ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 628/797/17 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/2231/19 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.189 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 09 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , з участю потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх представника ОСОБА_11 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційними скаргами обвинуваченого та потерпілих на вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 25 04 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Куп`янськ-Вузловий, Куп`янського району, Харківської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, військовозобов`язаного, працюючого на теперішній час на посаді провідного спеціаліста командування у ІНФОРМАЦІЯ_2 , розлученого, який має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , фактично мешкає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання, з покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень. В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта по кримінальному провадженню №00000487 за проведення посмертної судово-психологічної експертизи № 11971 від 31 10 2017 р. в розмірі 21 184,00 грн.

ОСОБА_7 визнаний винним судом та засуджений за те, що він, обіймаючи посаду начальника СБНОН Куп`янського МВ ГУМВС України в Харківській області, являючись працівником правоохоронного органу, будучи службовою особою, яка постійно здійснює функції представника влади, 12 06 2015 року з 15 год. 40 хв. до 16 год. 55 хв. в каб. №409 Куп`янського міського відділу МВ ГУМВС України в Харківській області, з метою подальшого незаконного заволодіння коштами, висловлюючи погрози на те, що він вживатиме заходи, направлені на те, щоб зганьбити репутацію родини ОСОБА_13 , шляхом розповсюдження відомостей щодо вживання неповнолітнім ОСОБА_14 наркотичних засобів, а також щодо притягнення до кримінальної відповідальності, висловив вимогу ОСОБА_14 та його матері ОСОБА_9 передати йому 15 000 грн. за не вчинення з його боку вищевказаних дій (т.8 а.с. 191-214).

Вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.2 ст.189 КК України, як вимагання, тобто вимога передачі чужого майна з погрозою обмеження прав, свобод або законних інтересів потерпілого, розголошення відомостей, які потерпілий та його близькі родичі бажають зберегти у таємниці, вчинене службовою особою з використанням свого службового становища.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 подали апеляційну скаргу, в якій просили оскаржуваний вирок скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді 7 років позбавлення волі та стягнути з нього на користь потерпілої ОСОБА_9 відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 грн. (т.8 а.с.220).

Не погодився з висновками суду, викладеними у вироку і обвинувачений ОСОБА_7 , та подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуваний вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції (т.8 а.с.224).

Позиції учасників апеляційного провадження.

Потерпілі та їх представник просили задовольнити вимоги поданої ними апеляційної скарги, просили залишити без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченого, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі, заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги потерпілих.

Прокурор вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

(Т.9 судові засідання від 22 08 2019 року та від 25 09 2019 року).

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, а також потерпілих, їхнього представника, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд визнав винним ОСОБА_15 за те, що він 12 06 2015 року в період часу з 15:40 год. до 16:55 год., перебуваючи в приміщенні кабінету № 409 адміністративної будівлі Куп`янського МВ ГУМВС України в Харківській області, розташованої за адресою: Харківська область, Куп`янський район, вул. Харківська, 14, діючи умисно та протиправно з метою незаконного заволодіння грошовими коштами, переслідуючи корисливу мету та використовуючи своє службове становище, нібито з метою проведення допиту, викликав до Куп`янського МВ ГУМВС України в Харківській області неповнолітнього ОСОБА_14 та його матір ОСОБА_9 , після чого провів бесіду із ОСОБА_14 з обставин, при яких останній нібито вчинив кримінальне правопорушення - вживання наркотичних засобів.

При цьому, ОСОБА_7 , з метою реалізації злочинного умислу, направленого, на незаконне заволодіння грошовими коштами, почав кричати на неповнолітнього ОСОБА_14 та його матір ОСОБА_9 , висловлюючи на адресу останніх погрози про те, що він, як начальник СБНОН, разом зі своїми підлеглими співробітниками МВ вживатиме усіх заходів, направлених на те, щоб зганьбити репутацію їх родини, шляхом розповсюдження відомостей щодо вживання неповнолітнім ОСОБА_14 наркотичних засобів, а також щодо притягнення неповнолітнього ОСОБА_14 до кримінальної відповідальності за вживання наркотичних засобів, тобто висловив погрозу розголошення відомостей, які ОСОБА_14 та його близькі родичі бажали зберегти в таємниці, а також погрозу обмеження конституційних прав і свобод ОСОБА_14 , а саме: на свободу та особисту недоторканість, свободу пересування, недопущення втручання у особисте життя.

Як зазначив суд, ОСОБА_7 створив умови, при яких неповнолітній ОСОБА_14 та його мати - ОСОБА_9 , не будучи обізнаними в кримінальному процесуальному та кримінальному законодавстві України, реально сприйняли погрози ОСОБА_7 щодо притягнення до кримінальної відповідальності неповнолітнього ОСОБА_14 за вживання наркотичних засобів, а також розповсюдження серед мешканців м.Куп`янська відомостей, щодо вживання неповнолітнім ОСОБА_14 наркотичних засобів, які вони бажали зберегти у таємниці.

Після цього, з метою завершення свого злочинного умислу, направленого на протиправне заволодіння грошовими коштами неповнолітнього ОСОБА_14 та його матері ОСОБА_9 , ОСОБА_7 висловив їм вимогу передати йому 15 000 грн. за невчинення з його боку вищевказаних дій стосовно неповнолітнього ОСОБА_14 .

Висновок суду, на думку колегії суддів, про доведеність вини ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення у якому його визнано винним, підтверджується сукупністю доказів, зібраних у встановленому порядку і безпосередньо досліджених судом, яким дана належна оцінка.

Оцінюючи в сукупності зазначені докази, суд визнав їх достовірними, оскільки вони відповідають фактичним обставинам у справі, узгоджуються між собою, взаємодоповнюючи один одного, здобуті на досудовому розслідуванні з дотриманням порядку, встановленого кримінально-процесуальним законодавством і сумнівів в їх достовірності не викликають.

В апеляційній скарзі потерпілі в обґрунтування своїх доводів зазначили про те, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст.75 КК України, є явно несправедливим через невідповідність ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі засудженого внаслідок м`якості, оскільки судом не враховано наявність обтяжуючих обставин, зокрема, тяжких наслідків, завданих злочином, а саме тих, що, на думку потерпілих, саме у зв`язку із застосуванням ОСОБА_7 психологічного тиску до неповнолітнього ОСОБА_14 останній і покінчив своє життя самогубством.

Крім того, вказали, що при призначенні обвинуваченому покарання, судом не в повній мірі були враховані ті обставини, що ОСОБА_7 скоїв тяжкий злочин, в тому числі і у відношенні неповнолітнього; заходів для відшкодування спричиненої його діями моральної шкоди потерпілій ОСОБА_9 не вживав, в скоєному не розкаявся, вину в інкримінованому йому злочині не визнав, перекладаючи провину за смерть неповнолітнього ОСОБА_14 на його батьків, намагаючись при цьому на досудовому слідстві, шляхом відшукання штучних доказів, створити картину виховання ОСОБА_14 в суворих умовах, з використанням фізичного насилля.

Наведене, на думку потерпілих, свідчить про неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність внаслідок незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, оскільки не були застосовані положення ст.67 КК України щодо визнання обтяжуючою обставиною спричинення тяжких наслідків, завданих злочином, а також внаслідок застосування закону, який не підлягає застосуванню, оскільки судом були застосовані положення ст.75 КК України за відсутності на те правових підстав.

З оскаржуваного вироку вбачається, що при призначені ОСОБА_7 покарання судом враховано тяжкість скоєного кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який свою вину не визнав, у вчиненому не розкаявся, суд врахував думку потерпілих, які наполягали суворо покарати обвинуваченого наполягаючи на тому, що їх син покінчив з життям саме у зв`язку зі злочинними діями обвинуваченого.

Разом з тим, положеннями ч.1 ст.337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Як вбачається з обвинувального акту, обвинуваченому ОСОБА_7 не ставилася в провину така обтяжуюча обставина, як спричинення тяжких наслідків. Натомість зазначено, що обставини, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання підозрюваного ОСОБА_7 під час досудового розслідування не встановлені.

Крім того, згідно диспозиції ст.189 КК України відповідальність за ч.2 настає, якщо вимагання, вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або службовою особою з використанням свого службового становища, або з погрозою вбивства чи заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, або з пошкодженням чи знищенням майна, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому. Однак, як вбачається з обвинувального акту, дії ОСОБА_7 кваліфікуються, як вимагання, тобто вимога передачі чужого майна з погрозою обмеження прав, свобод або законних інтересів потерпілого, розголошення відомостей, які потерпілий та його близькі родичі бажають зберегти у таємниці, вчиненому службовою особою з використанням свого службового становища. Тобто, така кваліфікуюча ознака, як заподіяння значної шкоди потерпілому, обвинуваченому ОСОБА_7 не інкримінується.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції не мав права враховувати тяжкі наслідки, на які посилаються потерпілі, оскільки вони не були інкриміновані обвинуваченому, а їх врахування могло призвести до порушення права на захист обвинуваченого.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 в іншій справі пред`явлено обвинувачення за ч.3 ст.120 КК України доведення до самогубства, вчинене щодо неповнолітнього, а тому дана обставина досліджуватиметься судом у іншому кримінальному провадженні.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції обґрунтовано не визнав в діях обвинуваченого такої обтяжуючої обставини, як спричинення тяжких наслідків, завданих злочином.

Разом з тим, в апеляційній скарзі потерпілі зазначили, що визначена вироком суду сума відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. є явно замалою та не може бути достатньою для відшкодування їх моральних страждань.

Проте, такі доводи потерпілих є необґрунтованими, оскільки визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції керувався засадами виваженості та справедливості, врахував усі обставини справи та обсяг спричиненої протиправними діями обвинуваченого моральної шкоди потерпілим.

Обвинувачений ОСОБА_7 в поданій апеляційній скарзі посилається на те, що в обґрунтування його вини фактично покладено один доказ, що вказує на його винуватість показання потерпілої ОСОБА_9 , який, на його думку, жодними об`єктивними даними не підтверджуються. Крім того вказав, що в якості обвинувальних доказів були розцінені показання свідків-очевидців ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які в дійсності спростовують обвинувачення, при цьому, взято до уваги показання потерпілого ОСОБА_10 та свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які безпосередньо не були присутні при здійсненні ним, начебто, протиправних дій.

Проте, такі доводи обвинуваченого спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що показання кожного із вказаних свідків є послідовними, логічними та взаємодоповнюючими, а в сукупності з іншими доказами по справі дають повне уявлення щодо обставин скоєного кримінального правопорушення.

Доводи ОСОБА_7 щодо істотних порушень при визнанні ОСОБА_10 потерпілим у даному кримінальному провадженні безпідставні, виходячи з наступного.

З положень ст.55 КПК України вбачається, що потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з чим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Вказаною нормою також передбачена можливість визнання особою потерпілою за її письмовою заявою, або у випадку, якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то слідчий, прокурор, суд має право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою.

Дослідженням матеріалів справи встановлено, що судом першої інстанції, при визнанні ОСОБА_10 потерпілим, з урахуванням поданої ним заяви про визнання потерпілим, яку суд розцінив як письмову згоду на залучення його потерпілим в даному кримінальному провадженні (том 7 а.с.61, 62-63) дотримано вимог ст.55 КПК України.

Не приймаються також до уваги апеляційні доводи обвинуваченого про неповноту судового розгляду, оскільки не було досліджено диски з інформацією, отриманою від оператора мобільного зв`язку, на яких містилася інформація щодо здійснення 10 телефонних дзвінків від ОСОБА_9 . ОСОБА_10 з райвідділу поліції, а з іншого боку, судом першої інстанції було допущено істотне порушення вимог ч.12 ст.290 КПК України, оскільки суд дослідив та поклав в основу обвинувального вироку, начебто, роздруківку телефонних розмов, зроблену представником потерпілих, яка взагалі не відкривалася ані стороні захисту, ані стороні обвинувачення, оскільки вказана роздруківка була долучена до матеріалів справи та сторони не були позбавлені можливості ознайомитися із її змістом (т.8 а.с. 9-11).

Разом з тим, з оскаржуваного вироку вбачається, що суд посилався саме на роздруківку телефонних дзвінків, якою підтверджувався факт здійснення ОСОБА_9 11 телефонних дзвінків своєму чоловіку, а не на інформацію щодо змісту телефонних розмов.

Вказані роздруківки були долучені до матеріали справи та сторони, за необхідності, не були позбавлені права та можливості ознайомитися з ними, заявивши відповідне клопотання до суду.

Разом з тим, апелянт висловив свою незгоду щодо наступних доказів, які, згідно вироку суду, підтверджують його винуватість, зокрема: висновок службового розслідування, який не має преюдиційного значення за аналогією із судовим рішенням та може застосовуватися винятково в межах трудових правовідносин (т.1 а.с.151-158); наказ про накладення дисциплінарних стягнень на окремих працівників Куп`янського МВ ГУМВС України в Харківській області (т.1 а.с.159-162); картка первинного обліку інформації, в якій містяться відомості про доставку 09 06 2015 року ОСОБА_14 до приймального відділення (т.1 а.с.239); витяг з кримінального провадження № 0001396 від 10 06 2015 року за ч.1 ст.309 КК України (т.1 а.с.235); повідомлення про початок досудового розслідування від 10 06 2015 року (т.1 а.с.237); заява ОСОБА_9 від 09 06 2015 року, в якій вона просить притягнути до кримінальної відповідальності молодого чоловіка на ім`я ОСОБА_22 , який схилив її сина вжити наркотичну речовину, що призвело до його отруєння та, відповідно, витяг з ЄРДР № 0001398 від 10 06 2015 року за вказаним фактом, попередня правова кваліфікація ч.2 ст.315 КК України (т.2 а.с.58,62); доручення слідчому ОСОБА_23 від 10 06 2015 року про проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні без позначення його номеру за ч.2 ст.315 КК України (т.2 а.с.60); протоколи огляду місця події від 09 06 2015 року (т.2 а.с. 64-67, 68-71); доручення слідчої ОСОБА_23 у порядку ст. 40 КПК України (т.2 а.с. 87); рапорт оперуповноваженого СБНОН ОСОБА_18 на ім`я начальника Куп`янського МВ ОСОБА_24 ; копія книги відвідувачів, в якій ОСОБА_9 та ОСОБА_14 розписалися про те, що прибуття та відбуття з ОВС 12 06 2015 року (т.2 а.с. 94-95, т.5 а.с. 229-239); протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 30 07 2015 року та від 27 08 2015 року (т.1 а.с. 71, 111-126); постанова про закриття кримінального провадження від 31 07 2015 року у зв`язку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України (т.3 а.с.19-20); постанова про закриття кримінального провадження від 13 08 2015 року у зв`язку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.315 КК України (т.3 а.с.93-94). Зазначені докази, на думку апелянта, не мають жодного відношення до обвинувачення та свідчать лише про факт вживання ОСОБА_14 наркотичних засобів і його намагання приховати той факт від правоохоронних органів, а тому вони є неналежними.

Колегія суддів приходить до висновку, що такі доводи обвинуваченого не заслуговують на увагу, оскільки кожен з вищевказаних доказів важливий для вірного та повного встановлення обставин скоєного кримінального правопорушення та досліджувався судом першої інстанції як кожен окремо, так і в сукупності, суд першої інстанції визнав їх достовірними, оскільки вони відповідають фактичним обставинам у справі, узгоджуються між собою, взаємодоповнюючи один одного, здобуті на досудовому розслідуванні з дотриманням порядку, встановленого кримінально-процесуальним законодавством і сумнівів в їх достовірності не викликають.

Щодо недопустимості та недостовірності висновку посмертної судово-психологічної експертизи №11971 від 31 01 2017 року, який, на думку обвинуваченого не має жодного відношення до його обвинувачення у висуванні протиправної вимоги щодо передачі 15 000 грн. 12 06 2015 року, а тому він є неналежним доказом, то суд першої інстанції розцінював його лише як ймовірну безпосередню причину реалізації суїцидального акту неповнолітнього ОСОБА_14 .

При цьому, судом прийнято до уваги, що ОСОБА_7 в іншому кримінальному провадженні повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.120 КК України, тобто у доведенні до самогубства неповнолітнього ОСОБА_14 і ця справа потребує подальшого розслідування та судового розгляду.

Доводи обвинуваченого про неповноту судового розгляду, яка проявилася в тому, що не всі докази, які містилися в матеріалах справи були досліджені під час судового розгляду безпідставні, спростовуються матеріалами справи, а також змістом оскаржуваного вироку, з якого вбачається, що судом першої інстанції надано детальну оцінку усім доказам по справі.

Посилання ОСОБА_7 на те, що заява ОСОБА_9 про вчинення злочину від 07 07 2015 року, яка стала приводом для початку кримінального провадження, є неналежним та недопустимим доказом, оскільки безпосереднім виконавцем тексту заяви є не ОСОБА_9 , а її чоловік ОСОБА_10 не заслуговують на увагу, оскільки заява хоч і була написана її чоловіком, який в подальшому також був визнаний судом потерпілим по даному кримінальному провадженню, проте, підписана особисто ОСОБА_9 , яка зазначила, що заява написана під диктовку її чоловіком, текст нею особисто прочитано, все записано вірно.

Також обвинувачений у поданій апеляційній скарзі вказує, що судом проігноровані його доводи щодо порушення його конституційних прав у зв`язку з проведенням щодо нього негласних слідчих розшукових дій. Зокрема зазначив, що ухвала слідчого судді апеляційного суду не відкривалася йому в порядку ст.290 КПК України та не досліджувалася взагалі під час судового розгляду.

Такі доводи не беруться колегією суддів до уваги, оскільки, як вбачається з оскаржуваного вироку, докази, отримані внаслідок проведення негласних слідчих розшукових дій визнані судом очевидно недопустимими, у зв`язку з чим суд не поклав в основу обвинувального вироку протоколи про наслідки проведення негласної слідчої (розшукової) дії: зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 23 09 2015 року, (т.3 а.с.108-115), та відомості, які містяться на дисках DVD-R реєстраційні номера 177, 178, 179 (т.3 а.с.111-113).

Зважаючи на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що кожний з доказів, про які вказує обвинувачений у апеляційній скарзі, визнаний і оцінений судом першої інстанції як належний та допустимий, а всі вони у сукупності, є достатніми та взаємопов`язаними для прийняття процесуального рішення.

Рішення про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, на думку колегії суддів, встановлена згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року), а тому підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, за обставин, викладених ОСОБА_7 , не вбачається.

Посилання апелянта на невідповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження при задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 в розмірі 50 000 грн. моральної шкоди, оскільки остання ніколи не спричинялася ним ОСОБА_9 необґрунтовані, оскільки неправомірні дії ОСОБА_7 виразилися у застосуванні до потерпілої та її сина психологічного тиску, який мав на потерпілу значний негативний емоційний вплив, внаслідок чого вона зазнала значних душевних страждань.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції правильно дійшов висновок щодо факту заподіяння моральної шкоди ОСОБА_9 та, враховуючи майновий стан обвинуваченого, виходячи із засад розумності, виваженості, та справедливості, оцінив спричинену потерпілій моральну шкоду в 50 000 грн., оскільки розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її збагачення.

Щодо інших доводів апелянтів які, на думку колегії суддів, не мають прямого відношення до розслідуваної та розглянутої справи слід зазначити про наступне.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Тому інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів, які досліджували районним судом та яким надана детальна оцінка, викладена у оскаржуваному рішенні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного вироку, не вбачається. Тому судове рішення є законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки відповідає вимогам ст.370 КПК України.

Враховуючи наведене, підстав для задоволення вимог апеляційних скарг обвинуваченого та потерпілих, при перевірці кримінального провадження в апеляційному порядку колегія суддів не встановила, а тому вважає за необхідне вирок районного суду залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілих без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 25 04 2019 року щодо ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілих, - залишити без задоволення.

Касаційна скарга на дане судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ ______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4