Ухвала

іменем України
14 серпня 2019 року

м. Київ
Справа № 752/3352/18
Провадження № 51- 3969 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 4 червня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 8 травня 2019 року щодо ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:
вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 4 червня 2018 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Черномін Піщанького району Вінницької області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,
визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 345 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.
Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 8 травня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Згідно із копіями доданих до касаційної скарги судових рішень убачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався у вчиненні злочину за наступних обставин.

9 грудня 2017 року приблизно о 19 год 27 хв екіпажу «Форт-0151» у складі інспектора УПП в м. Києві лейтенанта поліції ОСОБА_5 та т.в.о. командира роти № 1 батальйону № 4 полку № 1 УПП в м. Києві старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 надійшов виклик від чергового УП в м. Києві: «хуліганство за адресою: АДРЕСА_1 ». Прибувши за вказаною адресою, до екіпажу «Форт-0151» звернулась ОСОБА_6 , яка повідомила, що її колишній чоловік ОСОБА_4 погрожує їй фізичною розправою та б`є посуд, після чого працівники поліції разом із ОСОБА_6 за її добровільною згодою зайшли в квартиру АДРЕСА_2 , в якій перебував ОСОБА_4 .
Під час встановлення причин конфлікту між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 останній розпочав вести себе агресивно та на зауваження працівників правоохоронних органів не реагував. Для улагодження конфлікту інспектор УПП в м. Києві лейтенант поліції ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 залишилися в приміщенні кімнати. Під час профілактичної бесіди ОСОБА_4 почав агресивно поводитись, що проявлялось в активній жестикуляції руками, на неодноразові зауваження ОСОБА_1 жодним чином не реагував.
Під час бесіди ОСОБА_4 підійшов в притул до ОСОБА_1 та діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи свої злочинні дії, з умислом спрямованим на заподіяння шкоди здоров`ю працівнику поліції, наніс один удар правою рукою в обличчя ОСОБА_1 , від якого він втратив рівновагу та впав на підлогу спиною, після чого ОСОБА_4 продовжив свої дії, а саме наніс удар лівою рукою та правою рукою в область голови ОСОБА_1 . Почувши про те, що в кімнаті відбувається конфлікт, ОСОБА_5 разом із ОСОБА_6 забігли до кімнати, де ОСОБА_5 затримала ОСОБА_4 .
Внаслідок умисних, протиправних дій ОСОБА_4 потерпілому т.в.о. командира роти № 1 батальйону № 4 полку № 1 УПП в м. Києві старшому лейтенанту поліції ОСОБА_1 було завдано тілесні ушкодження у вигляді синців у лівій підочній ділянці, на нижній губі зліва, садно на слизовій оболонці нижньої губи зліва, що відноситься до легких тілесних ушкоджень.
Такі дії обвинуваченого органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2

ст. 345 КК України як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
За вказаним обвинуваченням суд визнав ОСОБА_4 невинуватим та виправдав, мотивуючи виправдувальний вирок тим, що стороною обвинувачення не доведено факт умисного спричинення ОСОБА_4 легких тілесних ушкоджень працівникові правоохоронного органу у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, а тому в діях ОСОБА_4 відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 345 КК України.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати вищевказані судові рішення постановлені щодо ОСОБА_4 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Так, прокурор вважає, що неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність виразилось у незастосуванні закону, який підлягає застосуванню, а саме ч. 2 ст. 345 КК України, адже судом безпідставно визнано ОСОБА_4 невинуватим та виправдано за вказаною статтею. Крім того, прокурор зазначає, що судами надано невірну оцінку всім доказам в їх сукупності, чим порушено вимоги ст. 94 КПК України. Посилається на те, що суд першої інстанції не врахував та не надав належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_1 , свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та протоколу огляду місця події, висновку експерта № 3206, в якому зазначено, що ушкодження потерпілим отримано внаслідок не менше 2 травматичних дій тупим (тупими) предметом (предметами), проте суд безпідставно вважав, що він міг отримати тілесні ушкодження внаслідок того, що перечепився через стілець, впав на підлогу та під кутом при падінні ударився лівою частиною голови й обличчя об кут дубового столика.

Прокурор також скаржиться на порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК України, який, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, не надав належної правової оцінки апеляційним вимогам прокурора, не перевірив його доводи, не навів переконливих мотивів для їх спростування, зокрема не навів достатніх доводів на спростування висновку експерта № 3206.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження,і при перегляді судових рішень виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України у разі, якщо у кримінальному провадженні не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим, ухвалюється виправдувальний вирок.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення і захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.

Як убачається з копій судових рішень, цих вимог закону суд дотримався.
Так, ч. 2 ст. 345 КК України передбачає настання кримінальної відповідальності виключно за умисне заподіяння працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Об`єктивна сторона складу цього злочину полягає у заподіянні побоїв, а також тілесних ушкоджень легких, середньої тяжкості працівнику правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків. Злочин вважається закінченим з моменту заподіяння побоїв чи тілесних ушкоджень.
Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується тільки умисною формою вини. Тому для кваліфікації дій особи за ч. 2 ст. 345 КК України має бути доведено доказами, що тілесні ушкодження заподіяно умисно.
Суд першої інстанції, ретельно перевіривши докази, на підставі яких ОСОБА_4 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК України суд провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 у межах висунутого обвинувачення та спростовуючи пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення, відповідно до ст. ст. 85, 86, 94 КПК України перевірив докази, на які посилалась сторона обвинувачення, а саме: показання потерпілого ОСОБА_1 , свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також самого ОСОБА_4 та свідків сторони захисту ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , висновок судово-медичного експерта та інші документи, які були належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.
Так, проаналізувавши показання потерпілого ОСОБА_1 , свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на явні суперечності в них щодо обставин заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , припинення протиправних дій останнього, причини відсутності частини запису з нагрудних камер екіпажу поліції та непослідовність викладення подій, зокрема, в тій частині, хто із свідків першим зайшов до кімнати та побачив факт спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому.

Правильним є висновок суду про те, що показання потерпілого та свідків сторони обвинувачення не узгоджуються з даними, що містяться у відеозаписі з нагрудних камер екіпажу поліції, а цей доказ надала сторона обвинувачення на підтвердження фактичних обставин правопорушення.
Також показання вказаних свідків та потерпілого не узгоджуються з характером та локалізацією тілесних ушкоджень, отриманих ОСОБА_4 , які підтверджені висновком судово-медичного експерта № 3221, та відсутністю слідів будь-яких ушкоджень на руках ОСОБА_4 , що могли би виникнути під час нанесення ним ударів потерпілому.
Натомість показання ОСОБА_4 щодо обставин події, яка відбулась 9 грудня 2017 року, підтверджуються як відеозаписом із нагрудних камер екіпажу поліції, так і характером та локалізацією отриманих ним тілесних ушкоджень, а також узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Крім того, аналогічні за змістом з касаційною скаргою доводи прокурора в частині необґрунтованого, на його думку, виправдання ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 345 КК України були предметом перегляду суду апеляційної інстанції. Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та надав на них мотивовану відповідь, навів докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначив підстави, з яких визнав їх необґрунтованими.
Апеляційний суд, наголосив на тому, що у судовому засіданні як суду першої інстанції, так і апеляційного суду ОСОБА_4 заперечив свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та наполягав на тому, що умислу на спричинення тілесних ушкоджень поліцейському у нього не було, ударів він йому не наносив, навпаки поліцейський безпідставно його побив, завдавши тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, тому він звернувся із заявою до поліції та досудове розслідування за фактом вчинення поліцейським злочину, передбаченого ст. 365 КК України, ще не завершено.
Крім того, потерпілий ОСОБА_1 , вказуючи на ОСОБА_9 , як на особу, що вчинила щодо нього кримінальне правопорушення, окрім іншого, повідомив, що нагрудна камера після прибуття до квартири ОСОБА_10 знаходилась на ньому, але батарейка камери вже сідала, зарядити її вони не мали можливості. Камера відлетіла від нього на підлогу в момент виникнення конфлікту між ним та обвинуваченим, напарниця підняла її, чи працювала камера йому не було відомо, примусово він її не виключав. Що стосується виявлених у ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, то потерпілий припустив, що руку ОСОБА_4 міг зламати під час того, як наносив йому удари по голові, а травми на голові могли виникнути під час того, як вони знаходились на підлозі і ОСОБА_4 чинив опір. Він (потерпілий) та напарниця протиправних дій по відношенню до ОСОБА_4 не здійснювали. Обвинуваченому не були послаблені кайданки і він весь час сидів на підлозі, оскільки був агресивним, становив загрозу для оточуючих.
Свідок ОСОБА_5 , показання якої викладено в судових рішеннях першої та апеляційної інстанцій, пояснила відсутність частини запису тим, що камера розрядилася та вимкнулася, потім її знову включили і вона ще деякий час працювала. Чому обвинувачений у кайданках тривалий час сидів на підлозі свідок пояснити не могла та зазначила, що їй невідомо, за яких обставин ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження.
На відеозапису, який повторно був переглянутий в суді апеляційної інстанції, відсутні жодні дані з приводу агресивної поведінки обвинуваченого від початку його спілкування з поліцейськими, він неодноразово повідомляв про те, що колишня дружина безпідставно викликала працівників поліції та саме цим він і обурювався. Під час спілкування з поліцейськими ОСОБА_4 дійсно жестикулював, проте будь-яких активних та агресивних дії по відношенню до поліцейських не вчиняв, за формений одяг не тягнув, не намагався пошкодити камеру, а навпаки цікавився чи працює вона, бо мав намір використати ці записи з метою оскарження в подальшому дій працівників поліції. Разом з цим, з файлу 3 відеозапису видно, як ОСОБА_1 безпідставно штовхає ОСОБА_4 ззаду в плече, що викликає обурення в останнього.
Крім того, як убачається з носія інформації диску, на ньому містяться дев`ять файлів. П`ятий файл закінчується о 20 год 04 хв 9.12.2017 та на момент переривання запису ОСОБА_4 знаходиться приблизно в 23 м від ОСОБА_1 в кімнаті, де інших осіб немає. ОСОБА_9 шукає документи, дзвонить по мобільному телефону, обстановка в кімнаті спокійна. 6 файл розпочинається о 20 год 24 хв 9.12.2017. На початку запису ОСОБА_4 сидить на колінах на підлозі, руки у кайданках заведені назад, скаржиться на біль.
При цьому у представленому суду відеозаписі відсутні дані, які б свідчили про обставини спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень ОСОБА_1 і взагалі відсутні будь-які відомості, які б стосувалися подій, пов`язаних із конфліктом між обвинуваченим та потерпілим, його перебігом та механізмом завдання тілесних ушкоджень потерпілому.
Доказів на підтвердження того, що камера поліцейського вимикалася з технічних або інших об`єктивних причин, а також на спростування позиції захисту щодо можливого монтажу відеофайлів, суду надано не було.
Також суд апеляційної інстанції обґрунтовано взяв до уваги показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які є сусідами сім`ї ОСОБА_10 .
Так, ОСОБА_7 показала, що вона чула, як ОСОБА_4 казав: «не бийте, зупиніться, боляче, не бийте». Двері до квартири ОСОБА_4 були трохи відчинені, у щілину вона побачила, що ОСОБА_4 лежить на животі, головою набік, жінка поліцейська дубинкою б`є його по голові, а чоловік поліцейський заламав йому руки назад, одягнув кайданки, вдарив коліном в область ребер. ОСОБА_4 дуже сильно кричав. Свідок ОСОБА_8 в суді показав, що також чув крики з квартири ОСОБА_10 . Зміг розчути, що ОСОБА_4 казав: «не бийте мене, не крутіть», а інший чоловік відповів: «закрий рот, бо ще получиш».
Апеляційний суд, проаналізувавши усі досліджені докази та врахувавши, що свідок ОСОБА_6 в суді підтвердила факт надання нею неправдивої інформації поліції під час повідомлення 9 грудня 2017 року по спецлінії 102, зокрема про те, що її чоловік ОСОБА_4 погрожує їй ножем, що не відповідало дійсності, а також те, що свідок не заперечувала, що в той вечір ОСОБА_4 будь-яких протиправних дій по відношенню до неї не вчиняв і вона лише припускала, що може відбутися сварка; взявши до уваги достовірні відомості про те, що між колишнім подружжям декілька років триває конфлікт у зв`язку з поділом однокімнатної кватири та заявами обвинуваченого щодо вчинення неправомірних дій колишньою дружиною, дійшов висновку, що суд першої інстанції, обґрунтовано піддав сумніву правдивість показань свідка ОСОБА_6 , які не узгоджуються з іншими доказами та суперечать даним відеозапису, а тому відкинув показання цього свідка, не визнавши їх доказом винуватості ОСОБА_4 .
Крім того, показання потерпілого та свідка ОСОБА_5 , суд поставив під сумнів, дослідивши надані стороною захисту документи про те, що з приводу неправомірних дій поліцейських триває досудове розслідування у кримінальному провадженню за зверненням ОСОБА_4 у зв`язку з отриманням ним під час подій, які відбувалися в його житлі 9 грудня 2017 року, тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, а також врахувавши, що показання потерпілого та свідка не узгоджуються між собою та не підтверджуються іншими доказами.

Що стосується доводів прокурора про те, що суд не дав належної оцінки висновку експерта № 3206, дані в якому, як стверджує прокурор, не узгоджуються з показаннями обвинуваченого щодо механізму отримання потерпілим тілесних ушкоджень, апеляційний суд вказав, що прокурор під час судового розгляду не скористався своїм правом і не порушив перед судом відповідно до вимог ст. 356 КПК України питання щодо допиту експерта в суді з метою підтвердження або спростування показань обвинуваченого в цій частині, слідчі експерименти за участю обвинуваченого та/або потерпілого із залученням експерта під час досудового розслідування не проводились, а відтак обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій не встановили підтвердження прямого умислу обвинуваченого ОСОБА_4 на нанесення легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_1 . А показання обвинуваченого про те, що він лише відштовхнув від себе потерпілого і такі дії носили спонтанний і ситуативний характер та виникли через те, що потерпілий спричинив йому сильного болю, а далі потерпілий, перечепившись об стілець, під час падіння вдарився головою об кут стола та отримав легкі тілесні ушкодження, нічим не спростовані.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що оскарження висновків судів першої та апеляційної інстанцій про відповідність характеру та локалізації отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_4 версії цього виправданого, про неправдивість показань потерпілого ОСОБА_1 та свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , а також про надання переваги одним доказам над іншими вказує на те, що прокурор просить надати іншу оцінку доказам у кримінальному провадженні, що не є підставою для перегляду судових рішень судом касаційної інстанції.

На переконання суду касаційної інстанції, судипершої та апеляційної інстанцій, діючи в межах визначених процесуальним законом повноважень, надавши оцінку доказам за критеріями ст. 94 КПК України, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, врахувавши вимоги ст. 62 Конституції України, ухвалили законні й обґрунтовані рішення про виправдання ОСОБА_4 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 345 КК України з огляду на недоведення факту умисного спричинення ОСОБА_4 легких тілесних ушкоджень працівникові правоохоронного органу ОСОБА_1 у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків.
Підстави виправдання, зазначені у вироку, відповідають вимогам п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Апеляційний суд належним чином перевірив доводи прокурора щодо безпідставності виправдання, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і дав вмотивовані відповіді на них.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК. Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 4 червня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 8 травня 2019 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3