Дата документу 05.12.2019 Справа № 318/2862/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/1155/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 318/2862/17Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.115 ч.2 п.13, ст.15 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (дистанційно),

захисника адвоката ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Василівським районним судом Запорізької області, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000973, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Кам`янсько-Дніпровського відділу Енергодарської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок колегії суддів Василівського районного суду Запорізької області від 09 квітня 2019 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у місті Виру, Естонія, громадянина України, який має неповну середню освіту, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, фактично проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 13 червня 1992 року Кримським обласним судом АР Криму за п. «а» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 3 ст. 140, ч. 2 ст. 222, ст. 42 КК України до 8 років позбавлення волі, звільнився по відбуттю строку покарання;

який обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком колегії суддів Василівського районного суду Запорізької області від 09 квітня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено відраховувати з моменту затримання 20 жовтня 2017 року, зарахувавши в строк покарання ОСОБА_7 строк тримання його під вартою з 20 жовтня 2017 року до 09 квітня 2019 року та, з дотриманням вимог ч. 1 ст. 72 КК України, ухвалено вважати покарання, призначене ОСОБА_7 , відбутим.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою ухвалено скасувати, звільнивши ОСОБА_7 негайно з під-варти із зали суду.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 20 жовтня 2017 року, в період часу з 12 годин 45 хвилин до 12 годин 52 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , діючи на ґрунті раптово виниклих в результаті сварки неприязних відносин з потерпілим ОСОБА_10 , діючи умисно та протиправно, з метою нанесення тілесних ушкоджень, наявним у нього ножем, завдав ОСОБА_10 поєднані ножові поранення шиї, грудної клітини, лівої верхньої кінцівки, живота, загальною кількістю не менше восьми, які, згідно висновку судово-медичної експертизи №215 від 25 листопада 2017 року, кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я.

Органами досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, п. 13, ч. 2 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі, особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.

Оцінивши надані суду та досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції дійшов до висновку, що в судовому засіданні стороною обвинувачення не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження факту наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 13, ч. 2 ст. 115 КК України, яке б кваліфікувалося як, закінчений замах на умисне вбивство - умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі, особою, яка раніше вчинила умисне вбивство. Натомість, під час судового розгляду було встановлено, що у обвинуваченого ОСОБА_7 не було умислу на заподіяння смерті потерпілому, його дії були спрямовані на заподіяння ОСОБА_10 саме тілесних ушкоджень, вони доведені до кінця, по завершенню цих дій обвинувачений, маючи об`єктивну можливість продовжувати наносити потерпілому ножові поранення, цього не зробив та припинив свої злочинні дії за власною ініціативою.

За таких обставин, суд першої інстанції кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі прокурор вважає вирок незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що суд безпідставно перекваліфікував дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України та ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки характер, послідовність, динамічність дій ОСОБА_7 , його поведінка до, під час і після вчинення злочину, локалізація та тяжкість тілесних ушкоджень у потерпілого, механізм їх спричинення, знаряддя злочину, свідчать про те, що він мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілого та вчинив для цього усі необхідні дії, які були для нього завідомо такими, що потягнуть смерть потерпілого, яка не настала лише внаслідок обставин, що не залежали від його волі. Апелянт вказує, що при допиті у якості потерпілого, ОСОБА_10 не надавав суду свідчення про те, що він вважає, що ОСОБА_7 не мав наміру на його вбивство, як зазначено у вироку суду. Суд не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . На думку обвинувачення, той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні зазначив, що у нього був намір налякати потерпілого, не може беззаперечно свідчити про його добровільну відмову від замаху на умисне вбивство ОСОБА_10 , оскільки він вчинив усі дії, які вважав за необхідне виконати для вбивства потерпілого, але смерть не настала у зв`язку зі своєчасним наданням потерпілому медичної допомоги. Також звертає увагу на те, що ОСОБА_7 завдавав удари ножем в життєво важливі ділянки тіла шию та тулуб, та їх кількість. Правова позиція з цього приводу була неодноразово висловлена судовою палатою у кримінальних справах Верховного Суду України у своїх рішеннях, згідно яких замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення. Отже, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги надані стороною обвинувачення докази та використав їх, як доказ вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, а не використав наведені докази, як доказ вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

На підставі викладеного, просить скасувати вирок районного суду відносно ОСОБА_7 та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні; обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до норм, передбачених ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 усіх вимог і положень зазначеного закону дотримався.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 вину в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 15, п. 13, ч. 2 ст. 115 КК України, не визнав та пояснив, що 20 жовтня 2017 року, приблизно о 07.00 годині до нього додому прийшов потерпілий ОСОБА_14 , який почав погрожувати йому фізичною розправою та говорив, щоб він забирався з міста Кам`янка-Дніпровська. Приблизно в обідню добу цього ж дня йому зателефонував ОСОБА_14 та повідомив, що він знаходиться у себе вдома. ОСОБА_15 направився до нього та, підійшовши до його будинку, помітив, що ОСОБА_14 сидить на дивані з ОСОБА_16 . При цьому, ОСОБА_14 в нецензурній формі покликав обвинуваченого до себе. Коли він підійшов до ОСОБА_17 , який продовжував сидіти на дивані, приблизно за три метри від нього, в кармані своєї куртки, ОСОБА_7 виявив ніж, який дістав в праву руку. Маючи намір полякати потерпілого, він почав хаотично наносити йому удари в різні частини тіла, з лівого боку потерпілого. Помітивши, що наніс ножове поранення по підборіддю потерпілого, в результаті якого у останнього почала текти кров, він добровільно припинив наносити удари та відійшов від потерпілого, сів на пеньок приблизно за 5 метрів від місця події. Ніж, яким він наносив поранення потерпілому, викинув поруч собі під ноги. Куди саме та скільки ножових поранень він наніс потерпілому не пам`ятає. Наносячи удари ножем потерпілому, він жодних погроз йому не висловлював. Через деякий час приїхала швидка медична допомога, яка забрала ОСОБА_18 . Наміру вбивати потерпілого він не мав. Раніше в неприязних відносинах з потерпілим він не перебував. Вважає, що останній ревнував його до ОСОБА_19 , з якою потерпілий раніше співмешкав. Визнав факт нанесення тілесних пошкоджень потерпілому ОСОБА_20 .

Факт нанесення саме тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_21 , а не закінченого замаху на вбивство, повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, дослідженими та оціненими судом першої інстанції, зокрема показаннями потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_11 , ОСОБА_23 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також сукупністю інших письмових доказів.

Всі докази були вивчені і досліджені судом кожний окремо з точки зору належності, допустимості, і в сукупності з точки зору достатності, взаємозв`язку та всебічності, їм була дана належна оцінка.

Так, відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 115 КК України, вбивством належить вважати умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Згідно ч. 2 ст. 15 КК України замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі. Відповідно до ч. 2 ст. 24 КК умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Судова практика для з`ясування змісту й спрямованості умислу особи орієнтує суди на те, що при дослідженні доказів їм необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки (п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003 року №2).

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України у своїх рішеннях (№5-32кс12 від 31.01.2012 року, №5-26кс13 від 04.07.2013 року, №5-46кс13 від 14.11.2013 року, №5-10кс14 від 26.06.2014 року, №5-32кс14 від 11.12.2014 року, №5-24к15 від 18.06.2015 року) неодноразово висловлювала правову позицію про те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції було встановлено, що вказаний стороною обвинувачення мотив вчинення ОСОБА_7 злочину у вигляді тривалих неприязних відносин між потерпілим ОСОБА_10 та обвинуваченим не знайшов свого підтвердження під час судового розгляду.

Зокрема, обвинувачений пояснював, що 20 жовтня 2017 року, зранку до нього за місцем їх спільного мешкання з ОСОБА_19 , зайшов ОСОБА_10 та почав погрожувати проблемами, після чого за допомогою матері ОСОБА_24 залишив будинок. Вказані пояснення підтвердженні показаннями свідка ОСОБА_25 .

Крім того, ОСОБА_7 , пояснив, що ОСОБА_10 йому в цей день зателефонував та повідомив, щоб він підходив до нього, після чого ОСОБА_7 пішов до домоволодіння потерпілого. Вказані обставини об`єктивно підтверджуються поясненнями свідка ОСОБА_26 , яка пояснила, що бачила на мобільному телефоні обвинуваченого вхідний виклик від ОСОБА_10 .

Також ОСОБА_7 пояснював, що вже перед домоволодінням ОСОБА_10 , останній покликав його до себе в нецензурній формі. Вказані обставини об`єктивно підтверджені показами потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 .

Вказані вище обставини свідчать про ініціювання та активну позицію потерпілого ОСОБА_10 в конфлікті з обвинуваченим ОСОБА_7 , який мав місце 20 жовтня 2017 року.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_7 пояснював, що ніж він завчасно не готував, оскільки його наявність помітив вже, коли підходив до потерпілого ОСОБА_10 . Зазначені пояснення ОСОБА_7 стороною обвинувачення не спростовані.

Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у закінченому замаху на умисне вбивство, що, на думку сторони обвинувачення, виразилося у виконанні ОСОБА_7 усіх дій, які він вважав необхідними для доведення злочину (умисного убивства) до кінця, однак не зміг завершити скоєння злочину з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілому ОСОБА_10 було своєчасно надано медичну допомогу, внаслідок чого він залишився живим.

Разом з тим, на підтвердження вказаних обставин стороною обвинувачення не було надано жодного належного та допустимого доказу, а саме обвинувачення в цій частині ґрунтується на припущеннях.

Так, допитаний в суді першої інстанції судово-медичний експерт ОСОБА_27 показав, що під час проведення досудового розслідування кримінального провадження ним проводилася судово-медична експертиза потерпілого ОСОБА_10 . Під час проведення експертизи у потерпілого були виявлені рубці, а всі виявлені пошкодження на тілі потерпілого відповідали давності та обставинам, викладеним в постанові про призначення експертизи. Виявлені у потерпілого ОСОБА_10 тілесні ушкодження кваліфіковані, як легкі тілесні ушкодження, які потягли за собою короткочасний розлад здоров`я. Наявні у потерпілого тілесні ушкодження реальної загрози для життя потерпілого у собі не несли. Після отримання тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_10 міг самостійно рухатися та сам собі допомогти, у нього не було втрати свідомості. За наявної сукупності тілесних ушкоджень на тілі потерпілого ОСОБА_10 , зокрема, їх характеру, локалізації та механізму, його смерть не настала би. На лівій поверхні шиї потерпілого були пошкоджені дрібні судини артерії та була незначна кровотеча.

Вказані пояснення беззаперечно спростовують викладені в обвинуваченні висновки, що смерть потерпілого ОСОБА_10 не настала у зв`язку зі своєчасністю надання йому медичної допомоги, внаслідок чого він залишився живим.

Аналізуючи наведені обставини, - поведінку обвинуваченого та потерпілого, що передувала події, характер дій обвинуваченого при нанесенні ударів потерпілому, обсяг, локалізацію та ступінь тяжкості і небезпечності для життя фактично заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, - колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції, що спрямованість умислу обвинуваченого ОСОБА_7 саме на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_10 не є доведеною стороною обвинувачення поза розумним сумнівом.

Відповідно до ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_10 були заподіяні ОСОБА_7 умисно, втім цей умисел був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди, а отже відповідальність обвинуваченого має настати за тілесні ушкодження, які фактично були заподіяні, - легкі тілесні ушкодження, що зумовили короткочасний розлад здоров`я. Таким чином, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 2 ст. 125 КК України за ознаками умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, у зв`язку з чим оскаржуваний вирок суду є законним та обґрунтованим та скасуванню не підлягає.

Отже, з огляду на вище зазначені обставини доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставної перекваліфікації судом дій ОСОБА_7 є неспроможними.

Твердження апелянта про те, що при допиті у якості потерпілого, ОСОБА_10 не надавав суду свідчення про те, що він вважає, що ОСОБА_7 не мав наміру на його вбивство, як про це зазначено у вироку суду, є необґрунтованими, оскільки відповідно до показань потерпілого ОСОБА_10 , які відображені у вироку, пояснення про відсутність у обвинуваченого наміру на його вбивство не містяться.

Доводи прокурора про те, що суд не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 є безпідставними, оскільки судом першої інстанції, у відповідності до ст.ст. 84-86, 91, 94 КПК України, були оцінені усі докази, які були досліджені в судовому засіданні.

Твердження прокурора про те, що суд не врахував ту обставину, що ОСОБА_7 завдавав удари ножем в життєво важливі ділянки тіла шию та тулуб, а також їх кількість є неспроможними, оскільки сам по собі факт нанесення обвинуваченим ударів ножем потерпілому в різні частини тіла, зокрема у шию та тулуб, не може бути підставою для кваліфікації його дій, як закінчений замах на умисне вбивство. До того ж, з показань судово-медичного експерта також встановлено, що на лівій поверхні шиї потерпілого були пошкоджені дрібні судини артерії та була незначна кровотеча. Наявні у потерпілого тілесні ушкодження реальної загрози для життя потерпілого у собі не несли, а після їх отримання потерпілий ОСОБА_10 міг самостійно рухатися та сам собі допомогти. За наявної сукупності тілесних ушкоджень на тілі потерпілого ОСОБА_10 , зокрема, їх характеру, локалізації та механізму, його смерть не настала би.

У своїй апеляційній скарзі прокурор фактично не погоджується з оцінкою судом першої інстанції доказів, які призвели до іншої правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 . При цьому, прокурор не ставить під сумнів встановлені під час судового розгляду обставини, на підставі дослідженої сукупності доказів, а тому інший погляд прокурора відмінний від висновків суду щодо встановлених цим судом фактів, не можна вважати достатнім для визнання рішення суду помилковим.

Таким чином, дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, судом першої інстанції кваліфіковані правильно.

З урахуванням викладеного, і оскільки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, підстав для скасування вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів також не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Кам`янсько-Дніпровського відділу Енергодарської місцевої прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок колегії суддів Василівського районного суду Запорізької області від 09 квітня 2019 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4