ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2132/19 Справа № 192/425/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №000135, №0000247, №0000305 за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2019 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Радянка Солонянського району Дніпропетровської області, громадянина України, одруженого, не працюючого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця і громадянина України, не працюючого, неодруженого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 04 січня 2017 року вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді 150 годин громадських робіт,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
В с т а н о в и л а:

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2019 року:
ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 185 КК України у виді 1 року позбавлення волі; за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, призначено ОСОБА_9 покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного йому покарання з іспитовим строком 2 роки.
ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання з іспитовим строком 2 роки.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_9 та ОСОБА_7 визнано винними за наступних обставин.
Так, обвинувачений ОСОБА_9 24 лютого 2017 року близько 23.00 години, заходячись на території домоволодіння АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_10 , де він допомагав по господарству та мав вільний доступ до господарських побудов, розташованих на території вказаного домоволодіння, керуючись раптово виниклим умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу зайшов до господарської побудови, звідки таємно викрав два газові балони об`ємом по 50 л кожен, вартістю 350 гривень за один балон, а всього на загальну суму 700 гривень, заповнені газом по 21 літр в кожному, вартістю 11 гривень 15 копійок за один літр газу, на загальну суму 468 гривень 30 копійок, котрі належать ОСОБА_10 , після чого з викраденим майном з місця скоєння злочину зник, чим наніс потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 1168 гривень 30 копійок.
Обвинувачений ОСОБА_7 25 лютого 2017 року близько 08 години 30 хвилин вступив у попередню змову, направлену на таємне викрадення чужого майна з обвинуваченим ОСОБА_9 . Після чого, обвинувачений ОСОБА_7 25 лютого 2017 року близько 09.00 години, діючи за попередньою змовою з обвинуваченим ОСОБА_9 , реалізуючи свій спільний злочинний умисел, із корисливих мотивів з метою особистої наживи, знаходячись на території домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_10 , при цьому маючи доступ до вказаної території домоволодіння, таємно, повторно, викрали алюмінієвий бідон, ємкістю 40 л., б/в, без пошкоджень, вартістю 450 гривень, що належить ОСОБА_10 , який знаходився на території подвір`я біля будинку, після чого з місця скоєння кримінального правопорушення зникли, чим завдали потерпілій матеріальну шкоду на суму 450 гривень, розпорядившись викраденим на розсуд.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, обвинувачений ОСОБА_9 21 березня 2017 року о 15.00 годині, знаходячись в будинку ОСОБА_11 , розташованого по АДРЕСА_2 , побачив мобільний телефон, достовірно знаючи, що вказаний телефон належить ОСОБА_11 , та який останній залишив без свого нагляду. При цьому, у обвинуваченого ОСОБА_9 виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, а саме вказаного мобільного телефону марки «Самсунг», модель Е2121В, imei: НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_11 який він визначив як об`єкт свого злочинного посягання.
Реалізуючи свій злочинний умисел, обвинувачений ОСОБА_9 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, із корисливим мотивів, з метою особистої наживи здійснив таємне викрадення (крадіжку) мобільного телефону «Самсунг», модель Е2121В, imei: НОМЕР_1 , вартістю 275 гривень, який належить ОСОБА_11 , після чого, з місця скоєння злочину з викраденим майном зник та в подальшому розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 275 гривень.
Перший заступник прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_8 не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 23.05.2019 року щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_7 змінити в частині розподілу процесуальних витрат у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначити в резолютивній частині вироку, що судові витрати на залучення експерта для проведення судової товарознавчої експертизи №701 від 02.03.2017 року на користь держави стягнути з ОСОБА_9 та ОСОБА_7 по 85 гривень з кожного. В іншій частині вирок суду залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що, не заперечуючи доведеність вини обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_7 у скоєнні ними кримінального правопорушення, не оскаржуючи фактичних обставин злочину, місця, часу, способу його вчинення та інших обставин, вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині розподілу процесуальних витрат у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, на кого мають бути покладені процесуальні витрати, і в якому розмірі. Це питання вирішується судом незалежно від того, чи реалізували учасники кримінального провадження право заявити клопотання про визначення грошового розміру процесуальних витрат, оскільки це входить до предмету доказування у кримінальному провадженні (п. 3 ст. 91 КПК України). Проте судом першої інстанції ухвалено обвинувальний вирок та не визначено розмір процесуальних витрат, які мають бути компенсовані кожним обвинуваченим в рівних долях, та вказано у резолютивній частині вироку, що судові витрати у розмірі 170 грн. на користь держави слід стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_9 та ОСОБА_7 .

Заслухавши суддюдоповідача, думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просила її задовольнити, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який не заперечували проти задоволення даної апеляції, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляції, колегія суддів прийшла до наступного висновку.
Виходячи із вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів перевіряє судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.
Як убачається з вироку суду, судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_7 було здійснено на підставі положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
При цьому, суд першої інстанції дотримався вимог норм ч. 3 ст. 349 КПК України, допитав обвинуваченого, і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оскаржувались.
На підставі викладеного, колегія суддів, відповідно до ст. 404 ч. 1 КПК України, не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які не оскаржувались і стосовно яких, відповідно до вимог ст. 349 КПК України, докази не досліджувались.
Кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 185, ч.2 ст. 185 КК України та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України в апеляційній скарзі прокурором також не оскаржується.
Так, суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом чітко дотримано ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Разом з тим, обговорюючи доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів находить їх такими, які ґрунтуються на вимогах закону.
Серед завдань кримінального провадження, передбачених у ст. 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.
З цією вимогою кореспондуються вимоги ч. 1 ст. 370 КПК України про ухвалення компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Ухвалюючи вирок, суд першої інстанції повинен вирішити питання, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі. Це питання вирішується судом незалежно від того, чи реалізували учасники кримінального провадження право заявити клопотання про визначення грошового розміру процесуальних витрат, оскільки це входить до предмету доказування у кримінальному провадженні (п. 3 ст. 91 КПК України).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 118 КПК України, до процесуальних витрат відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку стягуються з обвинуваченого на користь держави. При цьому суд, враховуючи майновий стан обвинуваченого, за власного ініціативою або за його клопотанням має право своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати процесуальних витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату процесуальних витрат на визначений строк.
Частиною 2 ст. 122 КПК України регулюється порядок здійснення залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ.
Відповідно до п. 11 Інструкції про порядок і розміри компенсації (відшкодування) витрат та виплати винагороди особам, що викликаються до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 710 від 01.07.1996, науково - дослідницькі установи судової експертизи проводять судову експертизу по кримінальних справах і справах про адміністративні правопорушення за рахунок засобів, передбачених у державному бюджеті України на відповідний рік на проведення судових експертиз.
У ч. 2 ст. 124 КПК визначено обов`язок стягнення з обвинуваченого витрат, пов`язаних із залученням експертів, який реалізується в окремій нормі щодо їх розподілу при ухваленні вироку.
Так, згідно з п. 13 ч. 1, ч. 3 ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі, якщо обвинувачуються декілька осіб суд вирішує питання, зазначені в цій статті, окремо щодо кожного обвинуваченого. Відповідно до ст. 126 КПК України, питання щодо процесуальних витрат вирішується судом у вироку, який підлягає обов`язковому виконанню, зокрема, в частині їх стягнення.
При цьому солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначаються рішення про відшкодування процесуальних витрат.
Крім того, згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» № 11 від 07.07.1995 року у справі, в якій засуджено декількох осіб, судові витрати мають визначатися в певних частках з урахуванням ступеня вини та майнового стану кожного із засуджених.
Крім того, вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.02.2019 року у справі №51-5168км18, а відповідно до ч.6 ст.13 Закону України Про судоустрій і статус суддів №1402-VІІІ від 02.06.2016 року, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм.
Таким чином, відповідно до положень глави 8 КПК України встановлено принцип дольової відповідальності при стягненні процесуальних витрат відповідно до положень глави 8 КПК України. У тому разі, якщо винуватими буде визнано декілька осіб, суд зобов`язаний визначити, в якому розмірі повинні бути стягнені ці витрати з кожного, враховуючи при цьому ступінь вини та майновий стан засуджених.
Проте в порушення зазначених вимог кримінального процесуального закону Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, ухвалюючи щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_7 обвинувальний вирок, не визначив розмір процесуальних витрат, які мають бути компенсовані кожним обвинуваченим в рівних долях, вказавши у резолютивній частині вироку, що судові витрати у розмірі 170 гривень на користь держави слід стягнути з ОСОБА_9 та ОСОБА_7 солідарно.
Так, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції зокрема є, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
За вимогою п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції має можливість змінити вирок суду першої інстанції у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора підлягають задоволенню, а вказаний вирок підлягає зміні у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Суттєві порушення процесуального закону, які б потягли за собою безумовне скасування судового рішення в цілому, не встановлені.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_8 - задовольнити.
Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 23.05.2019 року, яким засуджено ОСОБА_9 за ч.1. ст. 185, ч.2 ст.185 КК України та ОСОБА_7 за ч.2 ст. 185 КК України в частині розподілу процесуальних витрат - змінити.
Стягнути з ОСОБА_9 на користь держави витрати за проведення судової товарознавчої експертизи №701 від 02.03.2017 року у розмірі 85 (вісімдесят п`ять) гривень.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення судової товарознавчої експертизи №701 від 02.03.2017 року у розмірі 85 (вісімдесят п`ять) гривень.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

_______________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4