ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/195/19Головуючий по 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа № 690/151/19 Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України Доповідач в апеляційній інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:
головуючого-суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря прокурора обвинуваченого ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0001199 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ватутінського міського суду Черкаської області від 08.05.2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 14.11.2007 Ватутінський міським судом Черкаської області за ч.1 ст. 190 КК України до штрафу 510 гривень;

- 12.08.2008 Звенигородським районним судом Черкаської області за ч.1 ст.321 КК України до 2 років позбавлення волі, звільнений від відбуття покарання на підставі ст.75 КК України строком на один рік;

- 24.01.2009 Ватутінським міським судом Черкаської області за ст. 185 ч.1, ст.186 ч.2 КК України остаточно визначено до відбуття покарання 3 роки 6 місяців позбавлення волі,

- 12.06.20013 Ватутінським міським судом Черкаської області за ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 190, ч.1 ст. 263. ч.2 ст.186. ч. 1 ст.70 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі, 27.03.2017 звільнений по відбуттю строку покарання, судимість у встановленому законом порядку не знята та не погашена , -

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, до 4 років позбавлення волі.
Вирішена доля речових доказів відповідно до ст.. 100 КПК України.

в с т а н о в и л а :

Вироком Ватутінського міського суду Черкаської області ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він, 28.10.2017 близько 17 години, перебуваючи неподалік будинку, що розташований по АДРЕСА_2 та знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, з метою заволодіння чужим майном, наніс удар рукою в обличчя ОСОБА_8 , від чого потерпілий упав на землю, після чого відкрито викрав мобільний телефон марки «Нокіа 222» імей: 1 № НОМЕР_1 , 2 № НОМЕР_2 вартістю 450 гривень, який належить останньому, спричинивши ОСОБА_8 матеріальних збитків на вказану суму.

Не погождуючись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить пом`якшити призначене покарання. Вказує, що його не було ознайомлено з матеріалами кримінального провадження по закінченню досудового розслідування. При призначенні покарання судом не було враховано, що він одружений, проживає разом з бабусею та дружиною, яка є інвалідом 3 групи, перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, його стан здоров`я наявність захворювань ОСОБА_9 , ВІЧ інфікований. Також не враховано, позицію прокурора, який просив призначити покарання із застосуванням ст.. 75 КК України, потерпілий по даній справі до нього не має жодних претензій.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляційну скаргу в повному обсязі, просив застосувати відносно нього положення ст. 75 КК України; думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечила проти задоволення апеляційних вимог, та просила вирок місцевого суду залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Вказаним вимогам закону вирок міського суду відповідає.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який він засуджений, відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на доказах, досліджених судом в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, та ніким з учасників судового провадження не оспорюється.

Дії ОСОБА_7 за ч.2 ст. 186 КК України судом першої інстанції кваліфіковані вірно.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про суворість призначеного йому покарання та необхідність призначення покарання з застосуванням вимог ст. 75 КК України не знайшли свого обґрунтованого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому до задоволення не підлягають, виходячи з наступного.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 міський суд достатньо виконав вимоги ст. 50, 65, 66, 67 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України, є злочином середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який характеризується посередньо, раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, з врахуванням обставини, що пом`якшує покарання щире каяття та обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, обґрунтовано призначив ОСОБА_7 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст. 186 КК України, у виді 4 років позбавлення волі.

Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, та призначення покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, як того просить останній у своїй апеляційній скарзі, оскільки обвинувачений раніше неодноразово судимий за вчинення умисних, корисливих злочинів, судимості в установленому законом порядку не зняті та не погашені, після відбуття покарання за попереднім вироком суду, майже через 7 місяців знову вчинив новий умисний, корисливий злочин, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення, тому його виправлення можливе лише при призначенні покарання у виді реального позбавлення волі, яке,крім того, призначено судом першої інстанції в мінімальному розмірі санкції ч. 2 ст. 186 КК України.

Переконливих доводів про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого злочину і особі засудженого внаслідок суворості в апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено, в зв`язку з чим вважати його занадто суворим колегія суддів підстав не вбачає.

Посилання обвинуваченого на те, що при призначенні йому покарання судом першої інстанції не було враховано те, що він одружений, дружина є інвалідом 3 групи, він перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, його стан здоров`я наявність захворювань ОСОБА_9 , ВІЧ інфікований, є необгрунтованими, оскільки матеріали кримінального провадження вказаних даних не містять, а обвинуваченим підтверджуючих документів не надано, як суду першої такі апеляційної інстанції. В матеріалах кримінального провадження наявна довідка Ватутінської міської лікарні про перебування ОСОБА_7 на «Д» обліку у лікаря нарколога Ватутінської міської лікарні з діагнозом Синдром опіоїдної залежності, що було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання.
Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він не був ознайомлений слідчим з матеріалами кримінального провадження є безпідставними, оскільки відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування, доданого до обвинувального акта, у розділі «Проведені в ході досудового розслідування процесуальні дії» зазначено про надання підозрюваному доступу до матеріалів кримінального провадження 25.01.2018 з 15-00 до 16-00 години (а.м. 5)
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду даного кримінального провадження міським судом, які б слугували підставою для скасування чи зміни вироку суду, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлений щодо ОСОБА_7 вирок є законним і обґрунтованим, а підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Керуючись ст. 405, ч.1 п.1 ст. 407, ст.ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Ватутінського міського суду Черкаської області від 08 травня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді