Ухвала

Іменем України
17 липня 2019 року

м. Київ
справа № 182/166/15-к

провадження № 51-3170ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 травня 2019 року у кримінальному провадженні №0004248 щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополь Дніпропетровської області, зареєстрованого АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, з середньою технічною освітою, розлученого, офіційно непрацюючого, раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,
встановив:
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років з конфіскацією усього належного йому майна.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України, зараховано ОСОБА_4 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 20 жовтня 2014 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 51800 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди і в рахунок відшкодування моральної шкоди 60 тис. гривень, в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
За вироком суду, 17 жовтня 2014 року в с.Дмитрівка Нікопольського району Дніпропетровської області ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 і особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, з корисливих мотивів, умисне, шляхом нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством небезпечним для життя і здоров`я потерпілих та з погрозою застосування такого насильства, а ОСОБА_6 зі спричиненням потерпілому ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, заволоділи грошовими коштами в сумі 25000 доларів США, які належали потерпілому ОСОБА_7 , чим завдали останньому матеріальну шкоду в сумі 25000 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 17 жовтня 2014 року складає 12,951220 грн. за 1 долар США, на загальну суму 323780,50 грн, що є великим розміром.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 31 травня 2019 року вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року змінено та виключено з мотивувальної частини вироку покликання на показання свідка ОСОБА_9 та покликання на участь адвоката ОСОБА_10 у слідчому експерименті з ОСОБА_4 від 20.10.2014 року. Також змінено вирок суду в частині порядку стягнення процесуальних витрат.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
За змістом касаційної скарги засуджений ОСОБА_4 , покликаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок місцевого суду і ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції ухвалив обвинувальний вирок, а апеляційний суд залишив поза увагою, що він не ґрунтується на допустимих доказах, зокрема не взято до уваги постанову про створення групи слідчих від 17.10.2014 року, в якій відсутній підпис начальника слідчого управління, тому вважає, що ця постанова не має юридичних наслідків і всі перелічені в групі слідчі не мали право проводити досудове слідство, а слідчі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 не є слідчими відділу Нікопольского відділу поліції, а є слідчими слідчого управління Національної поліції в Дніпропетровській області.
Мотиви суду
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши дотримання засудженим порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ст.433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з положеннями ст.94 КПК України, суд, під час прийняття відповідного процесуального рішення, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Із долученої до касаційної скарги копії вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду вбачається, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, та правильність кваліфікації його дій за цією нормою кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.
Зокрема, такого висновку місцевий суд дійшов на підставі аналізу досліджених в судовому засіданні доказів, а саме: показань потерпілого, свідків, щодо обставин подій; фактичних даних, що містяться у протоколах огляду місця події, протоколах огляду автомобілю, слідчого експерименту, а також на підставі висновку експерта та іншими доказами, дослідженими судом.
Вищевказані докази ретельно досліджено судом першої інстанції та визнано достатніми та допустимими доказами, які у своїй сукупності доводять висунуте ОСОБА_4 обвинувачення.
При цьому суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.
Зазначені докази відповідають вимогам кримінального процесуального закону на предмет їх належності й допустимості та у своїй сукупності є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном (розбою), поєднаному із насильством небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, та поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, спрямованого на заволодіння майном у великих розмірах.
Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що вони в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_4 .
Відповідно до встановлених фактичних обставин кримінального провадження діяння ОСОБА_4 суд правильно кваліфікував за ч.4 ст.187 КК України.
Перевіривши доводи засудженого ОСОБА_4 щодо відсутності підпису начальника слідчого управління у постанові про створення групи слідчих від 17 жовтня 2014 року, Суд критично відноситься до них, оскільки, як вбачається з ухвали апеляційної інстанції, прокурором в суді апеляційної інстанції надано належним чином завірену копію вказаної постанови, що підтверджує даний юридичний факт і законність цієї постанови, а тому слідчі, вчиняючи процесуальні дії та складаючи процесуальні документи діяли відповідно до своїх повноважень.
Такий висновок суду достатньо мотивований і ґрунтується на даних, які були належним чином перевірені в судовому засіданні та змістовно наведені в ухвалі.
Крім того, аналогічні доводи засудженого були предметом розгляду судом апеляційної інстанції, який ретельно перевірив та проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
З таким висновком апеляційного суду погоджується і суд касаційної інстанції.
Колегія суддів вважає, що покарання засудженому ОСОБА_4 призначено, згідно з вимогами ст.65 КК України, з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення та даних про особу засудженого. Призначене покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
При цьому, призначаючи ОСОБА_4 покарання, судом обґрунтовано враховано ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, те, що наслідком вчиненого злочину є позбавлення життя потерпілого ОСОБА_8 , відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, особу засудженого, який своєї провини не визнав, не судимий, однак вчинив особливо тяжкий злочин, офіційно не працює, мав незначну роль у вчиненні розбійного напад.
Перегляд судового рішення в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України, та які могли бути підставами для скасування чи зміни судових рішень, у тому числі і тих, про які зазначив засуджений ОСОБА_4 у своїй касаційній скарзі, судом касаційної інстанції не встановлено.
За результатами касаційного розгляду не виявлено обставин, які б давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що, відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд,
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 травня 2019 року у кримінальному провадженні №0004248 щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3