УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2019 року

м. Київ
справа № 1-26/11

провадження № 51-2610ск19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2012 року,
встановив:
Вироком Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2011 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого пунктами 4, 12 частини 2 статті 115 Кримінального кодексу України (далі КК) та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.
На підставі статті 71 КК за сукупністю вироків, шляхом поглинення невідбутого покарання за вироком Комінтернівського районного суду міста Харкова від 04 лютого 2009 року, ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.
Вказаним вироком апеляційного суду також визнано винним ОСОБА_5 , судові рішення щодо якого не оскаржуються.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2012 року вирок апеляційного суду відносно ОСОБА_4 залишено без зміни, відносно ОСОБА_5 скасовано, а кримінальну справу закрито у зв`язку зі смертю засудженого.
Не погоджуючись з рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 подав скаргу (процесуальну природу якої не визначив) до Верховного Суду України, в якій зазначав, що при розгляді кримінальної справи у касаційному порядку були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме: не забезпечене його право на захист, оскільки кримінальна справа в касаційній інстанції розглянута без участі захисника.
У зв`язку з тим, що у первісній редакції скарги ОСОБА_4 не було дотримано вимог статті 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), ухвалою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 28 травня 2019 року вказана скарга була залишена без руху та встановлений п`ятнадцятиденний строк із дня отримання ухвали на усунення зазначених у ній недоліків.
У виправленій на виконання рішення Суду скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2012 року, вважаючи що вона постановлена з істотним порушенням кримінального процесуального закону, оскільки розгляд справи проводився без участі захисника. ОСОБА_4 вважає, що з огляду на те, що розгляд справи по суті щодо нього здійснювався апеляційним судом Харківської області, то Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ виступав у його справі як суд апеляційної інстанції, а, отже, він не втратив права на касаційне оскарження.
Дослідивши надану ОСОБА_4 скаргу з доданими до неї вироком Апеляційного суду Харківської області та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, Суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розглядалося за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі КПК 1960 року).
Відповідно частини 2 статті 3 КПК 1960 року при провадженні в кримінальній справі застосовується кримінально-процесуальний закон, який діє відповідно під час дізнання, досудового слідства або судового розгляду справи.
Стаття 45 КПК 1960 року встановлювала випадки обовязкової участі захисника. Пункт 4 частини 1 статті 45 КПК 1960 року зазначав, що участь захисника в розгляді кримінальної справи в суді першої інстанції є обов`язковою коли санкція статті, за якою кваліфікується злочин, передбачає довічне ув`язнення.
Частина 4 статті 45 КПК 1960 року передбачала, що у суді апеляційної інстанції участь захисника є обов`язковою лише у випадках, якщо в апеляції ставилося питання про погіршення становища засудженого чи виправданого. Ані стаття 45, ані глава 31 КПК 1960 року не встановлювала випадків обов`язкової участі захисника у касаційному провадженні.
Пунктом 2 частини 4 статті 47 КПК 1960 року на суд покладався обов`язок призначити захисника коли обвинувачений, підсудний бажав запросити захисника, але за відсутністю коштів чи з інших об`єктивних причин не міг цього зробити.
З поданої касаційної скарги не випливає, що ОСОБА_4 висловлював відповідне бажання перед судом касаційної інстанції, а Суд відмовив йому в цьому.
З огляду на вищевказане, Суд не вбачає порушення права на захист ОСОБА_4 під час касаційного провадження.
Крім того, Суд не може погодитися з позицією ОСОБА_4 , що Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ виступав у його справі як суд апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 34 КПК 1960 року в редакції, яка діяла на момент розгляду даної справи, апеляційному суду Автономної Республіки Крим, апеляційним судам областей, міст Києва і Севастополя були підсудні серед інших кримінальні

справи про злочини, за вчинення яких КК України передбачене покарання у виді довічного позбавлення волі.

Згідно з пунктом 1частини 1 статті 383 КПК 1960 року в редакції, яка діяла на момент розгляду даної справи, у касаційному порядку перевірялися вироки, ухвали і постанови апеляційного суду, постановлені ним як судом першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1 і 2 розділу ХІІІ Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» N 2453-VI від 7 липня 2010 року кримінальні справи, які до набрання чинності цим Законом, тобто до 30 липня 2010 року, були призначені до судового розгляду апеляційними судами як судами першої інстанції, розглядалися цими судами. Оскарження судових рішень, прийнятих за результатами такого розгляду, а також судових рішень у кримінальних справах, які ухвалені апеляційними судами у першій інстанції до набрання чинності цим Законом і не набрали законної сили, здійснювалося в касаційному порядку з урахуванням пунктів 1 і 2 цього розділу щодо суду, який здійснює касаційне провадження, тобто касаційні скарги (подання), не розглянуті Верховним Судом України до 1 листопада 2011 року включно, передавалися ним до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, про що постановлялася ухвала, а після 1 листопада 2011 року касаційні скарги передавалися на розгляд безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Системний аналіз вказаних норм дозволяє дійти висновку, що перегляд вироків, ухвал і постанов апеляційного суду, постановлених ним як судом першої інстанції, здійснювався Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у касаційному порядку.
За змістом глави 31 КПК 1960 року та частини 5 статті 442 чинного КПК судові рішення після їх перегляду у касаційному порядку повторному розгляду в суді касаційної інстанції не підлягають, про що зазначав Суд і в ухвалі про залишення скарги ОСОБА_4 без руху.
На підставі викладеного, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2012 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3