ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 952/835/19 Головуючий 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-сс/818/2251/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2019 року м.Харків
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
секретаря - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
адвоката - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові матеріали за апеляцією адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Зачепилівського районного суду Харківської області від 12 листопада 2019 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого СВ Зачептилівського ВП Красноградського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_8 про арешт майна по кримінальному провадженню №0000086 від 01.08.2019 року за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.
Накладено арешт на речовий доказ земельну ділянку розміром 45.1 га з кадастровим номером :01:000:0158 та заборонено вчиняти всім без виключення суб`єктам державної реєстрації права на майно, державним реєстраторам прав на майно, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, комісіям, нотаріусам, особам на яких покладаються функції державного реєстру, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, іншим акредитованим суб`єктам, посадовим особам, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії, щодо набуття, зміни або припинення права власності, розпорядження та користуванням вказаної земельної ділянки.
Як зазначено в ухвалі слідчого судді, 11 листопада 2019 року до суду надійшло клопотанням старшого слідчого СВ Зачептилівського ВП Красноградського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_8 в межах матеріалів кримінального провадження №0000086 від 01.08.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України про накладення арешту на майно.(а.с. 1-2)

В обгрунтування клопотання зазначив, що у провадженні старшого слідчого СВ Зачептилівського ВП Красноградського ВП ГУНП в Харківській області капітана поліції ОСОБА_8 перебуває кримінальне провадження за 0000086 від 01.08.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Задовольняючи клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, слідчий суддя послався на те, що вказане майно є речовим доказом та має значення для забезпечення кримінального провадження.
Не погодившись з ухвалою слідчого судді, адвокат ОСОБА_7 подав в інтересах ОСОБА_9 апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Зачепилівського районного суду Харківської області від 12 листопада 2019 року та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала слідчого судді не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам КПК України як і клопотання слідчого про арешт майна.
Також апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що в судовому розгляду ні ОСОБА_9 ні він участі не приймали, копію ухвали було отримано в канцелярії Зачепилівського районного суду Харківської області від 12 листопада 2019 року.
Твердження апеллянта, щодо поважності причин пропуску строку апеляційного оскарження матеріалами судового провадження не спростовуються; причини пропуску процесуального строку, на які посилаються у клопотанні заявники є поважними, а тому строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді Зачепилівського районного суду Харківської області від 12 листопада 2019 року підлягає поновленню.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку адвоката ОСОБА_7 , що наполягав на задоволенні апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів судового провадження вбачається, що проводиться досудове слідство по кримінальному провадженні №0000086 від 01.08.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України про накладення арешту на майно.(а.с. 1-2).

Також з клопотання про арешт майна вбачається, що арештоване майно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України і має доказове значення у кримінальному провадженні.
Відповідно до ст.98 КПК України матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом є речовими доказами по справі. Якщо документи містять зазначені вище ознаки, вони теж є речовими доказами.
Згідно до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Так, ч.2 ст. 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Задовольнивши клопотання слідчий суддя прийшов до висновку, що прокурор довів достатність підстав вважати, що земельна ділянка є речовим доказом, має доказове значення для забезпечення кримінального провадження та відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.
Як вбачається з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до вимог ст.ст.214, 223 КПК України після внесення повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчий або прокурор розпочинають досудове розслідування, виконують слідчі (розшукові) дії спрямовані на отримання (збирання) доказів.
З матеріалів вбачається, що є достатні підстави вважати, що майно вказане в клопотанні відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.
Згідно зі ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, окрім іншого, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні у разі арешту майна з підстав, передбачених п.1 ч.2 ст.170 КПК України.

При розгляді клопотання про арешт майна, слідчим суддею дотримані вимоги ч.ч.2, 4 ст.173 КПК України та ст.172 КПК України, зміст ухвали слідчого судді в цілому відповідає вимогам ч.5 ст.173 КПК України.

Мотиви прийнятого рішення слідчим суддею викладені в мотивувальній частині ухвали, з чим погоджується і апеляційний суд.
Задовольнивши клопотання слідчого з посиланням на зміст ст.170 КПК України слідчий суддя врахував, що в ньому йдеться про арешт майна, передбачений ч.2 ст.170 КПК України, що здійснюється для забезпечення доказової бази в кримінальному провадженні.
Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар .
Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Судова колегія підстав сумніватися в розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження не вбачає, оскільки потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, з метою попередження відчуження (знищення) майна чи інших негативних наслідків, які можуть перешкодити всебічному та повному проведенню досудового розслідування. Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб колегією суддів не встановлено.
Окрім того, арешт майна є лише тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження.
Посилання адвоката на порушення слідчим суддею ст.ст. 98,170 КПК України таким чином спростовуються судовими матеріалами.

Доводи адвоката в апеляційній скарзі про те, що єдиним законним власником земельної ділянки за кадастровим номером :01:000:0158 загальною площею 45,10 га розташованою за адресою: смт. Зачепилівка Зачепилівського району Харківської області виступає ОСОБА_9 та будь яких правочинів направлених на передачу вказаної земельної ділянки у тимчасове користування ФГ «Нива» не вчиняв апеляційний судом не приймається.

Відповідно до копії державного акту від 8.09.1992 року серія Б № 647981 на право користування земельною ділянкою ОСОБА_9 вказана земельна ділянка надана у постійне користування з правом послідуючого викупу для ведення селянського господарства.
Акт на право користування земельною ділянкою підтверджує лише право ОСОБА_9 володіти та користуватись земельною ділянкою і спростовує доводи апеляції про наявність у нього права власності.
В розумінні теорії права та діючого законодавства не доведено наявність у ОСОБА_9 трьох ознак права власності.
Тому ухвала слідчого судді на думку судової колегії не порушує його прав ведення селянського господарства як землекористувача вказаної земельної ділянки, а саме права володіти та користуватись земельною ділянкою.
В розумінні вимог КПК України, на відміну від зазначеного в апеляції статусу ОСОБА_9 - власник майна, адвокат здійснює при апеляційному розгляді представництво ОСОБА_9 по суті лише як володільця майна.
Судові матеріали підтверджують наведене.
Документального підтвердження протилежного до апеляційного суду не надано.
Посилання апелянта на вимоги ч.4 ст.170 КПК України враховуючи викладене необґрунтовані.
Доводи захисника на необхідність застосування при розгляді апеляційної скарги Рішень ЄСПЛ «Іатрідіс проти Греції», «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії», «Спорронг та Льонрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», заслуговують на увагу, натомість колегія суддів вважає, що прийняте слідчим суддею рішення цілком узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини, в тому числі і з правовими позиціями, викладеними у зазначеному рішенні.

Всі інші питання - фактичні обставини кримінального провадження, питання винності чи не винності в скоєнні кримінальних правопорушень, а також питання належності, допустимості, достовірності доказів вирішуються під час іншої стадії кримінального процесу - судовому провадженні під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції.
Судова колегія акцентує увагу апелянта, що відповідно до порядку, передбаченого ст.174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді обґрунтованою та належним чином мотивованою і підстав для її скасування, за доводами апеляційної скарги не вбачає.
Керуючись ст.ст.392, 404, 405, 407, 418, 419, 423 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Поновити адвокату ОСОБА_7 процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді від 12 листопада 2019 року Зачепилівського районного суду Харківської області.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Зачепилівського районного суду Харківської області від 12 листопада 2019 року щодо накладення арешту на майно по кримінальному провадженню №0000086 залишити без змін .

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й відповідно до вимог ст.424 КПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді