інстанції враховано відсутність претензій морального та матеріального характеру з боку потерпілого, дані про особу ОСОБА_7 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується, має постійне місце реєстрації та проживання, є особою похилого віку, відповідно до медичної документації має хронічні захворювання, також врахував позицію потерпілого, який наполягав на покаранні не пов`язаного з позбавленням волі.

Обтяжуючою покарання обставиною враховано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд визнав щире каяття, сприяння розкриттю злочину, поведінку обвинуваченого після скоєння злочину направлену на врятування життя потерпілого, похилий вік та стан його здоров`я.

Районний суд визнав, що встановлені для ОСОБА_7 обставини пом`якшуючі його покарання у вчиненому злочину за ч. 1 ст. 121 КК України, у своїй сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

За таких обставин, за наявності декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість застосування положень ст. 69 КК України та призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.1 ст. 121 КК України.

Суд першої інстанції в повній мірі враховував всі обставини, в тому числі і ті, на які посилається прокурор.

Встановлені судом пом`якшуючі покарання обставини, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, в сукупності з подальшою посткримінальною поведінкою обвинуваченого, який вчиняв невідкладні дії, пов`язані з наданням допомоги потерпілому кликав сусідів на допомогу, які викликали поліцію та медиків; позицією потерпілого, який просив не позбавляти волі обвинуваченого; даних про особу обвинуваченого, та давали суду підстави для призначення обвинуваченому покарання за ч.1 ст. 121 КК України, із застосуванням положень ст.69 КК України, в виді позбавлення волі на вказаний судом строк, який слід було відбувати реально.

Відтак, доводи прокурора про неправильне застосування судом кримінального закону при призначенні покарання, призначення покарання, яке за своїм розміром не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, не можуть бути враховані.

Крім того, доводи прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_7 не визнав своєї вини та не висловлював щирого каяття в суді першої інстанції є необґрунтованими та спростовуються аудіозаписом фіксування судового засідання (диск серія 2019.04.08-08.55), а також журналом судового засідання від 12.01.2018 року, оскільки в судових засіданнях, в тому числі під час останнього слова, обвинувачений визнавав себе винним, розкаявся у вчиненому, вибачився перед сином за скоєне й підтвердив вищевказане під час апеляційного розгляду, сумнівів у щирості каяття ОСОБА_7 колегія суддів не має.

Крім того, колегія судів зазначає, що активне сприяння розкриттю злочину здійснюється добровільно у будь-якій формі: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів, надання доказів, іншої інформації про свою злочинну діяльність та/або таку діяльність інших осіб. Як встановлено з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 в заяві від 15.10.2017 року надав добровільну згоду на огляд свого житла за адресою: АДРЕСА_1 , не перешкоджав проведенню слідчих дій, в силу свого стану надавав пояснення, тому судом першої інстанції правомірно визнано обставиною, що пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю злочину.

Довід прокурора про те, що ОСОБА_7 жодних дій, спрямованих на врятування життя потерпілого, не вчиняв, колегія суддів також вважає безпідставним й таким, що спростовується показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які вказали, що ОСОБА_7 намагався допомогти потерпілому, він бігав по всім поверхам та, стукаючи в усі двері, просив про допомогу. Внаслідок таких його дій, свідки викликали поліцію та швидку допомогу.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду є обґрунтованим, а призначене судом першої інстанції покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегія суддів не встановила. Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання, в апеляційній скарзі прокурора, не наведено.

За таких обставин, підстав для скасування чи зміни вироку і задоволення апеляційних вимог прокурора колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 28.02.2019 року по справі щодо ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора, - залишити без задоволення.

Касаційна скарга на судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4