Дата документу 06.06.2019 Справа № 318/440/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/381/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 318/440/17Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.382 ч.1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000321, за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_9 на вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 19 липня 2018 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новодніпровка Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, громадянина України, одруженого, з середньо-спеціальною освітою, перебуває на посаді тренера дитячої юначої спортивної школи відділу освіти молоді та спорту Кам`янсько-Дніпровської районної державної адміністрації, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Кам`янка-Дніпровська Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, громадянки України, з середньо-спеціальною освітою, не працюючої, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 19 липня 2018 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 10200 гривень, кожному.

Згідно вироку суду першої інстанції, 17 лютого 2015 року рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області по справі №318/140/15-ц задоволено цивільний позов ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про виселення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з житлового будинку АДРЕСА_2 та вселення ОСОБА_10 до житлового будинку АДРЕСА_2 , з яким ОСОБА_7 та ОСОБА_8 18.02.2015 року були ознайомлені у встановленому законом порядку. Вказане рішення набрало законної сили 13.05.2015 року.

ОСОБА_7 у період часу з 13.05.2015 року по 07.07.2015 року, з 23.09.2015 року по 19.11.2015 року та з 19.11.2016 року до цього часу, порушуючи ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма юридичними та фізичними особами на всій території України, вчинив злочин проти правосуддя, який полягає у умисному невиконанні рішення суду, що набрали законної сили в частині виселення із житлового будинку АДРЕСА_2 та вселити ОСОБА_10 до житлового будинку АДРЕСА_2 , та з 13.05.2015 року до цього часу в частині вселення ОСОБА_10 до житлового будинку АДРЕСА_2 та вселити ОСОБА_10 до житлового будинку АДРЕСА_2 .

10.03.2016 року ОСОБА_7 , будучи ознайомленим з рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду від 17.02.2015 року у справі № 318/140/15-ц, маючи умисел спрямований на перешкоджання виконанню вказаного рішення, здійснив перешкоду державному виконавцеві Кам`янсько-Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_11 , не впустивши останнього до приміщення будинку для примусового виконання судового рішення в частині вселення ОСОБА_10 .

Крім того, 16.01.2017 року, ОСОБА_7 , продовжуючи умисел спрямований на умисне невиконання рішення суду, умисно не виконав рішення суду, не вийшовши з подвір`я на вимогу заступника начальника Кам`янсько-Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_12 , та не впустивши останню до приміщення будинку для примусового виконання судового рішення, тим самим відкрито відмовився від його виконання.

Таким чином, своїми протиправними діями та бездіяльністю, яка полягає у незастосуванні передбачених судовим актом, а саме вищевказаним рішенням заходів, а також у здійсненні перешкод, тобто активних дій, які становлять протидію реалізації вимог, що містяться у вказаному судовому акті, вчинених з метою недопущення їх виконання, маючи реальну змогу у період часу з 13.05.2015 року та до цього часу виконати його в частині вселення ОСОБА_10 у житловий будинок АДРЕСА_2 , а також у період часу з 13.05.2015 року по 07.07.2015 року, з 23.09.2015 року по 19.11.2015 року та з 19.11.2015 року до цього часу виселитися з вказаного житлового будинку, відкрито відмовився від його виконання, що зафіксовано актами державних виконавців від 12.11.2015 року, 10.03.2016 року, 16.01.2017 року та 23.01.2017 року, тим самим умисно не виконав рішення суду, що набрало законної сили та перешкоджав його виконанню.

ОСОБА_8 , у період часу з 13.05.2015 року по 07.07.2015 року, з 23.09.2015 року по 19.11.2015 року та з 19.11.2016 року до цього часу, порушуючи ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма юридичними та фізичними особами на всій території України, вчинила злочин проти правосуддя, який полягає у умисному невиконанні рішення суду, що набрало законної сили в частині виселення із житлового будинку АДРЕСА_2 та вселити ОСОБА_10 до житлового будинку АДРЕСА_2 , та з 13.05.2015 року до цього часу в частині вселення ОСОБА_10 до житлового будинку АДРЕСА_2 та вселити ОСОБА_10 до житлового будинку АДРЕСА_2 .

16.01.2017 року ОСОБА_8 , будучи ознайомленою з рішенням Кам`янсько-Дніпровського

районного суду від 17.02.2015 року у справі № 318/140/15-ц, маючи умисел спрямований на

умисне не виконання рішення суду, умисно не виконала рішення суду, публічно відмовившись на

вимогу заступника начальника Кам`янсько-Дніпровського районного відділу державної

виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області

ОСОБА_12 виселятись із будинку.

Таким чином, своєю бездіяльністю, яка полягає у незастосуванні передбачених судовим рішенням заходів, маючи реальну змогу у період часу з 13.05.2015 року та до цього часу виконати його в частині вселення ОСОБА_10 у житловий будинок АДРЕСА_2 , а також у період часу з 13.05.2015 року по 07.07.2015 року, з 23.09.2015 року по 19.11.2015 року та з 19.11.2016 року до цього часу виселитися з вказаного житлового будинку, відкрито відмовилася від його виконання, що зафіксовано актами державних виконавців від 12.11.2015 року, 10.03.2016 року, 16.01.2017 року та 23.01.2017 року, тим самим умисно не виконала рішення суду, що набрало законної сили.

В апеляційній скарзі захисник вважає вирок суду незаконним, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. В обґрунтування доводів зазначає, що по вказаному рішенню суду було видано два виконавчих листа та було відкрито два виконавчих провадження відносно боржників ОСОБА_13 , тому дії обвинувачених повинні розглядатися окремо по кожному виконавчому листу, на цю обставину суд не звернув уваги. Саме за виконавчим листом, де зазначено боржником ОСОБА_7 23.06.2015 року було відкрите виконавче провадження, а 03.08.2015 року провадження було зупинено за заявою ОСОБА_7 від 22.07.2015 року, так як було відкрите апеляційне провадження по даній справі. 28.10.2015 року провадження поновили, а 09.11.2015 року до суду подана заява про відстрочення виконання рішення суду. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27.01.2016 року було відстрочено виконання даного рішення суду до 19.11.2016 року. Усі дії державних виконавців є неправомірними та вчиняються до 19.11.2016 року, тобто в період, на який було відстрочено виконання рішення. Крім того, кримінальне правопорушення, передбачене статтею 382 КК України, є злочином із преюдицією, під яким розуміють таке посягання, кримінальна відповідальність за які настає за умови попереднього притягнення цієї ж особи до юридичної відповідальності іншого виду (наприклад, цивільно-господарської, адміністративної, дисциплінарної). Стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження того, що боржники дійсно ухилялися від виконання своїх зобов`язань, навмисно не виконали рішення суду та мали реальну можливість його виконати. До матеріалів справи стороною обвинувачення не надано жодного акту, складеного державним виконавцем, а отже відсутні будь-які докази про навмисне ухилення боржників від зобов`язань. Також, в порушення вимог КПК України у вироку не вказано пом`якшуючих вину обставин, а саме, що ОСОБА_8 є інвалідом, обвинувачені мають на утриманні дитину інваліда, яка потребує сторонньої допомоги з боку батьків, незважаючи на те, що є повнолітнім, характеризуються позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувались.
Враховуючи викладене, захисник просить вирок суду скасувати, а провадження закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 та ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника на підтримання апеляційної скарги; обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , зокрема і в останньому слові, які просили задовольнити апеляційну скаргу їхнього захисника; прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги захисника; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Однак, ці вимоги закону судом першої інстанції дотримано не було.

Так, право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд, встановлений ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Хурк проти Нідерландів» ві 19.04.1994 року, «Гарсія Руїс проти Іспанії» від 21.01.1999 року, «Кузнєцов та інші проти Росії» від 11.01.2007 року, «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, «Суомінен проти Фінляндії» від 01.07.2003 року, «Татішвілі проти Росії» від 22.02.2007 року, «Хаджіанастасіу проти Греції» від 1992 року, «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27.09.2001 року).

Таким чином, невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у зв`язку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, а саме з обвинувального акта, обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 органом досудового розслідування інкримінувалося скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, а саме умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили та перешкоджання його виконанню.

В свою чергу, в обґрунтування висновку про вину обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в умисному невиконанні рішення суду, що набрало законної сили та перешкоджанні його виконанню, суд формально поклав докази, представлені стороною обвинувачення, лише перелічивши їх, однак аналіз та відповідну оцінку цим доказам не дав, не обґрунтував і не мотивував вирок в частині того, яким чином наведені докази, як кожний окремо, так і у своїй сукупності, вказують на вину ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні вказаного злочину. Крім іншого, суд взагалі не спростував доводи захисту та залишив їх без уваги на предмет відсутності в діях ОСОБА_7 та ОСОБА_8 інкримінованого кримінального правопорушення.

При цьому, суд не усунув протиріччя між доводами сторони захисту і відомостями, які були зазначені судом як докази вини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , при тому, що останні вину у вчиненні інкримінованого їм злочину не визнавали.

Суд першої інстанції фактично позбавив сторону захисту можливості доведеності своїх позицій, висловлюючи при цьому відповідні доводи стосовно невинуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їм злочину.

Беручи до уваги виключно специфічні обставини цієї справи, колегія суддів вважає, що право на захист зазнало такого обмеження, відповідно до якого обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були позбавлені можливості скористатися справедливим судом, що суперечить положенням пунктів 1 та 3(d) статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року.

Колегія нагадує, що гарантії, наведені в пункті 3(d) статті 6 Конвенції, є особливим аспектом права на справедливе судове слухання справи, яке наведено в пункті 1 цього положення, яке слід брати до уваги для того, щоб зробити будь-яку оцінку неупередженості провадження. Суд має розглянути кримінальне провадження в цілому, із урахуванням прав захисту та всіх учасників кримінального провадження.

Виходячи із положень ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і зобов`язаний повторно дослідити лише ті обставини, які досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

У даному випадку суд апеляційної інстанції позбавлений можливості щодо перегляду вироку суду через відсутність з боку сторони захисту клопотання про дослідження доказів, а отже і подальшої оцінки таких доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також у зв`язку з тим, що ці обставини під час кримінального провадження в суді першої інстанції не досліджувались, що призвело до порушення права обвинувачених на захист від пред`явленого обвинувачення.

Отже, оскільки вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду, суду першої інстанції при новому розгляді, при дотриманні процедури такого розгляду, встановленої процесуальним законом, необхідно урахувати наведене у цій ухвалі, при суворому дотриманні принципів верховенства права, безпосередності, змагальності, перевірити й інші доводи, зазначені в апеляційній скарзі, дати належну оцінку усім наданим як стороною обвинувачення, так і стороною захисту доказам, з обов`язковою їх мотивацією і обґрунтуванням, та ухвалити судове рішення у відповідності до вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 19 липня 2018 року, яким ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винними та засуджено за ч. 1 ст. 382 КК України скасувати.

Призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

Матеріали кримінального провадження направити до Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4