Справа № 1-16/2005
Провадження № 11/4808/4/19
Категорія ч. 4 ст. 296 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляцію державного обвинувача прокурора ОСОБА_8 , що приймав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, на постанову Галицького районного суду Івано-Франківської області від 13.03.2019 року про відмову в задоволенні його клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови цього ж суду від 11.02.2019 року, якою обвинуваченого ОСОБА_9 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 101 КК України (в редакції 1960 року), ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 296, ч. 4 ст. 296 КК України, та закрито кримінальну справу -

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 13.03.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання державного обвинувача про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови цього ж суду від 11.02.2019 року, якою обвинуваченого ОСОБА_9 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 101 КК України (в редакції 1960 року), ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 296, ч. 4 ст. 296 КК України, та закрито кримінальну справу, а апеляцію прокурора визнано такою, що не підлягає розгляду.

В постанові суду першої інстанції зазначено, що держаним обвинувачем було подано апеляцію на постанову суду з пропущенням 7-денного строку на її оскарження. Зазначені апелянтом причини пропуску строку, а саме, його відсутність при оголошення даної постанови, та отримання ним постанови лише 19.02.2019 року, судом першої інстанції визнані не поважними, у зв`язку із чим, вказану апеляцію державного обвинувача визнано такою, що не підлягає розгляду (а.с. 86 т. 3).

Не погодившись з вказаною вище постановою суду від 13.03.2019 року державним обвинувачем подано апеляцію, в якій він просив постанову суду скасувати з підстав істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону, поновити йому строк на оскарження та визнати апеляцію такою, що підлягає розгляду. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в резолютивній частині постанови суду було зазначено, що постанова суду від 11.02.2019 року може бути оскаржена протягом 7 діб з часу проголошення, проте він не був присутнім на момент проголошення даної постанови, і йому не було відомо про існування вказаного документу, оскільки копію постанови йому не направляли, копію постанови він отримав лише 19.02.2019 року. Вважає, що суд безпідставно дійшов висновку, що вказані доводи є непереконливими.

Перевіривши матеріали справи у межах поданої апеляції, заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, що повністю підтримав доводи апеляції та вважав постанову суду незаконною та необґрунтованою, захисника обвинуваченого, яка просила постанову суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляція не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 353 КПК України, у разі пропуску строку на апеляційне оскарження з поважних причин особи, які мають право на подання апеляції, можуть заявити клопотання перед судом, який постановив вирок чи виніс ухвалу, постанову, про відновлення пропущеного строку.

Як вбачається із матеріалів справи, апеляція державного обвинувача на постанову суду першої інстанції від 11.02.2019 року була подана ним, згідно поштового конверту 26.02.2019 року разом з клопотанням на поновлення строку на апеляційне оскарження, де в якості причини пропуску строку вказано те, що він не був присутнім на момент проголошення даної постанови і йому не було відомо про існування вказаного документу, оскільки копію постанови йому не направляли, та копію постанови він отримав лише 19.02.2019 року (а.с. 61, 66-72).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильно висновку в частині того, що відсутні жодні правові підстави для відновлення державному обвинувачу - прокурору ОСОБА_10 строку на апеляційне оскарження, мотивуючи це тим, що останнім не надано жодних переконливих даних, які б вказували на поважність пропуску строку подання апеляційної скарги.

Так, як вбачається з протоколу судового засідання від 11.02.2019 року, судове засідання було розпочато о 15-00 год. за участю прокурора ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , де після з`ясування обставин справи, суд вийшов в нарадчу кімнату для постановлення судового рішення, по виходу з якої, головуючий проголосив постанову, та судове засідання закінчилось о 16-30 годин (а.п. 58).

Під час апеляційного розгляду, захисник ОСОБА_7 повідомила, що прокурор був присутнім в судовому засіданні під час проголошення постанови суду від 11.02.2019 року.

В той же час, в апеляції та клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження, прокурор стверджував, що він не приймав участі в судовому засіданні під час проголошення судового рішення.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає вказані доводи апелянта безпідставними, оскільки останнім не надано жодних доказів на спростування того факту, що у протоколі судового засідання, так й безпосередньо захисником, вказано на те, що судове засідання та проголошення судового рішення відбувалось за участю прокурора.

Несвоєчасне отримання копії постанови суду за умови, що апелянту було відомо про те, що справа перебуває в суді, не є поважною причиною пропуску строку.

Оскільки норми КПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку, то такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Поважними причинами можуть бути визнані: важка хвороба учасника процесу, стихійне лихо, смерть або важка хвороба близького родича учасника процесу, або інші причини, які унеможливили своєчасне звернення до суду. Вказаний перелік причин не є вичерпним.

В свою чергу необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу юридичної визначеності, про що вказує як судова практика Верховного суду України (наприклад, Постанова ВСУ від 13.07.2016 року по справі № 3-774гс16 (№ в ЄДРСРУ 58986625) так і судова практика Європейського суду з прав людини.

Тобто, якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. У кожному випадку суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у вказаний принцип.

В той же час, строк на апеляційне оскарження може і повинен бути поновлений тільки у випадку, якщо він пропущений з поважних причин. Поважність причин його пропуску має довести апелянт, який заявив таке клопотання.

Посилання державного обвинувача щодо поважності причини пропуску строку на те, що йому не було відомо про існування вказаного документу до часу отримання ним копії постанови суду, колегія суддів також вважає таким, що не заслуговує на увагу.

В ст. 129 Конституції України, чітко закріплено конституційний припис, згідно якого, розгляд справ в судах відбувається відкрито, що, в свою чергу, гарантує особам своєчасно дізнатись про результати судового розгляду та оскаржити постанову суду у встановлений законом строк.

Право на апеляційний розгляд є важливим елементом, визначеного у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, права на доступ до суду, проте, відповідно до норм діючого законодавства, учасники судового розгляду своїми правими розпоряджаються на власний розсуд в межах процесуального закону.

Враховуючи наведене вище, вважаю, що зазначені апелянтом причини пропуску строку на апеляційне оскарження не можливо визнати поважними, оскільки до поважних причин пропуску строку на оскарження судових рішень можуть відноситися лише ті обставини, які об`єктивно були перепоною для подачі апеляції.

За таких обставин колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження постанови суду державним обвинувачем пропущено без поважних причин.

Таким чином, приймаючи до уваги те, що державний обвинувач був присутній під час судового засідання суду першої інстанції, про що беззаперечно свідчить протокол судового засідання так й пояснення сторони захисту, тому апелянт мав можливість подати апеляцію своєчасно, яку у подальшому доповнити, враховуючи наведене вище у сукупності із причинами, якими обґрунтовуються поважність пропущення строку на апеляційне оскарження постанови суду, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для поновлення строку на оскарження постанови суду.

За вказаних вище обставин, колегія суддів доходить висновку, що апеляція державного обвинувача подана ним після закінчення строку на апеляційне оскарження постанови суду, тому в задоволенні апеляції належить відмовити, а постанову суду першої інстанції залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись п. п. 11, 15 Розділу ХІ Перехідні положення КПК України 2012 року, ст.ст. 379, 365-366, 369 КПК України 1960 року, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляцію державного обвинувача прокурора ОСОБА_8 , що приймав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, залишити без задоволення.

Постанову Галицького районного суду Івано-Франківської області від 13.03.2019 року про відмову в задоволенні клопотання державного обвинувача про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови цього ж суду від 11.02.2019 року, якою обвинуваченого ОСОБА_9 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 101 КК України (в редакції 1960 року), ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 296, ч. 4 ст. 296 КК України та закрито кримінальну справу, залишити без змін.

Ухвалу може бути оскаржено у касаційному порядку до касаційного суду протягом одного місяця з моменту оголошення ухвали.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5