Дата документу 28.01.2020 Справа № 320/788/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/240/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 320/788/19Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.286 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 (дистанційно),

захисника адвоката ОСОБА_9 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0003801, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 липня 2019 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця з/с Івановський Ленінського району Цілиноградської області Казахстан, громадянина України, з середньо-технічною освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не працюючого, не судимого;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 липня 2019 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного судом основного покарання, якщо він протягом іспитового строку 2 роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України впродовж іспитового строку на ОСОБА_8 покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 про стягнення суми матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 суму моральної шкоди в розмірі 95689 гривень.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_7 у відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю 47823,75 грн. та 2 391 грн. у відшкодування завданої потерпілому моральної шкоди, а разом 50214,75 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави в особі Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України в Запорізькій області витрати за проведення судових експертиз: № 19-5 від 17.01.2019 року у розмірі 2002 грн. та № 19-154 від 14.12.2018 року у розмірі 2002 грн.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави в особі Комунальної установи «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради витрати за проведення судової експертизи № 8 від 10.12.2018 року у розмірі 572 грн. 40 коп.

Арешт, накладений ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28.11.2018 року на автомобіль ВАЗ 2104, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_8 , ухвалено скасувати.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 26 листопада 2018 року о 08 годині 52 хвилини водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем ВАЗ-2104, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Інтеркультурній в м. Мелітополь зі сторони Нового Мелітополя в напрямку пр. Б. Хмельницького зі швидкістю приблизно 59.3 км/год, чим перевищив максимально допустиму швидкість в населеному пункті.

В цей же час водій ОСОБА_10 , керуючи автомобілем ВАЗ-21102, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався по вул. В. Інтернаціоналістів в м. Мелітополь зі сторони вул. Г. України в напрямку вул. Ломоносова.

На перехресті вул. В. Інтернаціоналістів та вул. Інтеркультурна водій ОСОБА_8 , маючи можливість запобігти ДТП, не зупинився на червоне світло світлофора та в`їхав на перехрестя, де скоїв зіткнення з автомобілем ВАЗ-21102.

Після ДТП автомобіль ВАЗ-2104, реєстраційний номер НОМЕР_1 , почав рухатися неконтрольовано, його відкинуло в бік, він наїхав на пішохода ОСОБА_7 , який рухався по регульованому пішохідному переходу, та після цього перекинувся на лівий бік.

Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження та був доставлений до лікарні.

Своїми діями ОСОБА_8 порушив п.п. 8.7.3, 8.10, 12.4, 12.9 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:

8.7.3. «Сигнали світлофора мають такі значення: е) червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух...»;

8.10. «У разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком, якщо їх немає не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів»;

12.4. «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год»;

12.9. «Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6...».

Порушення п.п. 8.7.3 ПДР України, вчинене водієм ОСОБА_8 , знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками.

Згідно висновку судової медичної експертизи № 8 від 17.01.2019 року у ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження: відкриті осколкові переломи проксимальних метафизів та диафизів обох гомілкових кісток лівої ноги з розвитком обмеженої підшкірної та міжм`язової емфіземи в ділянці травми, рана лівої гомілки; закритий осколковий перелом диафиза лівої плечової кістки, травматичний набряк м`яких тканин лівого плеча; осколкові переломи 8-10 ребер зліва по задній пахвовій лінії з розвитком лівостороннього гемосинуса, забій м`яких тканин грудної клітки; закрита черепно-мозкова травма (струс головного мозку, синці, садна, забої м`яких тканин голови).

Зазначені тілесні ушкодження кваліфікуються наступним чином: в ділянці лівої ноги - тяжкі, небезпечні для життя; в ділянці лівого плеча та грудної клітки - середньої тяжкості, що спричинили за собою тривалий (більше 21 дня) розлад здоров`я; в ділянці голови, зокрема струс головного мозку - легкі, що спричинили короткочасний (понад 6, але не більше 21 дня) розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи своєї вини, вважає, що при ухваленні вироку суд першої інстанції не врахував, що потерпілий ОСОБА_7 , який рухався по регульованому пішохідному переходу, здійснював свій рух на червоне світло світлофору, потерпілим було визнано цей факт в судовому засіданні. Вважає, що даного кримінального правопорушення з тяжкими наслідками могло б не статися, якщо б потерпілий уважно ставився до обов`язків в якості пішохода та не перетинав проїжджу частину на червоний сигнал світлофору, таким чином в його діях теж міститься склад адміністративного правопорушення та міститься вина. На думку обвинуваченого, при визначенні розміру відшкодування у вироку суду не враховано його майновий стан, а саме те, що він перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Мелітопольської міської ради Запорізької області та отримує компенсацію по догляду за дружиною, яка є інвалідом першої групи у розмірі 288,15 грн. щомісячно. Вказана сума є єдиним офіційним джерелом для існування родини, а тому сума моральної шкоди є непосильною для відшкодування на користь потерпілого. Крім того, зазначає, що він не працевлаштований та заробляє на життя тим, що допомагає людям в обрізці дерев, перекопуванні городу, за що отримує мізерну плату або продукти харчування. Вважає, що з нього має бути стягнута моральна шкода у розмірі 5000 грн. солідарно з нього та ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія». Вказана сума буде посильною для нього та такою, що, виходячи з його матеріального стану, має бути відшкодована на користь потерпілого. Щодо позбавлення його права керування транспортним засобом вважає, що суд не прийняв до уваги той факт, що автомобіль для нього є єдиним способом доставляти хвору дружину до лікарні, яка є інвалідом першої групи та якій було проведено двосторонню трепанацію головного мозку, внаслідок чого вона є лежачою хворою.

На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції змінити в частині стягнення моральної шкоди та додаткової міри покарання, стягнувши з нього 5000 грн. моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_7 та вказавши у вироку без позбавлення його права керування транспортними засобами.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які прохали задовольнити апеляційну скаргу; прокурора та потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, засновані на доказах, досліджених в судовому засіданні, належним чином оцінених судом, і, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні повністю визнав себе винним, дав показання по суті пред`явленого йому обвинувачення, у зв`язку з чим, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження всіх доказів відносно фактичних обставин справи, оскільки вони учасниками судового провадження не оспорювались.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого та правильно кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, кваліфікація дій останнього, встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку, ґрунтуються на обставинах, які сторонами провадження не оспорюються, тому перевірці в апеляційній інстанції, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, не підлягають.

Порушень ст.ст. 349, 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, зазначеного у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Згідно з положеннями п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію транспортних засобів, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, вчинене з необережності. Судом також враховано сукупність фактичних даних, які характеризують особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем роботи характеризується позитивно, має на утриманні дружину з інвалідністю, яка прикута до ліжка, втратив доньку внаслідок онкологічного захворювання. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому, суд визнав щире каяття, правдиві послідовні покази, надані в судовому засіданні, які сприяли встановленню істини по справі, часткове відшкодування завданих збитків потерпілому у розмірі 1920 грн. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, а також фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України, та звільнення останнього від відбування призначеного основного покарання з випробуванням.

Разом з цим, враховуючи фактичні обставини справи та думку потерпілого, який в судовому засіданні наполягав на призначенні обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а також наявність у діях обвинуваченого грубої необережності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, призначивши обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, в межах приближених до мінімальних, оскільки грубе нехтування правилами дорожнього руху обвинуваченим поставило в залежність життя потерпілого, який переходив дорогу по регульованому пішохідному переходу, а тому доводи обвинуваченого про необґрунтоване призначення йому додаткового покарання є безпідставними.

Доводи обвинуваченого, про те, що при призначенні йому додаткового покарання суд не прийняв до уваги той факт, що автомобіль для нього є єдиним способом доставляти хвору дружину до лікарні, яка є особою з першою групою інвалідності та яка є лежачою хворою, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вказані обставини були враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання.

Доводи апеляційної скарги про те, що в діях потерпілого ОСОБА_7 також міститься вина, правильність висновків суду щодо виду та розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання не спростовують.

На думку колегії суддів, покарання, призначене судом першої інстанції, є необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення ОСОБА_8 нових злочинів, та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст. 50 КК України.

Доводи апелянта на предмет незаконного стягнення з нього на користь потерпілого моральної шкоди у завеликому розмірі, колегія суддів вважає безпідставними.

На думку колегії суддів, цивільний позов судом першої інстанції вирішений правильно, з урахуванням положень ст.ст. 127, 128, 129 КПК України, ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України, а також постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)».

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.

Вирішуючи фактично заявлений потерпілим ОСОБА_7 цивільний позов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки у судовому засіданні було доведено, що саме внаслідок дій останнього потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, а також зазнав сильних душевних і фізичних страждань внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, що потягло порушення його звичного способу життя, оскільки у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою він отримав інвалідність.

Потерпілий ОСОБА_7 в своїх вимогах належним чином обґрунтував характер та обсяг страждань, яких він зазнав в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Суд, в свою чергу, врахував ці обставини у сукупності з іншими обставинами у провадженні, зокрема, майновий стан обвинуваченого та наявність на його утриманні лежачої дружини з інвалідністю, і позовні вимоги потерпілого в частині стягнення моральної шкоди задовольнив частково, стягнувши з обвинуваченого 95 689 грн., при заявлених 200 000 грн., належним чином мотивувавши своє рішення в цій частині, у тому числі, і стосовно доводів, зазначених у апеляційній скарзі, з чим погоджується і колегія суддів.

Вказаний розмір стягненої моральної шкоди на користь потерпілого в повній мірі відповідає характеру і обсягу його фізичних та душевних страждань, є виваженим та справедливим, а відтак підстав для зміни вироку в цій частині, колегія суддів також не вбачає.

Істотних порушень законодавства, що тягнуть безумовне скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді провадження, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 липня 2019 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4