справа № 208/7432/18
№ провадження 1-кп/208/325/19
ВИРОК
Іменем України

29 листопада 2019 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001007 від 20.06.2018 року відносно ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, громадянина України, маючого вищу освіту, працюючого торговельним представником ТОВ «ФІН-ГРУП», одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше несудимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

встановив:
ОСОБА_4 , 07.06.2018 року, о 18 годині 10 хвилин, у світлий час доби, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-21099» н.з. НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_9 , рухався в м. Кам`янське по проїжджій частині пр. Тараса Шевченко, що має односторонню організацію руху, зі сторони пр. Свободи в напрямку вул. Галини Романової, зі швидкістю близько 45 км/год.

При русі в районі перехрестя пр. Тараса Шевченко з вул. Пушкінською в м. Кам`янське, ОСОБА_4 , як водій механічного транспортного засобу, не маючи перешкод ні технічного, ні механічного характеру, повинен був при виявленні пішохода, який вийшов на проїжджу частину дороги та наближався до смуги руху автомобілю «ВАЗ-21099», вжити заходи для зниження швидкості аж до зупинки автомобіля, тобто він повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, який вказує:

- п. 12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, які водій об`єктивно здатний виявити, він повинен негайно вжити заходи для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

Однак, в порушення вимог вищевказаного пункту даних Правил дорожнього руху України, ОСОБА_4 як водій механічного транспортного засобу, не маючи перешкод ні технічного, ні механічного характеру, при необмеженій видимості і оглядовості, здійснюючи рух по пр. Тараса Шевченко в м. Кам`янське в районі перехрестя з вул. Пушкінська, своєчасно не виявив, що на проїжджу частину дороги зправа вийшов пішохід ОСОБА_6 , який в темпі кроку почав перетинати проїжджу частину дороги зправа наліво, наближаючись до смуги руху автомобілю «ВАЗ-21099» під керуванням водія ОСОБА_4 , своєчасно заходів до зниження швидкості руху керованого ним автомобілю не вжив, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_6 .

В результаті даної ДТП, пішоходу ОСОБА_6 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 728-Е від 17.07.2018 року були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді сумісної травми тіла: відкритої черепно-мозкової травми з ранами (слідами загоєння яких є виявлені рубці) та садна на обличчі, яка супроводжувалась явищами струсу головного мозку; тупа травма тазу з переломом лонної та сідничної кістки ліворуч - відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних пошкоджень, які викликали тривалий розлад здоров`я більше 21 дня.

Згідно висновку судово-автотехнічної експертизи № 5/10.1/819 від 22.10.2018 року, дії водія автомобіля «ВАЗ-21099» ОСОБА_4 не відповідали вимогам п. 12.3. Правил дорожнього руху України, що, з технічної точки зору, знаходилося в причинному зв`язку з настанням події даної пригоди.

У прямому причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою, що спричинило настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 знаходиться порушення водієм ОСОБА_4 вимог п. 12.3. Правил дорожнього руху України, оскільки зазначене порушення, безпосередньо спричинило настання даної події.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 провину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав частково, судді пояснив, що має стаж водія у 4 роки, 07.06.2018 року рухався по пр. Тараса Шевченка в районі вул. Пушкінської, перестроївся у лівий ряд, в районі вул. Пушкінської, де дорога закруглена, близько 18:15 18:20 години скоїв наїзд на пішохода.

Видимість була обмежена, оскільки заважав кущ з лівого боку на повороті, сідало сонце, крім того, пішохід перетинав дорогу не на пішохідному переході, тому він не чекав зустріти там перешкоду. Рухався зі швидкістю приблизно 40 км/год, пішохода побачив за долі секунди до зіткнення, гальмував фактично вже після наїзду. Після ДТП зупинився, оглянув потерпілого, який лежав на дорозі без тями на лівому боці тулуба, на голові якого була кров, перевернув його на спину, люди, що прийшли на місце ДТП, сказали що цього робити не можна, викликав поліцію, вони викликали швидку. За кермом був тверезий, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, було адміністративне стягнення за водіння без паска безпеки, розуміє, що мав загальмувати та бути більш обачним, щоб своєчасно виявити пішохода, однак вважає його також винуватим у пригоді, оскільки він переходив дорогу у непередбаченому для цього місці та був у стані алкогольного сп`яніння і не міг адекватно оцінювати дорожню ситуацію. Після ДТП телефонував до лікарні, щоб дізнатися про стан потерпілого, завдану шкоду не відшкодував, оскільки не мав можливості. Заявлений потерпілим цивільний позов визнає частково, в частині витрат на лікування, щодо відшкодування заробітної плати вважає це обов`язком роботодавця, моральну шкоду не визнає повністю, цивільний позов КЗ «Кам`янська міська лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» не визнає повністю, оскільки вважає, що лікування має бути безкоштовним. Погано ставиться до своїх дій, однак зазначає, що з його боку не було порушень щодо швидкості та рядності руху, вимоги п. 12.3. Правил дорожнього руху України розуміє, однак не виконав їх, оскільки був трафік на дорозі. Має намір у майбутньому частково відшкодувати шкоду потерпілому, прохає не позбавляти його права керувати транспортними засобами, оскільки це його єдине джерело доходу, на яке він утримує родину.

Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні зазначила, що у пригоді є також вина потерпілого ОСОБА_6 , який переходив дорогу у непризначеному для цього місці, прохає обвинуваченого суворо не карати та не позбавляти його права керувати транспортними засобами, оскільки це єдиний спосіб утримання ним родини, суми заявлених позовних вимог завищені.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 судді пояснив, що 07.06.2018 року приблизно о 18:10 годині йшов з правого боку вул. Пушкінської після гри у букмекерській конторі, вживши перед подією 150 грам горілки, переходив дорогу по пр. Тараса Шевченка, де у паркані є розріз, подивився по сторонам дороги, бачив автівку, яка була далеко, пішов далі у середньому темпі руху та відчув удар у лівий бік, від якого втратив свідомість. Далі згадує лікарню, 3 місяці лікування, з яких 1 він фактично не рухався, був перелом стегна, відкрита черепно-мозкова травма, струс мозку, зараз почуває себе посередньо, є проблеми з пам`яттю. Розуміє, що у місці, де він перетинав дорогу, не було пішохідного переходу. Обвинуваченого прохає суворо не карати, заявлений цивільний позов підтримує повністю та обгрунтовує його тим, що витратив кошти на лікування, за час лікування не отримував заробітну плату, моральна шкода обгрунтована фізичними стражданнями, болем, тривалою обмеженістю у рухах. Обвинувачений за час лікування допомоги йому не надавав, не відвідав його та не вибачився.

Представник потерпілого, адвокат ОСОБА_7 , у судовому засіданні зазначив, що вина обвинуваченого доведена у повному обсязі, вини потерпілого у ДТП немає, обвинувачений не розкаявся, до нього слід застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, цивільний позов потерпілого є обгрунтованим та підлягає задоволенню.

Цивільним позивачем КЗ «Кам`янська міська лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» () заявлено цивільний позов на суму 20 840, 56 грн та обгрунтовано перебуванням потерпілого ОСОБА_6 на стаціонарному лікуванні 24 ліжко-дні, тому на підставі ст. 1206 ЦК України, ця сума підлягає стягненню з обвинуваченого. Представник цивільного позивача, ОСОБА_10 , прохав кримінальне провадження розглядати за його відсутності, заявлений цивільний позов підтримує повністю.

Цивільний відповідач - акціонерне товариство «Страхова компанія «МЕГА-ГАРАНТ» (), будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, до суду не з`явився, причини неявки не повідомив, процесуальних документів щодо цивільного позову потерпілого до суду не надав.

Крім часткового визнання обвинуваченим ОСОБА_4 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, його вина підтверджується наступними дослідженими в ході судового розгляду доказами:

- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 07.06.2018 року, схемою ДТП та фототаблицею до нього, проведеного слідчим СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_11 , за участю понятих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , обвинуваченого ОСОБА_4 , яким оглянуто місце ДТП нерегульоване перехрестя пр. Тараса Шевченка та вул. Пушкінської, горизонтальна ділянка дороги, встановлена відсутність нерівностей та пошкоджень дорожнього покриття, наявність передбачених ПДР дорожньої розмітки та дорожніх знаків, виявлено об`єкт, що обмежує оглядовість з місця водія кущ, ліворуч від руху водія, пошкодження транспортного засобу ОСОБА_4 - автомобілю «ВАЗ-21099» у вигляді розбитого розсіювача передньої лівої фари автомобіля, пошкодження передньої лівої частини автомобіля, деформації капоту в лівій частині, розбитого лобового скла в передній лівій нижній частині, виявлено пляму бурого кольору, схожу на кров, попереду автомобіля обвинуваченого в місці знаходження пішохода після наїзду на нього та сліди гальмування лівих коліс автомобіля обвинуваченого, що відповідає показанням обвинуваченого та потерпілого;

- свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу «ВАЗ-21099» н.з. НОМЕР_1 , згідно якого, обвинувачений ОСОБА_4 є законним користувачем вказаного автомобілю;

- висновком № 248/1 від 07.06.2018 року щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно якого, у обвинуваченого ОСОБА_4 станом на 20:50 годину 07.06.2018 року ознак сп`яніння не виявлено;

- висновком судово-медичного експерта № 728-Е від 11.07.2018 року, яким встановлено, що на тілі потерпілого ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у вигляді сумісної травми тіла: відкритої черепно-мозкової травми з ранами (слідами загоєння яких є виявлені рубці) та саднами на обличчі, яка супроводжувалась явищами струсу головного мозку; тупа травма тазу з переломом лонної та сідничної кістки ліворуч - відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних пошкоджень, які викликали тривалий розлад здоров`я більше 21 дня, вказані пошкодження виникли внаслідок дії твердого предмета, предметів, або при ударі о подібні, давність утворення пошкоджень може відповідати терміну, вказаному в медичних документах. Потерпілий ОСОБА_6 при надходженні до стаціонару 07.06.2018 року о 20:05-20:10 годині перебував у легкому ступені алкогольного сп`яніння (1,08 ‰);

- протоколами проведення слідчих експериментів від 04.10.2018 року, 08.10.2018 року, схемами до них, якими відтворені обставини дорожньо-транспортної пригоді 07.06.2018 року за участю водія ОСОБА_4 та потерпілого ОСОБА_6 , які відповідають протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 07.06.2018 року, схемою ДТП та фототаблицею до нього, обвинувачений ОСОБА_4 звернув увагу, що на місці події був кущ, який заважав огляду та потерпілий ОСОБА_6 переходив дорогу у непередбаченому для цього місці;

- висновком судово-медичного експерта № 1132-Е від 12.10.2018 року, згідно якого, враховуючи розташування пошкоджень перелому сідничної та лонної кісток зліва, при наїзді автомобіля потерпілий був до нього лівим боком, що відповідає механізму, вказаному в протоколі проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 ;

- висновком судової автотехнічної експертизи № 5/10.1/819 від 22.10.2018 року, згідно якого, беручи за основу показання потерпілого ОСОБА_6 (пішохід перетинав проїжджу частину дороги, зправа наліво, по діагоналі з невеликим наближенням до транспортного потоку, по ходу руху автомобіля «ВАЗ-21099», відстань, подолана пішоходом з моменту виходу на проїжджу частину дороги, до моменту наїзду, складає 8.5 м), в даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ-21099» ОСОБА_4 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3. ПДР, в умовах місця події водій автомобіля «ВАЗ-21099» ОСОБА_4 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода застосуванням екстреного гальмування із зупинкою автомобіля «ВАЗ-21099» до лінії руху пішохода, при заданих вихідних даних. При заданому механізмі події дії водія автомобіля «ВАЗ-21099» ОСОБА_4 не відповідали вимогам п. 12.3. ПДР, що, з технічної точки зору, знаходилося в причинному зв`язку з настанням даної пригоди.

Суд бере до уваги варіант експертного висновку № 2 за показаннями потерпілого ОСОБА_6 , оскільки його показання збігаються з іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами - протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 07.06.2018 року, схемою ДТП та фототаблицею до нього, протоколами проведення слідчих експериментів від 04.10.2018 року, 08.10.2018 року, схемами до них;

- показаннями потерпілого ОСОБА_6 , які відповідають дослідженим в ході судового розгляду письмовим доказам, експертним дослідженням.

Посилання обвинуваченого на обмежену видимість через кущ та сонце, перетинання потерпілим ОСОБА_6 дороги в непередбаченому місці не спростовують наявність його вини у ДТП, оскільки у обстановці, що склалася, незалежно від дій пішохода, водій ОСОБА_4 мав діяти відповідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, тобто, виявивши небезпеку для руху або перешкоду, які він виявив заздалегідь кущ, сонячні промені, потім пішохода, мав негайно вжити заходи для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, за своєю формою вини є виключно необережним, і в даному випадку необережність та легковажність водія ОСОБА_14 щодо невжиття заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди потягла за собою суспільно небезпечні наслідки у вигляді спричинення пішоходу ОСОБА_6 середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень.

Суд, об`єктивно з`ясувавши фактичні обставини кримінального провадження № 0001007 від 20.06.2018 року, підтверджені доказами, дослідженими у процесі судового розгляду й оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом і оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності і взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, доходить до висновку про встановленість та доведеність у судовому засіданні винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження та правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК України.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд, відповідно до вимог ст. 50 КК України, враховуючи, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, а також враховуючи ступень тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`і (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Враховуючи вищевикладене, суд, вирішуючи питання щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, враховує наступні обставини:

- ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме - згідно ст. 12 КК України, злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України, класифікується як злочин невеликої тяжкості;

- особу винуватого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується задовільно, не перебуває на обліку лікарів нарколога та психіатра, офіційно працює, одружений, має на утриманні малолітню дитину - ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, позицію потерпілого щодо застосування несуворого виду та міри покарання обвинуваченого;

- досудову доповідь відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , відповідно до якої, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як низький, на підставі характеризуючої обвинуваченого інформації, орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без обмеження волі і не становить високої небезпеки для суспільства та окремих осіб.

З огляду на викладене, суд вважає, що виправлення обвинуваченого та запобігання скоєнню ним нових злочинів буде досягнуто при застосуванні до нього покарання у виді обмеження волі із звільненням його від відбування покарання з випробуванням та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Також суд не вбачає за необхідне застосовувати до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки обвинувачений, згідно його показань у судовому засіданні, в цілому розуміє, що його необережність призвела до суспільно небезпечних наслідків, погано ставиться до своїх дій, що дає суду підстави вважати, що в майбутньому обвинувачений буде неухильно дотримуватись Правил дорожнього руху. Крім того, обвинувачений ОСОБА_4 офіційно працевлаштований та його робота безпосередньо пов`язана з керуванням автомобілем, тому позбавлення його права керування транспортними засобами матиме негативний впив на матеріальний стан його родини, у тому числі малолітню доньку.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався, клопотань щодо його обрання до набрання вироком законної сили до суду не надходило.

По справі заявлено два цивільні позови - цивільним позивачем КЗ «Кам`янська міська лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» () на суму 20 840, 56 грн до обвинуваченого ОСОБА_4 та потерпілим ОСОБА_6 на суму 21 555 грн майнової шкоди, 480 000 грн моральної шкоди солідарно до обвинуваченого ОСОБА_4 та цивільного відповідача - акціонерного товариства «Страхова компанія «МЕГА-ГАРАНТ» ().

При розгляді позовів суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Позов КЗ «Кам`янська міська лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» () на суму 20 840, 56 грн обгрунтовано розрахунком вартості бюджетного лікування потерпілого ОСОБА_6 з 09.06.2018 року по 03.07.2018 року у відділенні політравми цивільного позивача, витрати складаються з медикаментів, фізіотерапевтичних процедур, ЛФК, харчування, накладних витрат.

Заперечення обвинуваченого ОСОБА_4 проти вказаного позову щодо покладення цих витрат на державу спростовуються положеннями ст. 1206 ЦК України.

Суд вважає вказаний позов обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 обгрунтовується витратами на лікування на суму 5330, 76 грн, які підтверджуються наданими копіями квитанцій, недоотриманою заробітною платою за період лікування на суму 16224, 54 грн, яка обгрунтована розрахунковими листами роботодавця. Також потерпілий з огляду на перенесення фізичного болю та страждань, тривале обмеження у рухах заявляє до стягнення 480 000 грн моральної шкоди. Вказані суми потерпілий вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого та страховика солідарно.

Правовідносини щодо відшкодування шкоди в даному випадку виникли на підставі ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, згідно яких, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Цивільна відповідальність обвинуваченого ОСОБА_4 згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/1139670, чинного на час вчинення кримінального правопорушення, застрахована страховиком АТ «Страхова компанія «МЕГА-ГАРАНТ» () на суму 200 000 грн шкоди, заподіяної життю та здоров`ю та 100 000 грн, заподіяної майну.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

Суб`єктна структура деліктного зобов`язання зводиться до поєднання зобов`язальним зв`язком двох суб`єктів одного потерпілого (кредитора) та одного делінквента (боржника). Такий підхід є достатнім для загальної характеристики суб`єктного складу деліктного зобов`язання, визначення його змісту, підстав та умов виникнення.

В доктрині цивільного права множинністю осіб у зобов`язанні визнається участь кількох осіб на стороні кредитора та/або боржника у зобов`язанні та наявні три різновиди зобов`язань із множинністю осіб в залежності від способу їх виконання: дольові, солідарні та субсидіарні. Солідарна множинність за загальним правилом виникає тільки у випадках, прямо передбачених законом або договором (ст. 541 ЦК України).

В даному випадку, враховуючи сутність конкретного деліктного зобов`язання, підставу його виникнення у зв`язку із заподіянням шкоди конкретній, визначеній особі потерпілого, правову природу страхування, відсутність положень щодо солідарного стягнення з делінквента та страховика завданої шкоди у вказаному полісі, главі 67 ЦК України, Законі України «Про страхування», Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд вважає, що солідарного зобов`язання у цьому правовідношенні не виникає.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом ч. 1 ст. 128 КПК України, в межах кримінального провадження цивільний позов може бути вирішений лише щодо стягнення завданої особі кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням майнової та/або моральної шкоди. Будь-які інші, прямо не пов`язані саме з відшкодуванням завданої шкоди вимоги мають вирішуватися в порядку іншого виду судочинства. Правовідносини, що наразі є предметом розгляду, виникли внаслідок заподіяння шкоди (глава 82 ЦК України), тоді як потерпілим, крім іншого, заявлена до стягнення недоотримана ним заробітна плата, що за своєю правовою природою є упущеною вигодою, а не майновою шкодою.

Правова природа збитків має певні особливості:

- збитки не є майновою шкодою (ч. 2 ст. 393 ЦК України, ст. 1166, 1161, 1162, 1165 ЦК України);

- збитки не завжди пов`язані з майном: у корпоративних відносинах, у податковому праві, де вони виступають як економічна категорія та скоріше є втраченою вигодою; збитки можуть виникнути внаслідок припинення права (ст. 467, 477, 497 ЦК України або ст. 57 Водного кодексу);

- на відміну від відшкодування майнової та/або немайнової шкоди, збитки не є мірою цивільно-правової відповідальності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 року по справі № 920/715/17 виходила з того, що збитки це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Згідно ч. 1, 3 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати цьому Кодексу. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому Кодексу.

Таким чином, в силу обмеження предмету позовних вимог в кримінальному провадженні, встановленого ч. 1 ст. 128 КПК України, а саме вирішення питання щодо стягнення лише майнової та/або моральної шкоди, заявлена вимога щодо стягнення на користь потерпілого упущеної вигоди задоволенню не підлягає.

Щодо заявлених потерпілим до стягнення витрат на лікування суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 9.1. ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 35.1. ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до п. 36.1. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до п. 36.4. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно до п. 36.7. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку.

Матеріали кримінального провадження, надані позивачем документи не містять відомостей щодо звернення потерпілого до страховика із заявою про страхове відшкодування в порядку, передбаченому п. 35.1. ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Зі змісту п. 36.1. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» також випливає, що страховик має право прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника, без судового рішення.

Таким чином, оскільки потерпілий не звертався до страховика із заявою про страхове відшкодування, страховиком не прийнято рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування, звернення потерпілого з позовом до страховика є передчасним, тому в цій частині позов потерпілого також не підлягає задоволенню, що також відповідає правовій позиції, сформульованій у п. 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № 755/18006/15-ц.

Звернення наразі такої вимоги до обвинуваченого, а не страховика, також неможливе, оскільки у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування, що відповідає правовій позиції, сформульованій у п. 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № 755/18006/15-ц.

Щодо заявленої вимоги потерпілого про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Відповідно до вимог частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд вважає доведеним, що потерпілий ОСОБА_6 тривалий час перебував на лікуванні, у тому числі стаціонарному з обмеженням руху, проходив медичні процедури, відчував фізичні страждання та біль, що підтверджується випискою № 3677 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, листками непрацездатності. Однак, в той же час, суд вважає, що необережність потерпілого перетинання проїжджої частини у непередбаченому для цього місці, перебування у стані алкогольного сп`яніння сприяла виникненню шкоди, оскільки за умови його розумної обачності він або перетинав би дорогу на пішохідному переході, або, не будучи під впливом алкоголю, об`єктивно оцінив би відстань до автомобілю обвинуваченого та свою можливість уникнути зіткнення з ним при перетинанні проїжджої частини.

За таких обставин, суд вважає розумним і справедливим відшкодування потерпілому моральної шкоди у сумі 40 000 грн.

По справі наявні процесуальні витрати на залучення експерта у зв`язку з проведенням судової експертизи, витрати на проведення якої відповідно до ст. 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави. Речові докази відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 368, 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд
ухвалив:
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного йому покарання, якщо він впродовж іспитового строку тривалістю 2 (два) роки не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього відповідно до ст. 76 КК України обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов КЗ «Кам`янська міська лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» () задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь КЗ «Кам`янська міська лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» () відшкодування витрат на лікування потерпілого ОСОБА_6 у сумі 20 840, 56 грн (двадцять тисяч вісімсот сорок гривень п`ятдесят шість копійок).

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 відшкодування завданої моральної шкоди у сумі 40 000 грн (сорок тисяч гривень).

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави вартість проведеної судової автотехнічної експертизи дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди № 5/10.1/819 від 22.10.2018 року у сумі 2 145, 00 грн (дві тисячі сто сорок п`ять гривень).

Речові докази відсутні.

Копія вироку негайно після його проголошення підлягає врученню обвинуваченому та прокурору.

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1