КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/2124/2019 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України Суддя-доповідачОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та прокурора відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_7 на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 03 травня 2019 року у кримінальному провадженні № 0000994 щодо обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

ОСОБА_6 , громадянки України, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, отримала вищу освіту, незаміжня, тимчасово не працює, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

за участю: прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ірпінського міського суду Київської області від 03 травня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено їй покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладенням на неї обов`язків, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 76 КК України.

Цим же вироком відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_6 , треті особи: ПАТ «СанІнБев Україна», ПрАТ «СК «Провідна», про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Судом у вироку вирішені питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Суд у вироку визнав доведеним, що ОСОБА_6 23 травня 2018 року близько 10 год. 30 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «Skoda Fabia», державний номерний знак, НОМЕР_1 , рухалась по другорядній дорозі, по вул. Мінеральна в м. Ірпені Київської області, в напрямку перехрестя з вул. Соборна, яка є головною дорогою. На перехресті цих вулиць вона порушила вимоги пунктів 2.3(б), 12.1, 16.11 Правил дорожнього руху України, не надала перевагу автомобілю марки «Chevrolet Aveo», державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі під керуванням ОСОБА_11 , що призвело до зіткнення автомобілів, внаслідок чого пасажирка автомобіля марки «Chevrolet Aveo» ОСОБА_10 зазнала тілесних ушкоджень у вигляді струсу головного мозку, закритого перелому хірургічної шийки та великого горбика правої плечової кістки, що відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеність вини у вчиненні кримінального правопорушення, просить вирок Ірпінського міського суду Київської області від 03 травня 2019 року змінити в частині призначеного покарання та призначити їй за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, не призначаючи при цьому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

За доводами обвинуваченої суд першої інстанції при призначенні покарання не дотримав вимог ч. 2 ст. 50, ст. 61 КК України, а тому призначив їй занадто суворе покарання. Апелянт звертає увагу на те, що судом не були встановлені обставини, які обтяжують покарання, в той же час обставинами, що пом`якшують покарання визнані щиросердне розкаяння та визнання вини в повному обсязі, відшкодування потерпілій частини витрат, оскільки іншу частину має відшкодувати страхова компанія, а також активне сприяння слідству у розкритті злочину.

Вказує, що покарання у виді обмеження волі, навіть із застосуванням ст. 75 КК України, значно вплине на її життя, побут та соціальні зв`язки, при тому, що вона незаміжня, самостійно виховує неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і не має інших джерел доходу, ніж її праця. До того ж суд першої інстанції, призначивши їй покарання у виді обмеження волі, не виконав вимог ст. 61 КК України, відповідно до яких покарання у виді обмеження волі не застосовується до жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років.

Звертає також увагу на те, що вона вперше притягується до кримінальної відповідальності, не притягувалась раніше до адміністративної відповідальності, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має міцні соціальні зв`язки. А сукупність усіх обставин по справі та дані про її особу свідчать про те, що вона заслуговує на менш суворе покарання, а саме, у виді штрафу.

Щодо додаткового покарання, то обвинувачена зазначає, що її робота нерозривно пов`язана з керуванням транспортним засобом і позбавлення її спеціального права призведе до втрати роботи, а також суттєво ускладнить її побут в частині виховання дитини.

В апеляційній скарзі прокурор відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_7 , не оспорюючи висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання, просить вирок Ірпінського міського суду Київської області від 03 травня 2019 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати виною за ч. 1 ст. 286 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4 250 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

За доводами прокурора наявність в обвинуваченої ОСОБА_6 на утриманні неповнолітньої доньки, ІНФОРМАЦІЯ_3 , унеможливлює відповідно до ч. 3 ст. 61 КК України застосування до неї такого виду покарання, як обмеження волі. Отже суд при призначенні покарання неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

З урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, даних, які характеризують особу обвинуваченої, прокурор вважає необхідним та достатнім призначення ОСОБА_6 покарання у виді штрафу у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік.

Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

Заслухавши доповідь судді; пояснення захисника та обвинуваченої, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченої та частково підтримали апеляційну скаргу прокурора; пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та частково підтримав апеляційну скаргу обвинуваченої; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченої; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило середньої тяжкості тілесне ушкодження потерпілому, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам провадження та підтверджений представленими у справі доказами, які досліджувалися судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, ніким із учасників судового провадження не оспорюється, а тому й не перевіряється колегією суддів, виходячи з положень ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції, виходячи з апеляційних доводів обвинуваченої та прокурора, в частині призначення ОСОБА_6 покарання, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Санкцією ч. 1 ст. 286 КК України за вчинення цього злочину передбачено покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Як убачається зі змісту вироку, вирішуючи питання про вид та міру покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 необережного кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до категорії злочинів невеликої тяжкості; взяв до уваги відомості про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, працює, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину - доньку ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; за відсутності обставин, які б обтяжували покарання, визнав обставинами, які його пом`якшують, - визнання вини та щире каяття у скоєному, наявність на утриманні малолітньої дитини; врахував також ту обставину, що обвинувачена частково відшкодувала потерпілій витрати, пов`язані з перевезенням пошкодженого автомобіля.

Отже суд дійшов висновку, що ОСОБА_13 слід призначити основне покарання у виді обмеження волі та додаткове - у виді позбавленням права керувати транспортними засобами, а також вважав можливим застосувати положення ст. 75 КК України до основного покарання.

Між тим, встановивши, що на утриманні в обвинуваченої перебуває дитина віком до 14 років, що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_3 ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо якої обвинувачена не позбавлена батьківських прав, суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 основне покарання у виді обмеження волі, залишивши поза увагою вимоги ч. 3 ст. 61 КК України, відповідно до яких покарання у виді обмеження волі не застосовується до жінок, що маютьдітей вікомдо чотирнадцятироків.
Таким чином суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, про що обґрунтовано вказують в апеляційних скаргах як обвинувачена, так і прокурор.

У той же час колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 відповідно до вимог ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням. Обвинувачена та прокурор просять в апеляційних скаргах призначити ОСОБА_6 більш м`який вид покарання - штраф. Проте звільнення від відбування покарання у виді штрафу статтею 75 КК України не передбачено, а призначення більш м`якого виду покарання, від відбування якого особу не може бути звільнено з підстав, передбачених ст. 75 КК України, і яке буде підлягати реальному виконанню, у даному випадку, є погіршенням становища обвинуваченої, отже вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині покарання з постановленням за правилами ст. 420 КПК України апеляційним судом у цій частині нового вироку.

Що стосується доводів обвинуваченої про необґрунтоване призначення їй судом першої інстанції додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то вони є непереконливими.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання, яке в даному випадку є факультативним, суд врахував як особу обвинуваченої, так і обставини кримінального правопорушення, яке сталося внаслідок грубого порушення ОСОБА_6 п. 16.11 Правил дорожнього руху України у звичайній дорожній обстановці, а тому рішення про доцільність призначення додаткового покарання, на думку колегії суддів, є обґрунтованим.

До того ж, врахувавши сукупність усіх обставин у провадженні, з якими обвинувачена пов`язує свої апеляційні вимоги, суд першої інстанції призначив додаткове покарання у мінімальному розмірі, передбаченому законом України про кримінальну відповідальність, за вчинене нею кримінальне правопорушення.

При цьому доводи обвинуваченої у скарзі про те, що її робота пов`язана з керуванням транспортним засобом, автомобіль вона використовує у власних цілях, возить дитину до школи і на тренування, тобто позбавлення права керувати транспортними засобами, серед іншого, також ускладнить для неї пошук роботи, бо на цей час вона тимчасово не працює, не заслуговують на увагу, оскільки такі обставини ніякими доказами не підтверджені, отримана обвинуваченою освіта та спеціальність не пов`язані з необхідністю керування транспортними засобами, водночас суспільна небезпека від можливих наслідків порушення Правил дорожнього руху України значно перевищує особисті інтереси обвинуваченої.

Враховуючи наведене, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України підлягає скасуванню з постановленням за правилами ст. 420 КПК України апеляційним судом у цій частині нового вироку.

При ухваленні вироку щодо ОСОБА_6 в частині покарання та вирішуючи питання про його вид та розмір, з огляду на апеляційні прохання щодо основного покарання, колегія суддів, виходячи з вимог ст. 65 КК України, враховує, що обвинувачена вчинила злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту невеликої тяжкості з необережною формою вини, його наслідки у виді спричинення потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень та конкретні обставини вчинення, дані про особу винної, яка вперше притягується до кримінальної відповідальності та не притягувалася до адміністративної відповідальності, тимчасово не працює, самостійно виховує малолітню дитину та не отримує додаткових коштів для її забезпечення, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, характеризується в цілому позитивно.

Не встановивши обставин, які обтяжують покарання, колегія суддів враховує обставини, що його пом`якшують, а це визнані судом першої інстанції: щире каяття у скоєному та визнання вини, наявність на утриманні малолітньої дитини.

З огляду на викладене, враховуючи положення ч. 3 ст. 61 КК України та беручи до уваги майновий стан обвинуваченої, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання за вчинений нею злочин у виді штрафу в мінімальному розмірі з позбавленням права керувати транспортними засобами, як це визначив суд першої інстанції, на строк один рік, оскільки саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження нових злочинів.

За таких обставин, апеляційні скарги обвинуваченої та прокурора підлягають частковому задоволенню. При цьому підстав для скасування вироку та визнання ОСОБА_6 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, як про це просить прокурор, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_7 та апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 задовольнити частково

Вирок Ірпінського міського суду Київської області від 03 травня 2019 року стосовно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати.

ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України призначити покарання у виді штрафу в розмірі 200 (двохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 (три тисячі чотириста) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

У решті вирок Ірпінського міського суду Київської області від 03 травня 2019 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанціїпротягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

_________________ __________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4