Провадження №1-кп/127/517/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

законного представника потерпілого ОСОБА_4 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.06.2019 р. за № 0001295 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, освіта середня спеціальна, працюючого токарем ТОВ «Гідравліка-Сервіс», не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 186 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 приблизно о 22.00 год. 11.06.2019 р., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, поблизу гаражного приміщення за адресою: вул. Садова, 2 в м. Вінниці, підійшов до раніше незнайомого йому малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який тримав у руці мобільний телефон. У цей час у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення вказаного телефону в ОСОБА_6 .

Реалізовуючи вказаний умисел, ОСОБА_5 , діючи відкрито, з корисливими мотивом та метою, усвідомлюючи, що за його діями спостерігають сторонні особи та ОСОБА_6 , а також розуміючи, що останній є малолітньою дитиною, підбіг до ОСОБА_6 та шляхом ривка вирвав з його руки мобільний телефон торгової марки «Хіаоmі» моделі «Redmi Note 4», об`ємом пам`яті 3/32 Гб, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 в корпусі золотистого кольору, вартість якого складає 965,10 гривень, з сім-картою мобільного оператора «Київстар» з № НОМЕР_3 вартістю 35,00 гривень та силіконовим чохлом-накладкою чорного матового кольору на телефон «Хіаоmі Redmi Note 4» вартістю 58,10 гривень.

Після вказаних дій ОСОБА_5 з місця вчинення злочину зник та розпорядився викраденим на власний розсуд, чим заподіяв ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 1058,20 гривень.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованих йому злочинів визнав та суду пояснив, що вчинив їх за обставин, викладених у обвинувальному акті. При цьому зазначив, що в день події він був в стані алкогольного сп`яніння. На сьогодні він повністю розрахувався із батьком потерпілого.

Законний представник потерпілого ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що син повернувся додому в сльозах та повідомив, що в нього в дворі викрали телефон. Він одразу вибіг з сином на вулицю, але нікого не застали. Потім до них підбігла дівчина, яка повідомила, що бачила чоловіка, якого вони шукали. Син підтвердив, що ОСОБА_7 забрав телефон, на що останній повідомив, що нічого не забирав в його сина. Він викликав поліцію, в сумці обвинуваченого виявили телефон його сина.

Обвинувачений відшкодував завдані матеріальні збитки, тому жодних претензій він до нього немає.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням:

-висновку експерта № 4353-4354/19-21 від 24.06.2019 р., згідно з яким ринкова вартість мобільного телефону торгової марки «Хіаоmі» моделі «Redmi Note 4», об`ємом пам`яті 3/32 Гб, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 в корпусі золотистого кольору складає 965,10 гривень, вартість сім-карти мобільного оператора «Київстар» з № НОМЕР_3 складає 35 гривень, вартість силіконового чохла-накладки чорного матового кольору на телефон «Хіаоmі Redmi Note 4» складає 58,10 гривень.

Аналізуючи показання обвинуваченого, законного представника неповнолітнього потерпілого, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт відкритого заволодіння ОСОБА_5 майном потерпілого. Зокрема, обвинувачений в судовому засіданні дав чіткі та послідовні показання щодо пред`явленого йому обвинувачення.

Суд враховує, що згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», грабіж це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Отже, з об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна. З об`єктивної сторони вчинення грабежу можливе у формі: відкритого викрадення чужого майна без застосування насильства або погрози його застосування (ненасильницький грабіж); відкритого викрадення чужого майна із застосуванням насильства або погрози його застосування (насильницький грабіж).

Суб`єктом грабежу може бути осудна особа, яка досягла 14 річного віку.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом.

Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено наявність в діях ОСОБА_5 ознак ненасильницького грабежу.

Суд враховує, що у пункті 4 вищенаведеної постанови Пленуму роз`яснено, що крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 після вчинення злочину був затриманий працівниками поліції у зв`язку з підозрою у вчиненні інкримінованого йому злочину. Однак судом також встановлено, що після повідомлення малолітнім ОСОБА_8 своєму батьку про викрадення його майна останній підійшов до ОСОБА_5 та запропонував повернути викрадений мобільний телефон, на що ОСОБА_5 відповів відмовою. Таким чином, суд вважає, що обвинувачений фактично мав можливість розпорядитись викраденим майном: повернути його батьку малолітнього потерпілого або ж залишити у себе і подальше його затримання за підозрою у вчиненні інкримінованого йому злочину не може свідчити про те, що ОСОБА_5 не мав реальної можливості здійснити таке розпорядження або користування. Саме тому суд вважає, що в діях ОСОБА_5 наявні ознаки саме закінченого злочину, а не замаху на нього.

Варто зауважити, що частиною першою статті 337 КПК визначено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Разом з тим, суд вважає за доцільне звернути увагу на наступне. Верховним Судом України неодноразово було зазначено, що вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, якщо вона прямо не передбачена у диспозиції статті кримінального закону, не впливає на кваліфікацію злочину, проте є обтяжуючою обставиною при призначенні покарання і має зазначатись у вироку (постанова від 01.12.2016 р. у справі № 5-368кс(15)16; постанова від 10.10.2011 р. у справі № 5-17кс11; постанова від 09.02.2012 р. у справі № 5-28кс11). Тому суд вважає, що в даному випадку встановлення факту вчинення інкримінованого ОСОБА_5 злочину в стані алкогольного сп`яніння, на що останній посилався у своїх показаннях в судовому засіданні, свідчить про те, що судом здійснено розгляд кримінального провадження згідно з приписами частини першої статті 337 КПК.

З огляду на викладене суд вважає, що дії ОСОБА_5 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною першою статті 186 Кримінального кодекса України (далі КК) за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж).

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) Верховним Судом зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив злочин середньої тяжкості, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин його вчинення, у вчиненому розкаявся, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно. Суд також враховує, що законний представник потерпілого в судовому засіданні повідомив, що претензій до обвинуваченого не має у зв`язку із відшкодуванням матеріальної шкоди та просив обвинуваченого суворо не карати.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого, є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та вчинення злочину щодо малолітньої дитини.

Таким чином, зважаючи на особу обвинуваченого, характер вчиненого ним злочину та його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, думку потерпілого щодо міри покарання, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді громадських робіт. Застережень, передбачених частиною третьою статті 56 КК, в судовому засіданні встановлено не було.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Згідно з приписами пункту 4 частини другої статті 170, частини четвертої статті 174 КПК арешт, накладений на речові докази у зазначеному кримінальному провадженні, слід скасувати.

Відповідно до частини другої статті 124 КПК витрати на залучення експерта слід покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 186 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 240 (двохсот сорока) годин громадських робіт.

Строк відбування покарання рахувати з дня звернення вироку до виконання.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_5 у виді домашнього арешту в період часу з 22.00 години до 06.00 години, залишити без змін до набрання вироком законної сили, але не довше ніж до 23:59 години 12.08.2019 р.

Арешт, накладений ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14.06.2019 р., на вилучені 12.06.2019 р. речі скасувати.

Речові докази: мобільний телефон «Хіаоmі» з сім-картою мобільного оператора «Київстар» та силіконовим чохлом-накладкою, що передані на зберігання ОСОБА_4 , залишити останньому.

Речові докази: шкіряну сумку, що передана на зберігання ОСОБА_5 , залишити останньому.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 471 (чотириста сімдесят одну) гривню витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: