У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2019 р. слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Дніпровського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_4 про відмову у визнання потерпілим від 22 березня 2019 року у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008859 від 25 вересня 2018 року
в с т а н о в и в :
ОСОБА_3 звернувся в порядку ст. 303 КПК України зі скаргою на постанову слідчого Дніпровського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_4 про відмову у визнання потерпілим від 22 березня 2019 року у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008859 від 25 вересня 2018 року.
В обґрунтування скарги заявник посилається на те, що в провадженні слідчого Дніпровського УП ГУНП у м. Києві перебуває кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0008859 від 25 вересня 2018 року щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

22 березня 2019 року постановою слідчого Дніпровського УП ГУНП у м. Києві відмовлено ОСОБА_3 у визнанні в кримінальному проваджені внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0008859 від 25 вересня 2018 року потерпілими, оскільки не отримано очевидних та достатніх підстав вважати, що вчиненим кримінальним правопорушенням ОСОБА_3 завдано шкоду.
Зазначену постанову слідчого від 22 березня 2019 року, особа, яка подала скаргу вважає необґрунтованою, оскільки, зазначена постанова, літера в літеру співпадає з постановою від 25 січня 2019 року, яку ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 04 березня 2019 року скасовано.

Крім того, особа, яка подала скаргу просить поновити йому строк для оскарження постанови слідчого від 22 березня 2019 року.

В судове засідання ОСОБА_3 не з`явився, направив заяву у якій просив розглядати справу без його участі, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі.
Представник Дніпровського УП ГУПН у м. Києві в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду клопотання повідомлена належним чином, причини неявки не повідомив.
Вивчивши доводи скарги, дослідивши надані до скарги докази, дослідивши матеріали кримінального провадження №0008859 від 25 вересня 2018 року, слідчий суддя дійшов такого висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 304 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.
Як вбачається із скарги та доданих до неї матеріалів копію постанови про відмову у визнанні потерпілим ОСОБА_3 отримав 14 квітня 2019 року. Із скаргою до Дніпровського районного суду м. Києва він звернувся 22 квітня 2019 року, що свідчить про відсутність пропущення строків ОСОБА_3 при поданні скарги до слідчого судді.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК України, рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим, може бути оскаржено особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.
Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Згідно із ч. 2 ст. 55 КПК України права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Відповідно до ч. 5 ст. 55 КПК України за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.
Як зазначено у ч. 2 ст. 9 КПК України слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Відповідно до ч. 5 ст. 110 КПК України постанова слідчого, прокурора складається з: 1) вступної частини, яка повинна містити відомості про: місце і час прийняття постанови; прізвище, ім`я, по батькові, посаду особи, яка прийняла постанову; 2) мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу; 3) резолютивної частини, яка повинна містити відомості про: зміст прийнятого процесуального рішення; місце та час (строки) його виконання; особу, якій належить виконати постанову; можливість та порядок оскарження постанови.
Також, таке процесуальне рішення слідчий, прокурор приймає з урахуванням норм ст. 94 КПК України, у якій зазначається, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до ч. 1 ст. 382 КК України передбачена відповідальність за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.
Ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Згідно із п. 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України N 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013, Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
В постанові від 22 березня 2019 року зазначається про те, що досудовим розслідуванням не отримано очевидних та достатніх підстав вважати, що вчиненим кримінальним правопорушенням ОСОБА_3 завдано шкоду.
З постанови вбачається, що слідчим формально зазначено про відсутність підстав для визнання ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні, проте не обґрунтовано, що слідчим враховано та досліджено при винесені зазначеної постанови, крім норм Кримінального процесуального кодексу України.
Із зазначених підстав слідчий суддя вважає за необхідне скасувати постанову слідчого Дніпровського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_4 про відмову у визнання потерпілим від 22 березня 2019 року.
Щодо вимог ОСОБА_3 про зобов`язання слідчого Дніпровського УП ГУНП у м. Києві про виконати вимоги ч. 2 ст. 55 КПК України, то слід зазначити таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 40 КПК України слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.
Згідно із ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.
Відповідно до ч. 5 ст. 55 КПК України за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
Зважаючи на те, що повноваження слідчого суді охоплюють лише контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, а тому вище зазначені вимоги особи, яка подала скаргу щодо зобов`язання слідчого виконати вимоги ч. 2 ст. 55 КПК України суперечать вимогам самостійності слідчого у своїй процесуальній діяльності та порушує дискреційні повноваження слідчого, у зв`язку із чим дані вимоги не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. 19, 124 Конституції України, ст. 3, 8, 9, 40, 55, 94, 110, 303-305, 309 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в:
скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Скасувати постанову слідчого Дніпровського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_4 про відмову у визнання потерпілим від 22 березня 2019 року та зобов`язати слідчого, який здійснює дане досудове розслідування вчинити одну з дій передбачених ст. 220 КПК України (клопотання задовольнити чи відмовити у його задоволенні шляхом постановлення умотивованої постанови) за клопотанням заявника від 03 грудня 2018 року №Д-6238 в строки визначені ст. 220 КПК України та з урахуванням положень ст. 28 КПК України.
В іншій частині в задоволені скарги відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1