Справа № 466/7889/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/592/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000182 за апеляційною скаргою прокурора ВПК у КП СРП прокуратури Львівської області ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2019 року у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Куровичі Золочівського району Львівської області, українця, громадянина України, одруженого, працюючого - заступником начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення начальника відділу інтендантського та господарського забезпечення Державної установи «Личаківська виправна колонія (№ 30)», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

виправданого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

встановила:

Вироком Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано.
Кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України закрито.
Запобіжний захід ОСОБА_7 не обирався.
На даний вирок подав апеляційну скаргу прокурор, який просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неповнотою судового розгляду, а кримінальне провадження направити до суду першої інстанції для проведення нового розгляду в іншому складі суду.

Апелянт покликається, що судом першої інстанції не наведено вмотивований висновок про те, чому він бере до уваги одні докази, а відкидає інші, які могли істотно вплинути на його висновки.

Так суд, ухвалюючи рішення по справі, про виправдання ОСОБА_9 , мотивував його тим, що органом досудового розслідування не було доведено факту складання табелю обліку відпрацьованого часу працівників Державної установи «Личаківська виправна колонія № 30», що працюють за цивільно-правовими договорами саме обвинуваченим ОСОБА_10 . Оскільки, як встановив суд, обвинувачений ОСОБА_11 обіймав посаду заступника начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення начальника відділу інтендантського та господарського забезпечення ДУ «JIBK № 30». Його безпосередні обов`язки передбачені у Посадовій інструкції № 47 заступника начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення, він же начальник відділу інтендантського та господарського забезпечення ДУ «Личаківська виправна колонія №30», затвердженої начальником установи - начальником арештного дому ДУ «Личаківська ВП № 30» - ОСОБА_12 05 березня 2018 року.
У своєму рішенні суд першої інстанції зазначає, що з оглянутих судом оригіналів договорів вбачається, що обвинувачений ОСОБА_11 , з ними, під підпис, ознайомлений не був, що під час судового слідства підтвердив свідок ОСОБА_12 , який показав, що ОСОБА_11 був повідомлений усно про його обов`язки, щодо контролю за роботою прибиральниць ОСОБА_13 та ОСОБА_14 та табелювання обліку їх робочого часу. Вказані обставини обвинувачений ОСОБА_11 заперечив та показав суду, що жодних усних вказівок з цього приводу не отримував.
Апелянт звертає увагу, що в супереч вимогам ст. 370 КПК України, судом першої інстанції не надано належної оцінки показанням свідка ОСОБА_12 , щодо того, що він особисто ознайомив обвинуваченого ОСОБА_9 , з укладеними цивільно- правовими договорами між ДУ «ЛВК №30» та прибиральницями ОСОБА_14 і ОСОБА_13 , та покладенням на ОСОБА_9 функцій координації виконання робіт вказаними прибиральницями. Обґрунтовуючи ухвалення виправдувального вироку суд першої інстанції покликався на те, що судом були оглянуті Акти прийому виконаних робіт відповідно до цивільно-правових договорів № 1 та № 2 від 02.01.2018, згідно яких, виконані роботи приймав начальник колонії ОСОБА_12 , хоча згідно договорів координатором було визначено обвинуваченого ОСОБА_9 , підписи останнього на актах відсутні. При цьому свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 в судовому засіданні показали, що акти прийому робіт відповідно до цивільно-правових договорів, підписувались вже після складання табелю, що на думку суду є нелогічним, оскільки табель обліку робочого часу є підставою нарахування заробітної плати або грошової винагороди за відпрацьований час, а тому логічно передбачити, що відповідно до цивільно-правових договорів на початку слід прийняти роботу та встановити затрачений на її виконання час, який і має бути зафіксований в актах прийому виконаних робіт та в подальшому зафіксований у табелі.
Апелянт наголошує, що вищевказані висновки суду першої інстанції про нелогічне складання актів прийому виконаних робіт після табелів обліку робочого часу, є не вірними, оскільки у актах виконаних робіт зазначена загальна кількість годин виконаних прибиральницями робіт протягом місяця, яка є арифметичною сумою, виведеною шляхом додавання відпрацьованих годин за кожен робочий день, які вказані в табелях обліку робочого часу. Наведене свідчить, що акти прийому виконаних робіт, аж ніяк не могли складатися раніше табелів обліку відпрацьованого часу, що і підтвердили у своїх показах свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 . Враховуючи, те що акти є похідними від табелів, і обвинуваченим ОСОБА_10 , не складалися та не підписувалися, дії щодо складання таких актів ОСОБА_17 , не інкремінувалися.
Апелянт покликається, що сторона обвинувачення заявляла клопотання про допит в суді свідків, які відбувають покарання в колонії та які здійснювали прибирання приміщення, а не прибиральниці. Дане клопотання судом спочатку було задоволене, а потім безпідставно відхилене. Також судом було відмовлено у перегляді в судовому засіданні дисків на яких зафіксовано одночасні допити.
Таким чином суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. 22 КПК України, порушив принцип змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів, у доведені перед судом їх переконливості.
На апеляційну скаргу прокурора подав заперечення ОСОБА_7 , який вважає, що судовий розгляд справи проведено повно, всесторонньо, що дало змогу суду встановити об`єктивну істину та постановити законне та обґрунтоване рішення, а тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора і залишити на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 31.05.2019 щодо нього без змін.

ОСОБА_7 зазначає, що табелів він не складав, жодних відомостей у них не вносив, не був ініціатором підписання їх іншими працівниками установи. Він їх підписав як один з членів комісії (всього на кожному з табелів підписи 5 службових осіб ДУ «ЛВК №30»), підписував їх у бухгалтерії установи, при наявності підписів інших осіб та при наявності актів виконаних робіт. З долучених до матеріалів справи табелів обліку відпрацьованого часу слідує, що текст на них сформовано за допомогою друку на комп`ютерній техніці з проставлянням відповідних словесних та цифрових значень, у табличній формі (рукописні лише 5 підписів осіб). Він взагалі не має навичок роботи на комп`ютерній техніці тому об`єктивно не міг скласти та виготовити такі табелі. У ході досудового слідства не здобуто жодних даних про його дотичність до виготовлення таких табелів (не встановлено комп`ютерного пристрою, на якому виготовлено такі документи, не встановлено особу, яка вносила текст у такі табелі). За таких обставин, висновки суду в цій частині є логічними і послідовними, а доводи апеляційної скарги - безпідставними.

Крім того в судовому засіданні у своїх свідченнях він заперечив факт обізнаності про наявність угод, послідовні покази з цього приводу давав і на досудовому слідстві. При огляді вказаних цивільно-правових угод на них наявні підписи ОСОБА_12 , як керівника установи, та фізичних осіб, як виконавців робіт. Жодного іншого підпису, в тому числі і його, на таких документах не має. Таким чином, він не був обізнаний про наявність таких угод, про необхідність здійснення певного контролю з його боку за діяльністю певних людей. Інших доказів, крім показів ОСОБА_12 , сторона обвинувачення не надала. З врахуванням наведеного вище стає незрозумілою позиція апелянта, чому слід взяти до уваги покази свідка ОСОБА_12 , і в той же час відкинути його.

Також суд дослідив достатньо доказів для встановлення об`єктивної істини у даній справі. Предметом доказування з боку державного обвинувачення є внесення даних у табелі обліку робочого часу, підписання їх відповідними посадовими особами ДУ «ЛВК №30». А особи, про допит яких в якості свідків клопотала сторона обвинувачення, не володіли інформацією про обставини та умови складення таких табелів, сторона обвинувачення намагалась таким чином затягнути судовий розгляд, усвідомлюючи не перспективність своєї позиції в даній справі. Зазначає, що всі інші особи, які приймали участь у виготовленні та підписанні цивільно-правових договорів, актів приймання виконаних робіт, табелів обліку робочого часу допитані безпосередньо в суді. У ході розгляду даної справи судом першої інстанції безпосередньо допитано всіх учасників провадження, свідків, тобто тих осіб, з якими на досудовому слідстві проводились одночасні допити з фіксацією на відповідні носії. Тому в суду не було обґрунтованих підстав оглядати диски з одночасними допитами на досудовому слідстві. Необхідність у такому огляді у зв`язку з невідповідністю показів на досудовому слідстві і в суді стороною обвинувачення не наведена.

Судом першої інстанції з`ясовано, що згідно обвинувального акту ОСОБА_11 , працюючи, відповідно до наказу № 47 о/с від 27.07.2017, на посаді заступника начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення начальника відділу інтендантського та господарського забезпечення Державної установи «Личаківська виправна колонія (№ 30)» (надалі ДУ «ЛВК № 30»), виконуючи організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські обов`язки, тобто будучи службовою особою, а також являючись, у відповідності до вимог ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів» працівником правоохоронного органу, маючи спеціальне звання підполковник внутрішньої служби, впродовж періоду лютого-квітня 2018, у точно невстановлений досудовим розслідуванням час, перебуваючи у приміщенні ДУ «ЛВК № 30», за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 156, умисно вніс до офіційних документів «Табелів обліку відпрацьованого часу працівників Державної установи «Личаківська виправна колонія (№ 30)», що працюють за цивільно-правовими договорами, за лютий 2018 року, березень 2018 року і квітень 2018 року, завідомо неправдиві відомості, а саме своїми підписами засвідчив факти виконання робіт по прибиранню службових приміщень впродовж робочого часу працівниками ОСОБА_18 і ОСОБА_14 1, 2, 5, 6, 7, 8, 9, 12, 13, 14, 15, 16, 19, 20, 21, 22, 23, 26, 27 і 28 лютого 2018 року у табелі за лютий 2018 року; 1, 2, 3, 5, 6, 7, 12, 13, 14, 15, 16, 19, 20, 21, 22, 23, 26, 27, 28, 29 і 30 березня 2018 року у табелі за березень 2018 року; 2, 3, 4, 5, 6, 10, 11, 12, 13, 16, 17, 18, 19, 20, 23, 24, 25, 26 і 27 квітня 2018 року у табелі за квітень 2018 року, хоча ОСОБА_18 та ОСОБА_14 впродовж лютого-квітня 2018 року на території ДУ «ЛВК № 30», за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 156, не перебували, а відтак будь-яких робіт, у тому числі і по прибиранню службових приміщень виконувати не могли, натомість такі роботи виконувались засудженими, які відбувають покарання в установі, про що ОСОБА_17 було достовірно відомо, оскільки згідно цивільно-правових договорів № 1, № 2 від 02.01.2018, укладених між ДУ «ЛBK № 30» та громадянками ОСОБА_18 , ОСОБА_14 , на нього були покладені обов`язки щодо організації процесу робіт, контролю за ходом їх виконання та якості.
Органом досудового слідства дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 366 КК України - внесення завідомо неправдивих відомостей до офіційних документів, службовою особою.
Заслухавши доповідача, думку прокурора про задоволення апеляційної скарги, міркування виправданого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які просили залишити без задоволення апеляційну скаргу, а вирок суду першої інстанції - без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Зазначена норма закону повністю узгоджується з вимогами ст. 62 Конституції України, відповідно до положень якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Проаналізувавши всі наявні в матеріалах кримінального провадження дані, які на думку сторони обвинувачення, є доказами, колегія суддів прийшла до такого висновку.
Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення

За змістом п.1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення і захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК.
Положеннями ст. 91 КПК передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.
З матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК у межах висунутого обвинувачення згідно з обвинувальним актом, дотримуючись принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд дотримався зазначених вимог закону під час розгляду справи щодо ОСОБА_7 при цьому виходив із закріпленого в ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості та вимог ст. 17 КПК про те, що всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитися на користь цієї особи.
Як встановлено в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 обіймав посаду заступника начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення начальника відділу інтендантського та господарського забезпечення ДУ «ЛВК № 30». Його безпосередні обов`язки передбачені у Посадовій інструкції № 47 заступника начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення, він же начальник відділу інтендантського та господарського забезпечення ДУ «Личаківська виправна колонія № 30» , затвердженої начальником установи - начальником арештного дому ДУ «Личаківська виправна колонія № 30» - ОСОБА_12 05 березня 2018 року. У січні 2018 року начальником установи - начальником арештного дому ДУ «Личаківська виправна колонія № 30» - ОСОБА_12 з гр. ОСОБА_13 та гр. ОСОБА_14 були укладені цивільно-правові договори № 1 та № 2, щодо прибирання службових приміщень ДУ «ЛВК№ 30» будівлі ВСО по вул. Шевченка,156 у м. Львові. Згідно п.5.1 договорів координація процесу виконання роботи покладалась на уповноваженого представника замовника в особі заступника начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення - начальник відділу інтендантського та господарського забезпечення ДУ «Личаківська виправна колонія № 30» ОСОБА_7 . Відповідно до п. 5.2. договору координація полягає в організації процесу робіт, контролю за ходом виконання та якості. З оглянутих судом оригіналів договорів вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 , з ними під підпис, ознайомлений не був, що під час судового слідства підтвердив свідок ОСОБА_12 , який показав, що ОСОБА_7 був повідомлений усно про його обов`язки, щодо контролю за роботою прибиральниць ОСОБА_13 та ОСОБА_14 та табелювання обліку їх робочого часу. Вказані обставини обвинувачений ОСОБА_7 заперечив та показав суду, що жодних усних вказівок з цього приводу не отримував. Судом також були оглянуті Акти прийому виконаних робіт відповідно до цивільно-правових договорів № 1 та № 2 від 02.01.2018 року, згідно яких, виконані роботи приймав начальник колонії ОСОБА_12 , хоча згідно договорів координатором було визначено обвинуваченого ОСОБА_7 , підписи останнього на актах відсутні.
Стороною захисту, в суді апеляційної інстанції, були подані письмові пояснення про те, що вони повністю погоджуються з висновком суду першої інстанції викладеному у виправдальному вироку. При цьому захисник зазначив, що в сукупності зібраних стороною обвинувачення та досліджених судом доказів не вдалось встановити особу, яка складала табелі обліку робочого часу прибиральниць, тобто виконувала об`єктивну сторону складу злочину. Обвинувачення лише однієї з осіб, яка поряд з іншими особами проставляла свій підпис як внутрішню візу, у вчиненні злочину є необгрунтованим, недоведеним. Недостатність доказів про причетність ОСОБА_9 до внесення недостовірних відомостей до офіційних документів (табелів обліку робочого часу прибиральниць) була очевидною і беззаперечною ще на стадії досудового слідства, а в ході судового розгляду стала ще категоричнішою. За таких обставин висновки суду про відсутність в діях ОСОБА_9 складу злочину є обгрунтованими та підставними. Аналізу в судовому засіданні потребували документи в межах даної судової справи такі, як цивільно-правові угоди, акти виконаних робіт, табелі обліку робочого часу за цивільно-правовими договорами. Суд дослідив наявні в справі документи та дав їм належну правову оцінку.

Крім того сторона захисту звернула увагу на те, що укладеними цивільно-правовими угодами передбачено складення лише актів виконаних робіт, як форми документування стану виконання сторонами угоди так і стану прийняття виконаних робіт. Проте, в жодному разі не згадується про необхідність складення табелів обліку робочого часу працівників за цивільно-правовими угодами. Таким чином, юридична значущими документами в даному випадку є цивільно-правові угоди, акти виконаних робіт, до складення яких ОСОБА_11 не мав жодної дотичності.

З приводу неповноти судового розгляду, то апелянтом наводилися наступні факти. Предметом доказування згідно пред`явленого ОСОБА_17 обвинувачення є внесення недостовірних відомостей у табелі обліку робочого часу прибиральниць, які працюють за цивільно-правовими договорами. Під час судового розгляду судом допитано всіх осіб, підписи яких містились на вказаних табелях та пов`язаних з ними документами (цивільно- правовими угодами, актами виконаних робіт до них тощо), допитано відповідних посадових осіб ДУ «ЛBK №30». При цьому встановлено обставини, місце, час підписання таких табелів відповідними працівниками установи. Згадані засуджені, допит яких ініціювався стороною обвинувачення, не були очевидцями складення таких табелів обліку робочого часу, не підписували такі документи, а тому, на думку захисту, суд підставно змінив порядок дослідження доказів у справі. В апеляційній скарзі не було наведено обґрунтованих підстав, які б відповідали вимогам КПК України, для скасування вироку суду першої інстанції з направленням справи на новий судовий розгляд.

Відповідно до показань обвинуваченого ОСОБА_7 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України він не визнав повністю. На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, що підтверджено показами допитаних у судовому засіданні обвинуваченого, свідків, а також дослідженими документами, долученими органами досудового розслідування та не спростовано доказами сторони обвинувачення.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є вмотивованими та узгоджуються із положеннями кримінального закону.
Так, кримінальна відповідальність за ч.1 ст. 366 КК України настає у разі складання, видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів.
Кримінальній відповідальності і покаранню підлягає лише особа, винна у вчиненні злочину, тобто така, що навмисно або з необережності скоїла діяння, визначене кримінальним законом як суспільно небезпечне, тобто однією з необхідних ознак злочину є винність особи, яка вчинила його.
Згідно з ст. .23 КК України виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.
Відповідно до ст. 24 КК України умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
Суб`єктивна сторона службового підроблення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України характеризується тільки прямим умислом, бо винний діє завідомо, тобто усвідомлює неправдивий характер тих відомостей, що вносяться ним до офіційних документів, або усвідомлює, що документ, який він видає, повністю чи частково не відповідає дійсності (є неправдивим), отже обов`язковою умовою є усвідомлення обвинуваченим неправдивого характеру таких відомостей.
Внесення до документів неправдивих відомостей означає внесення (включення) до дійсного (справжнього) офіційного документа, який зберігає належну форму та необхідні реквізити, інформації, яка повністю або частково не відповідає дійсності.
За змістом обвинувачення неправдивими відомостями в табелі обліку робочого часу прибиральниць є дані про виконання ними певного об`єму роботи. Вносячи такі недостовірні дані до офіційного документу, винувата особа повинна була завідомо усвідомлювати їх неправдивість, тобто заздалегідь, до моменту складання документу, бути безсумнівно обізнаною щодо цього. Однак зі змісту табелів обліку робочого часу працівників за цивільно-правовими угодами слідує, що в них проставлено відпрацьовані прибиральницями години, а не факт виконання робіт по прибиранню приміщень .
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані стороною обвинувачення докази не підтверджують вини обвинуваченого та не доводять наявності в його діях прямого умислу на внесення до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей.
Крім того, суб`єктом службового підроблення може бути будь-яка службова особа (частини 3 і 4 ст. 18 КК) незалежно від того, у публічній чи в приватній сфері службової діяльності вчинюється цей злочин, тобто суб`єктом даного злочину може бути лише службова особа.
Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції, будь-яких доказів на підтвердження вчинення вказаного злочину службовою особою, стороною обвинувачення не надано і обвинувачення грунтується виключно на показах свідка ОСОБА_12 (начальника ДУ «ЛВК №30») за якими ініціатором укладення цивільно-правових угод з прибиральницями ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , був саме ОСОБА_7 .
Будь-яких інших доказів, окрім тих, які були предметом дослідження у суді першої інстанції і які б свідчили про обставини вчинення обвинуваченим інкримінованих йому діянь, сторона обвинувачення суду не навела в апеляційній скарзі та не надала під час апеляційного розгляду.
Згідно ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення обвинуваченим, а також якщо в діянні обвинуваченого, в якому обвинувачується особа є склад кримінального правопорушення.
Відповідно до ст. .6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір.
Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями 4.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain" від 06.12.1998 Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали свої справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного (Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p.33, & 77").
Колегія суддів погоджується з правильністю висновку суду першої інстанції щодо сумнівного характеру вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, що не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом", який знайшов свій вияв як в положенні ст. 17 КПК України, з якого випливає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має право бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а усі сумніви щодо доведеності вини такої особи тлумачаться на її користь. У практиці Європейського суду з прав людини, зокрема рішенні від 21.07.2011 у справі «Коробов проти України» зазначалося, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.
Доводи прокурора в апеляційній скарзі про незаконність вироку суду через не вмотивованість висновку про те, чому він бере до уваги одні докази, а відкидає інші, які могли істотно вплинути на його висновки, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки не відповідає дійсності.
Розгляд кримінального провадження здійснювався судом першої інстанції відповідно до обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000182.
З огляду на це, на думку колегії суддів, суд першої інстанції розглянувши справу у межах висунутого обвинувачення відповідно до вимог ст. 337 КПК України, прийшов до правильного висновку про виправдання ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю в його діянні складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування вироку суду чи вплинули на законність постановленого рішення суду, прокурор в апеляційній скарзі не навів, а колегія суддів під час апеляційного перегляду їх не встановила.
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому подану апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст.ст. 404, 405, 407, 418,419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу прокурора ВПК у КП СРП прокуратури Львівської області ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2019 року у кримінальному провадженні № 0000182, яким ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано, а кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, закрито залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: