28.11.2019
Справа № 720/2151/19
Провадження № 1-кп/720/138/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

потерпілого ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця кримінальне провадження № 0000250 від 10 серпня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , громадянки України, українки, незаміжньої, маючої на утриманні двох малолітніх дітей, з середньою освітою, непрацюючої, раніше судимої, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До Новоселицького районного суду від прокурора надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000250 від 10 серпня 2019 року, відповідно до якого ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, а саме незакінченого замаху на таємне викрадення майна потерпілого ОСОБА_5 , вчинене повторно, поєднане з проникненням у його житло.

В той же час, за наслідками судового розгляду, суд дійшов висновку, що дії обвинуваченої ОСОБА_6 підлягають перекваліфікації з ч.3 ст.15, ч.3 ст. 185 КК України на ч. 3 ст. 15, ч.1 ст. 162 КК України.

Так, 10 серпня 2019 року приблизно о 09 годині 00 хвилин ОСОБА_6 через незачинену прикриту хвіртку проникла на подвір`я господарства, яке належить ОСОБА_5 та розташовано по АДРЕСА_2 , після чого впевнившись, що дома нікого не має та її дії є непоміченими для інших осіб, підійшла до вікна житлового будинку даного господарства, верхня частина якого була відчинена, де в подальшому через незачине вікно, почала проникати до середини будинку, однак будучи наполовину свого тіла в будинку, побачила сторонню особу, яка підходила до будинку та зробила їй зауваження, після чого зістрибнула з вікна на землю. Свої дії щодо порушення недоторканості житла ОСОБА_6 не довела до кінця з причин, які не залежали від її волі, не вчинивши при цьому всіх дій, яких вона вважала за необхідними для доведення її умислу до кінця на незаконне проникнення до житла.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_6 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 162 КК України, тобто незакінчений замах на незаконне проникнення до житла особи, що порушує недоторканість житла громадян.

Обвинувачена винною себе у вчиненні замаху на крадіжку не визнала, визнала себе винною у скоєні замаху на незаконне проникнення до житла потерпілого та показала, що 10 серпня 2019 року вона мала намір поїхати до свого дядька в с. Неполоківці Кіцманського району, однак переплутала дорогу та місцевість. Далі, вона зайшла до домоволодіння потерпілого, оскільки вважала, що там проживає її дядько, де залізла на вікно з тильної сторони будинку та стукала у вікно з метою щоб їй відкрили двері. Згодом від сусіда потерпілого ОСОБА_7 вона дізналася, що перебуває в с. Припруття Новоселицького району та у вказаному домоволодінні її дядько не проживає. Вона не мала наміру вчинити крадіжку, тому обвинувачення за ч.3 ст.15, ч.3 ст. 185 КК України не визнає, в той же час визнає себе винною у незаконному проникненні до домоволодіння потерпілого, так як переплутала місце проживання свого дядька. У вчиненому розкаялась.

Не дивлячись на часткове визнання своєї вини, винність обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні незакінченого замаху на незаконне проникнення до житла повністю доказана показами потерпілого, свідка та письмовими матеріалами кримінального провадження.

Так, потерпілий ОСОБА_5 показав суду, що проживає сам у власному житловому будинку по АДРЕСА_2 . В кінці липня - на початку серпня 2019 року до нього до дому прийшла незнайома йому жінка, яка запропонувала купити мед. В цей час, вона прикинулася хворою, у зв`язку із чим він дав їй ліки та воду. В середині будинку він купив у неї півлітрову банку меду, при цьому решту коштів після розрахунку за мед, поклав до шафи у її присутності. Незнайомій жінці він розповів про своє життя та зазначив, що у святкові дні він ходить до церкви, після чого жінка пішла. В ранці 10 серпня 2019 року він пішов до церкви, оскільки було свято. Біля сільської автобусної зупинки, він побачив двох жінок по зовнішньому вигляду схожі на ту жінку, яка була у нього та продала йому мед. Приблизно о 09 годині 30 хвилин за ним до церкви приїхав онук ОСОБА_8 , який забрав його до дому, пояснивши, що незнайома жінка намагалась потрапити у його будинок, однак була спіймана сусідом. Вдома він побачив обвинувачену ОСОБА_6 , яка зі слів сусіда ОСОБА_7 намагалася проникнути до будинку через вікно. Вікно, яке розташовано позаду його будинку було відчинено із середини шляхом зняття ключка через незачинену кватирку. Також, була пошкоджена занавіска у середині будинку біля даного вікна, що свідчить про те, що дійсно обвинувачена намагалася потрапити до середини будинку. Через певний час на місце події приїхала поліція, яка провела огляд та затримала обвинувачену.

Свідок ОСОБА_8 показав, що є онуком потерпілого ОСОБА_5 10 серпня 2019 року йому передзвонив сусід потерпілого ОСОБА_7 , який повідомив, що він затримав незнайому жінку, яка намагалася проникнути до житла його діда. Тоді він приїхав на місце і побачив обвинувачену, яка саме за словами ОСОБА_7 вчинила спробу проникнути до житла, однак була затримана останнім. Далі він привіз діда з церкви та викликав поліцію. На початку обвинувачена казала, що прийшла до діда, який є його знайомим, однак після приїзду потерпілого вона нічого не пояснювала. При цьому, по мобільному телефону обвинуваченої він розмовляв із якоюсь жінкою, яка представилась мамою обвинуваченої та просила відпустити обвинувачену. Оглядом господарства потерпілого він побачив відкрите заднє вікно та пошкоджену занавіску в середині будинку біля даного вікна.

З протоколу огляду місця події від 10 серпня 2019 року вбачається, що на землі біля вікна з тильної сторони будинку у господарстві по АДРЕСА_2 знаходиться відро, яка розташована днищем до гори, а біля неї дві дерев`яні палиці. На даному вікні надірвана занавіска.

З протоколу проведення слідчого експерименту від 27 серпня 2019 року із потерпілим та відеозапису до нього слідує, що ОСОБА_5 показав на місце відомі йому обставини вчинення обвинуваченою замаху на проникнення до середини його будинку. Також, він зазначив, що зранку 10 серпня 2019 року, коли він пішов до церкви, біля вікна з тильної сторони будинку відра не було.

З протоколу проведення слідчого експерименту від 27 серпня 2019 року із свідком ОСОБА_7 та відеозапису до нього вбачається, що останній на місці події у домоволодінні потерпілого показав обставини замаху обвинуваченої на проникнення до середини жилого будинку, а саме, що 10 серпня 2019 року остання за допомогою відра, яку перевернула днищем до гори, залізла ногами на шпаклівку біля нижньої частини рамки вікна з тильної сторони будинку, після чого намагалася через хвіртку потрапити до середини будинку, засунувши голову та тулуб у вікно.

Суд, діючи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження та оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, вважає, що вина обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні 10 серпня 2019 року незакінченого замаху на незаконне проникнення до житла потерпілого ОСОБА_5 повністю доказана.

Одночасно, суд оцінює критично як неправдиві покази обвинуваченої в частині того, що вона переплутала житло потерпілого із будинком свого родича, та вважає їх способом захисту обвинуваченої, з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин, так як її покази повністю спростовуються дослідженими судом доказами, які не викликають сумнів суду, оскільки у своїй сукупності вони доповнюють один одного та спростовують версію обвинуваченої.
Разом з тим, кваліфікуючі дії обвинуваченої за ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, орган досудового розслідування неправильно застосував кримінальний закон, а тому суд вважає, що дії обвинуваченої слід перекваліфікувати на ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 162 КК України з наступних підстав.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення, визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України, які передбачають, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, та усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Принцип «поза розумним сумнівом» сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (Заява № 16437/04), де зазначено, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Для кваліфікації діяння особи як замах на таємне викрадення чужого майна, пов`язане з проникненням у житло, необхідним є точне встановлення спрямованості умислу саме на незаконне заволодіння матеріальними цінностями, що у ньому знаходяться, тобто корисливого мотиву. У даному випадку сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом наявність у обвинуваченої такого мотиву.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про злочини проти власності № 10 від 6 листопада 2009 року, під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища. При цьому Пленум зазначив, що при вирішенні питання про наявність у діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки, суди повинні з`ясовувати, з якою метою особа опинилась у житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме в неї виник умисел на заволодіння майном. Викрадення майна не можна розглядати за ознакою проникнення в житло або інше приміщення чи сховище, якщо умисел на викрадення майна у особи виник під час перебування в цьому приміщенні.

Варто мати на увазі, що у випадку, коли незаконне проникнення до житла, іншого приміщення чи сховища поєднане зі вчиненням крадіжки, кримінальну відповідальність за яку з огляду на вартість викраденого законом не передбачено (ст. 51 КУпАП), вчинене належить кваліфікувати за статтею 162 КК України. Саме таке твердження міститься у п. 7 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України.

Важливим моментом у розмежуванні цих злочинів є встановлення ознак їх суб`єктивної сторони. Така позиція Верховного Суду України підтвердила, що факт проникнення особи до чужого житла, приміщення чи сховища і вчинення у ньому крадіжки, не може однозначно бути кваліфікованим за ч. 3 ст. 185 КК України, як крадіжка вчинена з проникненням, оскільки можуть трапитися випадки, коли умислом особи охоплювалося незаконне проникнення до вказаних приміщень, а проникнувши до них, у особи виник новий умисел на вчинення крадіжки. Крім цього, потрапивши до середини приміщення особа може вчинити дрібну крадіжку, що не охоплюється ч. 3 ст. 185 КК України.

В ході судового розгляду з`ясовано, що обвинувачена вчинила замах на проникнення до середини будинку, при неї належних потерпілому речей не виявлено, так само як і в будинку не встановлено ознак готування до подальшого викрадення обвинуваченою речей, зокрема шляхом їх поміщення до пакетів, сумок тощо, накопичення цінних речей у одному місці та інше.

Під час судового розгляду прокурором не доведено, які саме речі та цінності ніби то мала намір викрасти обвинувачена, а вказівка у обвинувальному акті на те, що обвинувачена мала умисел на викрадення з будинку потерпілого 800 гривень є припущенням.

Враховуючи закріплений в ст. 62 Конституції України принцип презумпції невинуватості та вимоги ст.ст. 370, 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється тільки за умови, коли в ході судового розгляду винність обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення доведена належними та допустимими доказами, та така доведеність винуватості повинна бути «поза розумним сумнівом».

В силу вимог ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора, та саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Суд оцінює надані сторонами докази відповідно до ст. 94 цього кодексу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в діях обвинуваченої вбачаються ознаки незакінченого замаху на незаконне проникнення до житла потерплого, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15, ч.1 ст. 162 КК України.

Відповідно до положень ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.15, ч.3 ст. 185 КК України є тяжким злочином, а кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 15, ч.1 ст. 162 КК України є злочином невеликої тяжкості.

За таких обставин, дії обвинуваченої ОСОБА_6 підлягають перекваліфікації з ч.3 ст.15, ч.3 ст. 185 КК України на ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 162 КК України, тобто незакінчений замах на незаконне проникнення до житла особи, що порушує недоторканість житла громадян.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 477 КПК України кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 162 КК України відноситься до кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення.

В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 заявив, що у випадку, якщо суд дійде висновку про відсутність в діях обвинуваченої ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст. 185 КК України та наявність кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 162 КК України, він як потерпілий від замаху на незаконне проникнення до його житла відмовляється від приватного обвинувачення та просив кримінальне провадження у справі закрити, так як обвинувачена нічого у нього не викрала, претензій до неї у нього не має, він є віруючою людиною, а тому свідомо без будь-якого тиску прощає її.

Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом сьомим частини першої статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).

Згідно ч. 7 ст. 284 КПК України, якщо обставини, передбачені пунктами 5,6,7,8 частини першої цієї статті, виявляються під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Відповідно до роз`яснень, викладених Великою Палатою Верховного Суду у п.п. 33-39, 43 постанови від 03 липня 2019 року в справі № 288/1158/16-к, провадження № 13-28кс19, під час судового розгляду кримінального провадження, розпочатого і спрямованого до суду за процедурою публічного обвинувачення, якщо прокурор у порядку статті 338 КПК не вносив до обвинувачення змін, які б трансформували його у приватне, до видалення суду до нарадчої кімнати не виникає жодних процесуальних перешкод для продовження кримінального провадження незалежно від наявності чи відсутності матеріально-правових підстав для перекваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення. Адже до прийняття судом відповідного рішення по суті справи процес не втрачає ознак публічності і його перебіг не ставиться у залежність від позиції потерпілого.

За результатами судового розгляду в нарадчій кімнаті суд відповідно до вимог статей 284, 369, 371-374 КПК ухвалює вирок або постановляє ухвалу, якими кримінальне провадження закінчується. З огляду на зазначене у контексті наявної у справі виключної правової проблеми з моменту видалення суду до нарадчої кімнати постає питання не щодо наявності чи відсутності підстав для продовження провадження, а щодо змісту і форми рішення, яке суд має право прийняти.

Межі повноважень суду щодо перекваліфікації злочину окреслені нормою частини третьої статті 337 КПК, згідно з якою зміна кваліфікації допускається лише в бік покращення становища обвинуваченого, зокрема шляхом застосування кримінального закону про менш тяжкий злочин.

Таким чином, нормативно повноваження суду щодо зміни обвинувачення обмежуються лише характером цієї зміни, а не позицією учасників судового провадження. Проте у випадку, якщо суд дійде висновку про необхідність перекваліфікації дій особи зі злочину публічного обвинувачення на злочин приватного обвинувачення, позиція потерпілого матиме вирішальне значення для подальшої долі кримінального провадження, зумовленої такою перекваліфікацією.

В разі якщо потерпілий із заявою про кримінальне правопорушення не звертався і, будучи забезпеченим необхідними умовами для реалізації своїх процесуальних прав, не ставив у будь-який спосіб ні перед органами досудового розслідування (прокурором), ні перед судом питання про застосування щодо винного заходів кримінальної репресії або ж беззастережно відмовився від застосування таких заходів, суд, перекваліфікувавши діяння на злочин приватного обвинувачення, керуючись частиною сьомою статті 284 КПК, зобов`язаний постановити ухвалу про закриття кримінального провадження на підставі пункту сьомого частини першої цієї статті (крім винятків, передбачених цим пунктом).

Тобто, якщо потерпілий під час судового провадження беззастережно відмовився від обвинувачення (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством), то така позиція тягне припинення кримінального провадження шляхом його закриття на підставі пункту сьомого частини першої та частини сьомої статті 284 КПК після перекваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення.

Згідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

У відповідності до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що дії обвинуваченої слід перекваліфікувати на ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 162 КК України, а дане кримінальне провадження підлягає закриттю у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Зважаючи на закриття провадження у справі, обраний відносно обвинуваченої запобіжний захід відповідно до ст. 203 КПК України підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 284, 369, 371, 372, 477 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У кримінальному провадженні № 0000250 від 10 серпня 2019 року діяння ОСОБА_6 перекваліфікувати з ч.3 ст.15, ч.3 ст. 185 КК України на ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 162 КК України, та закрити провадження у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Запобіжний захід ОСОБА_6 у виді тримання під вартою скасувати та звільнити її з-під варти із залу суду.
На ухвалу може бути подана апеляція до Чернівецького апеляційного суду через Новоселицький районний суд протягом семи діб з дня її винесення.

Суддя ОСОБА_1