ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/2290/15-к Номер провадження 11-кп/814/572/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000278 щодо :
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , не судимої
за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_6 та прокурора Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_7 на вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28.12.2018 року

за участю
прокурора ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
представника потерпілого ОСОБА_10
потерпілого ОСОБА_11
обвинуваченої ОСОБА_6
в с т а н о в и л а :
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини
Цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 137 КК України та призначено їй покарання у виді трьох років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виховним процесом у навчальних закладах Міністерства освіти та науки України на строк 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнена від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік та з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
Згідно вироку суду, ОСОБА_6 визнана винною у вчиненні злочину за таких обставин.
ОСОБА_6 працюючи вихователем групи продовженого дня Кобеляцького навчально-виховного комплексу № 1, 06.05.2015 року, знаходячись на робочому місці, залишила без нагляду ОСОБА_11 , учня 4-А класу, дозволивши йому покинути приміщення класу без неї, внаслідок чого потерпілий близько 16 години 11 хвилин вийшов з кабінету Кобеляцького НВК № 1, де знаходилась група продовженого дня, та пішов до дитячого шкільного майданчику, що розташований на території закладу, де під час катання на каруселі втратив рівновагу та впав на дерев`яне перекриття каруселі, в якому була відсутня дерев`яна дошка. Після падіння права рука ОСОБА_11 потрапила в отвір в перекритті каруселі, в результаті чого ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді ампутації 3 і 4 пальців правої кісті на рівні 1 між фалангового суглобу, ампутації нігтьової фаланги 5 пальця правої кісті, рвані рани 2-го пальця правої кісті, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
Таким чином внаслідок злочинної недбалості та несумлінного ставлення ОСОБА_6 до своїх професійних обов`язків, що виразилися у бездіяльності та відсутності контролю за збереженням життя та здоров`я дітей, а також в грубому порушенні пунктів 4.6.1, 4.6.4.2, 4.6.5 та 4.6.7 Наказу Міністерства освіти і науки України від 1 серпня 2001 року № 563 «Про затвердження Положення про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і навчальних закладах», а також у зв`язку з нехтуванням правил техніки безпеки, передбаченими статтями 1, 4 ЗУ «Про охорону дитинства», статтями 17, 19, 20, 24 ЗУ «Про загальну середню освіту», діючи із злочинною недбалістю, повинна була та могла передбачити тяжкі наслідки, які виникли із неповнолітнім ОСОБА_11 , тобто своєю бездіяльністю вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 137 КК України.
Вимоги апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 посилається на неповноту судового розгляду, обвинувальний ухил суду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 137 КК України.
При цьому вказує, що під час досудового розслідування не було встановлено, яким чином на каруселі сталося травмування потерпілого, і що саме послужило причиною отримання тілесних ушкоджень потерпілим, не перевірені показання потерпілого ОСОБА_11 , не допитана його бабуся та працівники магазину, не з`ясовано який проміжок часу зайняв би у ОСОБА_12 згідно його показань, з моменту виходу з приміщення класу і до отримання останнім тілесних ушкоджень.
Вказує, що вона не знала і не могла знати про несправність каруселі, потерпілого без нагляду не залишала, постійно була в класі з ним та іншими учнями, а по закінченню індивідуальної роботи в 16-08 хв. ОСОБА_13 самостійно, без її дозволу вибіг з приміщення класу, а вона пішла слідом за ним. Випадок з потерпілим стався о 16 год. 10 хв. Зазначає, що не мала реальної можливості передбачити небезпечні наслідки, що настали.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 та фактичні обставини провадження, просить вирок суду щодо останньої скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості.
Зважаючи на предмет суспільних відносин, що охороняються нормою ст. 137 КК України, яким являється життя і здоров`я особи, як природні та невід`ємні права людини, беручи до уваги конкретні обставини справи, ставлення обвинуваченої до діяння та наслідків, зокрема її небажання виправити ситуацію, яка склалася, байдужість до подальшої долі дитини, яка з її вини зазнала каліцтва, не бажання вибачитись перед потерпілими - вважає за доцільне призначити обвинуваченій покарання без звільнення від його відбування з іспитовим строком та на більший термін ніж призначено вироком суду.
Просить постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_6 до покарання у виді 4 років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виховним процесом строком на 3 роки.
Позиції інших учасників судового провадження
Обвинувачена ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_9 підтримали апеляційну скаргу обвинуваченої та заперечували проти апеляційної скарги прокурора.

Прокурор ОСОБА_8 підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечувала проти апеляційної скарги обвинуваченої.

Законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 підтримала апеляційну скаргу прокурора.

Потерпілий ОСОБА_11 просив залишити вирок без змін.

Мотиви суду апеляційної інстанції
Згідно ст.370 КПК України, с удове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Саме таким вимогам відповідає вирок суду щодо ОСОБА_6 .

Як вбачається зі змісту вироку, в його основу покладені показання обвинуваченої, потерпілого, свідків, протоколи слідчих дій, документи, речові докази та висновок експертизи.

Доводи сторони захисту щодо відсутності в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.137 КК України є аналогічними тим, що перевірялись судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Не знайшли вони свого підтвердження і під час апеляційного перегляду вироку суду.

Піддавши системному аналізу зміст Законів України «Про охорону дитинства», «Про загальну середню освіту», Наказ Міністерства освіти і науки України від 01.08.2001 року № 563 «Про затвердження Положення про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах та навчальних закладах», Накази № 161-к від 06.09.2011 року та № 106-к від 03.09.2012 року про призначення ОСОБА_6 вихователем групи продовженого дня Кобеляцького НВК№ 1, журналу реєстрації інструктажів з техніки безпеки Кобеляцького НВК № 1 з якого вбачається, що ОСОБА_6 неодноразово проводилися інструктажі з техніки безпеки суд дійшов висновку, що обвинувачена, як вихователь групи продовженого дня, в силу своїх професійних обов`язків несе відповідальність за життя і здоров`я ввірених їй вихованців, здійснює контроль за виконанням учнями правил (інструкцій) з безпеки, а отже - являється суб`єктом злочину, передбаченого ст.137 КК України.

Як встановлено судом, і цього не заперечує сама обвинувачена, група продовженого дня Кобеляцького НВК № 1 працює до 17 год.. Таким чином, саме до 17 год. вихователь групи продовженого дня несене відповідальність за ввірених їй учнів.

Судом встановлено, що 06.05.2015 року вихователь групи продовженого дня ОСОБА_6 перебувала на своєму робочому місці. Близько 16 години в її групі залишилося два учні, а саме ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .. Останній, залишившись без нагляду вихователя ОСОБА_6 пішов на дитячий майданчик, під час катання на каруселі впав та отримав тілесні ушкодження, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Пояснення ОСОБА_6 в суді першої інстанції про те, що потерпілий без її дозволу вибіг з класу на двір, а вона пішла слідом за ним та побачила, що він впав з каруселі спростовуються наведеними у вироку показаннями потерпілого, та свідків: працівників та учнів Кобеляцького НВК № 1, які стверджують, що ОСОБА_6 не виходила зі школи в той час коли ОСОБА_13 перебував на шкільному майданчику, катався на каруселі та був травмований.

Такі пояснення ОСОБА_6 не узгоджуються й із змістом її власної апеляційної скарги в якій зазначено, що вона побачила травмованого ОСОБА_16 коли він вже біг від каруселі в школу. Натомість, саме ці пояснення частково узгоджуються з показаннями потерпілого та свідків, зокрема про те, що потерпілий гуляв на майданчику без нагляду вихователя.

Під час апеляційного перегляду потерплий ОСОБА_13 підтвердив, що він пішов на шкільний майданчик з дозволу ОСОБА_6 , а коли пошкодив руку шукав вихователя по школі.

Враховуючи той факт, що обвинувачена ОСОБА_6 за обставинами кримінального провадження мала реальну можливість виконати покладені на неї обов`язки в повній мірі, тим самим убезпечити здоров`я дитини від потенційної (ймовірної) загрози, з урахуванням наслідків, що настали та перебувають у причинному зв`язку з поведінкою обвинуваченої, суд першої інстанції правильно визначив її дії як неналежне виконання професійних обов`язків, спрямованих на охорону життя та здоров`я дітей.

Неналежна увага, необачність та недбальство обвинуваченої, якій було довірено безпосередній догляд, нагляд і контроль за поведінкою і розвитком дітей, лежать в основі суб`єктивних причин настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді спричинення тяжких наслідків здоров`ю неповнолітнього потерпілого, що виразилося в заподіянні йому тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

З огляду на вище наведене, доводи апелянта щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є неспроможними.

Як вбачається з матеріалів провадження, сторона захисту, як рівноправний учасник змагального процесу не використала під час досудового розслідування свого права на збирання та подання доказів.

За таких обставин, колегія суддів вважає неспроможними доводи апелянта про обвинувальний ухил суду та неповноту судового розгляду, оскільки питання які порушувались в клопотаннях сторони захисту та були відхилені судом першої інстанції не заявлялись під час досудового розслідування та, відповідно, дані які могли бути отримані в результаті задоволення цих клопотань не відкривались учасникам кримінального провадження та не могли бути використані як докази.

Визнаючи ОСОБА_6 винною в інкримінованому їй злочині, суд безпосередньо дослідивши надані стороною обвинувачення докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення - дійшов правильного висновку щодо доведеності вини обвинуваченої за ч.2 ст.137 КК України, оскільки ОСОБА_17 неналежно виконала свої професійні обов`язки щодо охорони життя та здоров`я неповнолітнього учня ОСОБА_11 , внаслідок недбалості та несумлінного до них ставлення, в результаті чого спричинені тяжкі наслідки.
Таким чином, переглянувши вирок суду в межах поданої обвинуваченою апеляційної скарги, колегія суддів не знайшла підстав для її задоволення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора колегія суддів також не знайшла підстав для їх задоволення, виходячи з такого.

Згідно ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

За змістом ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як видно із матеріалів провадження, саме вказаними нормами закону керувався суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 .

Так, призначаючи обвинуваченій покарання в межах санкції ч.2 ст.137 КК України, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, який згідно положень ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, а також особу обвинуваченої, яка позитивно характеризується за місцем роботи, раніше не судима. Судом не встановлено обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання винної.

Водночас, при призначенні основного та додаткового покарання судом прийнято до уваги думку представника потерпілої, яка просила не застосовувати щодо обвинуваченої покарання в виді позбавлення волі, але позбавити її права обіймати посаду, оскільки вона не попросила пробачення у її сина та не пропонувала допомоги в лікуванні дитини.

Врахувавши, що обвинувачена раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, має постійне місце проживання, позицію представника неповнолітнього потерпілого, реалізуючи принципи законності, справедливості та індивідуалізації покарання суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення обвинуваченої можливе без ізоляції від суспільства та звільнив обвинувачену від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України та з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Призначене ОСОБА_6 покарання суд апеляційної інстанції вважає таким, що за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів. Таку ж думку в апеляційному суді висловив неповнолітній потерпілий, який продовжує навчання в тому ж навчальному закладі.

У зв`язку з цим підстав для задоволення апеляційних вимог прокурора, скасування вироку в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку, на думку колегії суддів, у даному кримінальному провадженні немає.

Оскільки висновки суду відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої апеляційні скарги мають бути залишені без задоволення, а вирок суду без змін.

Керуючись ч.2 ст.376, статтями 404,407,418 КПК України колегія суддів

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та прокурора Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28.12.2018 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_2
Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_4