Ухвала
іменем України
22 жовтня 2019 року

м. Київ
справа №592/1139/16
провадження №51-4388 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 грудня 2018 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року,
встановив:
За вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 грудня 2018 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Сум, визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК) із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією всього належного йому майна, крім житла.

Цивільний позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 у солідарному порядку 11 573 грн на відшкодування моральної шкоди; з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 - 573 грн на відшкодування матеріальної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_5 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржуються.
Як установив суд першої інстанції, ОСОБА_4 1 вересня 2016 року близько 22:50, перебуваючи разом зі своїми знайомими ОСОБА_7 (провадження щодо якого закрито у зв`язку зі смертю, далі інша особа) та ОСОБА_5 неподалік магазину «Сонечко» на вул. Горького, 23 у м. Сумах, помітив раніше незнайомого їм ОСОБА_6 , при цьому в нього виник умисел на вчинення нападу на останнього з метою заволодіння його особистим майном. З цією метою ОСОБА_4 запропонував своїм знайомим учинити розбійний напад на ОСОБА_6 , на що останні погодилися. Цього ж дня близько 22:55, перебуваючи на східцях поблизу Будинку культури, що на пл. Горького, 5 у м. Сумах, ОСОБА_4 підбіг ззаду до ОСОБА_6 та ударив його кулаком лівої руки в ділянку лівого ока, після чого обійшов потерпілого та, перебуваючи обличчям до нього, завдав ще одного удару кулаком правої руки у те ж саме місце, від чого ОСОБА_6 втратив рівновагу та присів. У цей час усі втрьох почали завдавати останньому ударів ногами по тулубу та голові, а коли він від ударів перехилився через парапет і впав на газон, продовжили наносити йому ударів по всьому тілу, заподіявши потерпілому легких тілесних ушкоджень, у тому числі й таких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Під час нападу, відчувши супротив зі сторони ОСОБА_6 по відношенню до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 зірвав рюкзак з речами, який знаходився за спиною потерпілого, та разом з іншими співучасниками втік з місця злочину, заволодівши майном потерпілого на загальну суму 3044 грн.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 28 серпня 2019 року змінив указаний вирок у частині призначення покарання ОСОБА_5 та зарахування йому у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення, в іншій частині залишивши вирок без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Аргументуючи свої вимоги, засуджений зазначає, що викладені в судових рішеннях події злочину не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Стверджує, що судові рішення постановлено без урахування всіх обставин справи, а висновки судів про доведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, не ґрунтуються на досліджених доказах. Вказує, що докази, покладені в основу обвинувального вироку жодним чином не підтверджують факту наявності попередньої домовленості між ним, ОСОБА_5 та іншою особою про вчинення нападу, а тому вважає, що кваліфікуюча ознака вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб підлягає виключенню з обвинувачення. На думку засудженого, суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів його апеляційної скарги про порушення вимог закону допущені судом першої інстанції при розгляді справи, не дав цим доводам належної оцінки і, не навівши жодного мотиву, безпідставно залишив його апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін. Вважає, що рішення апеляційного суду не є достатньо обґрунтованим та вмотивованим, постановленим без додержання вимог ст. 419 КПК.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 , та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Як убачається зі змісту касаційної скарги засудженого, суть наведених у ній доводів фактично зводиться до його незгоди із правильністю оцінки доказів, наданої судом та встановленими фактичними обставинами справи. У своїй касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить надати доказам у справі іншу оцінку, ніж ту, яку дали суди нижчих інстанцій,тоді як перевірки цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.

Засуджений вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно кваліфікували його дії за ч. 2 ст. 187 КК, оскільки між ним, ОСОБА_5 та іншою особою не було попередньої змови про вчинення злочину.

Як убачається з наданої до касаційної скарги копії вироку, у цій справі фактичні обставини були встановлені місцевим судом, який зробив свій висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, на підставі фактично встановлених даних, які було з`ясовано під час дослідження доказів у судовому засіданні та оцінено судом відповідно до ст. 94 КПК.
Так, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що вина засудженого ОСОБА_4 у вчиненні цього злочину підтверджується: показаннями допитаних у судовому засіданні 27 листопада 2017 року самого ОСОБА_4 , який вину у вчиненому визнав повністю, а 2 лютого 2018 року змінив свої показання, обвинувачених ОСОБА_5 та іншої особи, потерпілого ОСОБА_6 ;протоколами проведення слідчих експериментів за участю обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , іншої особи, потерпілого ОСОБА_8 , а також протоколами огляду місця події від 2 вересня 2016 року біля будинку АДРЕСА_1 , пред`явлення особи для впізнання; заявою від потерпілого про вчинення правопорушення; висновками судово-медичної експертизи від 19 вересня 2016 року, додаткової судово-медичної експертизи від 29 листопада 2016 року і товарознавчої експертизи № 19/119/9-3/3319 е від 23 вересня 2016 року.
Висловлена засудженим у касаційній скарзі незгода з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є обґрунтуванням порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону.
Наведені у касаційній скарзі доводи ОСОБА_4 про те, що між ним та іншими співучасниками злочину не було попередньої домовленості про вчинення нападу, а тому з обвинувачення слід виключити таку кваліфікуючу ознаку, як вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, були предметом ретельної перевірки в суді першої інстанції та обґрунтовано визнані судом безпідставними.
Зокрема, суд установив, що хоча ОСОБА_4 після зміни своїх показань, в яких він визнав свою вину повністю, в подальшому заперечував у судових засіданнях про існування домовленості між ним та іншою особою на заволодіння майном потерпілого ОСОБА_6 , однак ці твердження були спростовані доказами, дослідженими в судовому засіданні, зокрема показаннями самого ОСОБА_4 , який підтвердив, що він повідомив ОСОБА_5 та іншій особі про намір заволодіти речами потерпілого шляхом вчинення розбійного нападу. Також суд установив, що ОСОБА_5 та інша особа, дотримуючись попередньої домовленості з ОСОБА_4 , разом завдавали ударів ОСОБА_6 , що підтверджується показаннями обвинувачених, потерпілого та висновками судово-медичних експертиз. При цьому суд визнав, що вчинення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та іншою особою умисних дій, спрямованих на негайне вилучення майна потерпілого із застосуванням фізичного насильства, підтверджується як показаннями потерпілого ОСОБА_6 , так і показаннями засуджених, а також протоколами слідчих експериментів проведених за їхньою участю та за участю іншої особи.
Таким чином, місцевий суд, встановивши фактичні обставини справи, які були з`ясовані під час дослідження доказів у судовому засіданні та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_4 умисних дій, що виразилися в нападі з метою заволодіння майном потерпілого ОСОБА_6 на суму 3044 грн. поєднаним із застосуванням насильства, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчиненим за попередньою змовою групою осіб,та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 187 КК.

Доводи засудженого в касаційній скарзі про невідповідність ухвали суду апеляційної інстанції вимогам ст. 419 КПК є безпідставними. Як убачається зі змісту цієї ухвали, наведені засудженим в апеляційній скарзі доводи були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який надав на них вичерпні відповіді та належним чином обґрунтував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких цю апеляційну скаргу було залишено без задоволення.
Зокрема, апеляційний суд встановив, що допитаний в суді першої інстанції 27 листопада 2017 року ОСОБА_4 у присутності свого захисника підтвердив, що він заздалегідь, до початку вчинення нападу на потерпілого, повідомив обвинуваченому ОСОБА_5 та іншій особі про свій намір побити потерпілого та забрати в нього речі. При цьому апеляційним судом правильно було звернуто увагу на те, що подальші дії ОСОБА_5 та іншої особи, які виразилися в спільному побитті потерпілого, а також у вказівці останніх ОСОБА_4 на те, щоб він хапав сумку і біг, спостереження ОСОБА_5 та іншої особи за діями ОСОБА_4 , який забрав рюкзак потерпілого та перевіряв його вміст, а також їх мовчазна згода з такими діями вказують на досягнення між цими особами домовленості до початку вчинення злочину, а саме про спільне його вчинення.
Обґрунтовуючи своє рішення апеляційний суд також вірно зазначив про те, що слідчі експерименти, проведені з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та іншою особою, жодним чином не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_4 інкримінованого злочину за попередньою змовою групою осіб.
Окрім цього, доводи засудженого ОСОБА_4 в апеляційній скарзі про надання ним показань у суді першої інстанції щодо повідомлення ОСОБА_5 та іншої особи про намір заволодіти майном потерпілого ОСОБА_6 лише на прохання працівника прокуратури, який обіцяв, що суд призначить йому покарання не пов`язане з позбавленням волі, також були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції та вмотивовано визнані неспроможними.
Спростовуючи ці доводи, апеляційний суд у своєму рішенні вказав, що ОСОБА_4 2 лютого 2018 року в судовому засіданні стверджував, що вказана розмова з працівником прокуратури мала місце у грудні 2017 року, тоді як показання про визнання своєї вини останній надав 27 листопада 2017 року у присутності свого захисника в суді першої інстанції.
Ухвала апеляційного суду за своїм змістом відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК, у ній наведено відповідні обґрунтування і мотиви, якими керувався суд при поставленні рішення.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність оспорюваних судових рішень і вмотивованість їх висновків з питань істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, ОСОБА_4 у касаційній скарзі не навів, і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається.
З огляду на викладене касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Враховуючи наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюзасудженого ОСОБА_4 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 грудня 2018 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3