Провадження №11-кп/801/375/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7

та його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали судового провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 9 січня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від подальшого відбування покарання,

в с т а н о в и в:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 про звільнення від подальшого відбування покарання, яке мотивоване тим, що він на теперішній час відбув більше 20 років позбавлення волі та відповідно до ч. 2 ст. 29 Конституції України та п.п. «а» пункту 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вважає подальше відбування покарання незаконним, оскільки КК України в редакції станом на дату вчинення злочину 13 березня 1999 року, не дозволяв тримати особу в ув`язненні більше 15 років за рішенням суду і більше 20 років у випадку заміни смертної кари в порядку помилування.

Розглянувши клопотання, суд першої інстанції відмовив в його задоволенні, посилаючись на відсутність на те законних підстав.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , вважаючи рішення суду незаконним, просить його скасувати та постановити ухвалу, якою задовольнити його клопотання. Апеляційну скаргу мотивує тим, що на час вчинення ним злочину, передбаченого ст. 93 КК України (в ред. 1960 року), для двох альтернативних покарань існував лише один вид позбавлення волі на певний строк, а не безстроково.

Заслухавши суддю-доповідача, засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти її задоволення, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Висновок суду про необхідність залишення клопотання засудженого ОСОБА_7 без задоволення є законним та обґрунтованим, зважаючи на наступні обставини.

Згідно матеріалів судового провадження, ОСОБА_7 засуджений вироком Київського міського суду від 21.06.2000 року, зміненим ухвалою Верховного Суду України від 14.12.2000 року, за п. «г», «і»» ст. 93, ч. 3 ст. 198-2 КК України (в ред. 1960 року) до довічного позбавлення волі.

На даний час вказаний вирок виконується, засуджений відбуває зазначене покарання з 23.03.1999 року по теперішній час, що підтверджується протоколом затримання від 23.03.1999 року, постановою про обрання запобіжного заходу взяття під варту від 23.06.1999 року та розпорядженням про виконання вироку від 10.01.2001.
Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.
Покарання у виді довічного позбавлення волі, передбачене у ч.1 ст. 64 КК України, не має строкового виміру.
Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України», яке 09 вересня 2019 року набуло статусу остаточного, відповідно до ст. 44 розділу 2 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.
У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.
Проте, в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.
За таких обставин клопотання засудженого ОСОБА_7 є передчасним, оскільки не може бути вирішене судом за відсутності законодавчого механізму, а рішення суду є обґрунтованим.
Керуючись ст.ст.405, 407 КПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 9 січня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від подальшого відбування покарання - без зміни.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: