Справа № 573/1616/19
Провадження №1-кп/573/152/19
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2019 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області у складі:

головуючої судді: ОСОБА_1 ,

з участю секретаря: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

адвоката: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопілля кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 06 квітня 2019 року за № 0000155 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Горобівка Білопільського району Сумської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не працюючого, не одруженого, із професійно-технічною освітою, студента 2 курсу СУМДУ, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не інвалід, раніше не судимий,

за ст. 335 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до картки медичного огляду призовника на збірному пункті ІНФОРМАЦІЯ_2 від 11 грудня 2018 року ОСОБА_4 на підставі ст. 83 б, ст. 64 г графи І Розкладу хвороб Положення про військову лікарську експертизу, затвердженого наказом міністра оборони України № 402 від 14 серпня 2008 року, зі змінами до Положення, затвердженим наказом міністра оборони України № 193 від 23 березня 2017 року, визнаний придатним до військової служби.

Згідно із протоколом військово-лікарняної комісії № 21 від 20 грудня 2018 року ОСОБА_4 визнаний придатним до проходження військової служби в лавах Збройних сил України, тобто військовозобов`язаний.

Всупереч вимогам Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», Указу Президента України № 22/2019 від 30 січня 2019 року « Про звільнення в запас військовослужбовців строкової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 219 році», ОСОБА_4 , будучи достовірно обізнаним про проведення на території України призову на строкову військову службу до Збройних сил України, 11 березня 2019 року, перебуваючи у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_3 , з метою ухилення від призову на строкову військову службу, відмовився отримувати повістку з роз`ясненням та вимогою на призов на строкову військову службу, всупереч п. 8 ст. 15 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» із зобов`язанням прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 на зазначений час, а саме на 08.00 год. 01 квітня 2019 року, без поважних на те причин до збірного пункту не прибув, тим самим ухилився від призову на строкову військову службу.

Внаслідок вчинення умисних протиправних дій, які виразились в умисному ухиленні від призову на строкову військову службу, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 335 КК України.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, дав покази, які відповідають фактичним обставинам, викладеним в обвинувальному акті та описовій частині вироку. Зокрема пояснив, що відповідно до картки медичного огляду призовника, він визнаний придатним до військової служби. Так, 11 березня 2019 року, перебуваючи у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою ухилення від призову на строкову військову службу, відмовився отримувати повістку з роз`ясненням та вимогою на призов на строкову військову службу, із зобов`язанням прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 на зазначений час, а саме на 08.00 год. 01 квітня 2019 року. Без поважних на те причин до збірного пункту не прибув, тим самим ухилився від призову на строкову військову службу. Свою провину у скоєному визнає та щиро розкаюється.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, відповідно до яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

При цьому встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 та інші учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, тому у суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позицій. Також судом учасникам судового провадження роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Враховуючи викладене, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу останнього, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті та описовій частині вироку суду, доведена повністю.

Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ст. 335 КК України, тобто ухилення від призову на строкову військову службу.

Призначаючи ОСОБА_4 вид та міру покарання, суд на підставі ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості скоєного ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості, його особу та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї, його матеріальний стан, тощо.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 згідно із ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття, оскільки він критично оцінив вчинений ним злочин, своєю поведінкою під час судового провадження прагнув зменшити негативні наслідки своєї протиправної поведінки, активне сприяння розкриттю злочину, оскільки він правдиво повідомив про обставини вчинення злочину.

Відповідно до довідки Білопільської міської ради, ОСОБА_4 за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на даний час навчається на другому курсі денного відділення Сумського Державного університету, про що повідомив у судовому засіданні особисто, що також підтвердив прокурор.

Обставин, що згідно ст. 67 КК України обтяжували б покарання ОСОБА_4 у судовому засіданні не встановлено.
Тому суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченої та запобіганню вчинення нею нових злочинів.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Отже, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, з урахуванням принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, спрямованих на виправлення, виховання та соціальну реабілітацію засудженого.
Приймаючи таке рішення, суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004).

Вимога додержання справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, які відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, якою гарантовано право кожного при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Зокрема, у п. 113 рішення у справі «Коваль проти України» від 19 жовтня 2006 року (заява №65550/01) ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість «будь-якого кримінального обвинувачення».

Таким чином, враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, враховуючи особу обвинуваченого, який на сьогодні є студентом другого курсу денного відділення СУМДу та його молодий вік, характеристику за місцем проживання, щире розкаяння у вчиненому злочині, з урахуванням наведених вище пом`якшуючих обставин у їх сукупності та відсутності обтяжуючих обставин, суд дійшов висновку, що необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання, призначене із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді штрафу.
На переконання суду, призначене покарання достатнє для виправлення та перевиховання ОСОБА_4 відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання.

У кримінальному провадженні процесуальні витрати відсутні.

Кримінальним правопорушенням збитки не заподіяні, цивільний позов по даному кримінальному провадженню не заявлений.

Питання про речові докази необхідно вирішити у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Під час досудового розслідування запобіжний захід відносно ОСОБА_4 у рамках даного кримінального провадження не обирався. За результатами судового розгляду кримінального провадження підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу суд також не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 335 КК України, і призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу на користь державни у розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Речовий доказ: особову справу призовника ОСОБА_4 , що зберігається у матеріалах кримінального провадження № 0000155 повернути до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду через Білопільський районний суд Сумської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя