Справа № 567/686/19
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2019 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

з участю

прокурора ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000152 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.М"якоти Ізяславського району Хмельницької області, громадянина України, з середня освітою, не одруженого, не працюючого, жителя АДРЕСА_1 , інваліда ІІ групи, раніше не судимого

у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України

встановив:

в ніч на 23 квітня 2018 року, ОСОБА_5 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, керуючись корисливим мотивом з метою власного збагачення, шляхом відчинення хвіртки проник на територію подвір`я де проживає потерпілий ОСОБА_4 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , скориставшись тим, що за ним ніхто не спостерігає, таємно, через відчинені вхідні двері проник у підсобне приміщення за вищевказаною адресою, звідки викрав велосипед марки «ММВЗ» вартістю 541,67 грн., що належав ОСОБА_4 .
В подальшому, ОСОБА_5 покинув територію господарства потерпілого, привласнив викрадений ним велосипед та розпорядився ним на власний розсуд.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України винним себе визнав повністю, підтвердив, що вчинив злочин за обставин, у спосіб та час, вказані в обвинувальному акті.

Показав, що в нічний час 23.04.2018, перебуваючи за місцем свого проживання, у нього виник умисел на викрадення велосипеда, що належить ОСОБА_4 . З цією метою, він пішов до господарства ОСОБА_4 та, відчинивши хвіртку, зайшов на територію його подвір"я, де біля житлового будинку побачив велосипед. Після чого ОСОБА_5 вивів велоипед з подвір"я та заховав його у кущах на протилежній вулиці.
На наступний день ОСОБА_5 продав викрадений ним велосипед ОСОБА_7 за 300 грн., які витратив на власні потреби.
У вчиненому розкаюється та обіцяє виправитись. Попросив вибачення в потерпілого.

В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 пояснив, що він проживає в м.Острог та йому належить велосипед марки «ММВЗ», який він придбав близько 10 років тому. Вказав, що приблизно за пів року до крадіжки замінив у даному велосипеді колеса. Вказаний велосипед зберігався в приміщенні сараю (літньої кухні) на території його господарства, ворота до його господарства були замкнені на засув. Зазначив, що 23.04.2018 о 07:30 год., зайшовши в підсобне приміщення свого господарства, він виявив відсутність вказаного велосипеда, після чого звернувся в поліцію. Вказує, що на даний час велосипед йому повернуто.
При призначенні покарання погоджується з думкою прокурора про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням.
Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно висновку експерта №3.2.-379/18 від 10.05.2018 встановлено, що ринкова вартість з урахуванням фізичного зносу велосипеда марки "ММВЗ" станом на 23.04.2018 могла становити 541,67 грн.

Відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Виходячи з засади співмірності, призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

При призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого і зокрема те, що відповідно до ст. 12 КК України обвинуваченим скоєно тяжкий злочин, санкція якого передбачає визначений вид покарання позбавлення волі.
Беручи до уваги особу обвинуваченого ОСОБА_5 , суд враховує, що він по місцю проживання характеризується позитивно.

Згідно довідки до акта огляду МСЕК №0191049, довідки №133 КЗ "Острозька ЦРЛ" вбачається, що ОСОБА_5 є інвалідом ІІ групи довічно та перебуває на "Д" обліку в психіатричному кабінеті.
Відповідно до змісту досудової доповіді, складеної Острозьким районним сектором філії Державної установи «Центр пробації» у Рівненській області вбачається, що ОСОБА_5 за місцем проживання характеризується позитивно, офіційно не працює, перебуває на «Д» обліку в психіатричному кабінеті з діагнозом помірна розумова відсталість. З врахуванням інформації, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та низький ризик небезпеки для суспільства, орган пробації вважає, що виправлення особи обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.

Відповідно до ст.66 КК України, суд враховує, що обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Відповідно до ст.67 КК України, обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_5 не встановлено.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Ця функція потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, і за змістом якої суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, суд, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини провадження, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Так, згідно з вимогами ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З врахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення та запобігання вчиненню інших злочинів, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах нагляду за ним та постійного контролю за його поведінкою з боку уповноваженого органу з питань пробації, та вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст.75, 76 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Одночасно, при визначенні тривалості іспитового строку суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, виду і строку призначеного покарання, обставин, що характеризують особу обвинуваченого, середовище, в якому він перебуває та вважає за необхідне встановити його строком на 1 рік.

При цьому, судом встановлено, що згідно висновку судово-психіатричного експерта №23/19 від 22.01.2019 ОСОБА_5 станом на 22.04.2018 та 23.04.2018 страждав на легку розумову відсталість (F70 за міжнародною класифікацією хвороб 10 перегляду).
Під час вчинення інкримінованого йому суспільно небезпечного діяння ОСОБА_5 не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_5 на даний час не здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. До ОСОБА_5 рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру у виді амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.
Зауважень з приводу належності та допустимості вказаного висновку судово-психіатричного експерта № 23/19 від 22.01.2019 року, суду не надходило.
Отже, даний висновок експерта вказує, що ОСОБА_5 перебував у стані обмеженої осудності і відповідальність за скоєне у такому стані настає на загальних підставах з урахуванням положень ч.2 ст.20 КК України.
В судовому засіданні учасники судового розгляду вважають за необхідне застосувати щодо ОСОБА_5 примусові заходи медичного характеру.
Відповідно до вимог ст.20 КК України, підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення злочину, через наявний у неї психічний розлад не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дій та керувати ними. Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Приписами ч.2 ст.504 КПК України встановлено, що суд ухвалюючи вирок, може врахувати стан обмеженої осудності як підставу для застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.93 КК України, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили злочини у стані обмеженої осудності.

Положеннями ч.2 ст.94 КК України передбачено, що надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку може бути застосовано судом стосовно особи, яка страждає на психічні розлади і вчинила суспільно-небезпечне діяння, якщо особа за станом свого психічного здоров`я не потребує госпіталізації до психіатричного закладу.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», надання в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги застосовується щодо осіб, які мають психічні розлади, наявність яких є критерієм обмеженої осудності (ч.1 ст.20, ч.2 ст.94 КК України). Своєрідність зазначеної психіатричної допомоги полягає в тому, що вона надається обмежено осудним у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду.

Відповідно до п. 8 зазначеної постанови, така допомога може надаватися особам незалежно від виду призначеного їм покарання, якщо воно пов`язане з позбавленням волі, то здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру покладається на медичну службу кримінально-виконавчих установ, а якщо не пов`язане, - на психіатричні заклади охорони здоров`я за місцем проживання засуджених.

Окрім того, суд звертає увагу й на те, що у п. 6 постанови № 7 від 03.06.2005 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що враховуючи те, що згідно зі ст. 20 КК особа, визнана обмежено осудною, підлягає кримінальній відповідальності. Визнано правильною практику тих судів, які, отримавши на розгляд кримінальну справу з обвинувальним висновком та визнавши під час судового розгляду, що злочин вчинено в стані обмеженої осудності особою, яка внаслідок загострення наявного у неї психічного розладу потребує застосування примусових заходів медичного характеру, постановлюють обвинувальний вирок і при призначенні засудженому покарання враховують його психічний стан як пом"якшуючу покарання обставину з одночасним застосуванням примусового заходу медичного характеру у виді амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування покарання.
Отже, судом встановлено, що обвинувачений вчинив злочин у стані обмеженої осудності, що є підставою, одночасно із призначенням покарання для вирішення питання щодо застосування до нього примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Таким чином, з огляду на стан психічного здоров`я ОСОБА_5 , керуючись ст.93, 94 КК України, суд вважає за можливе застосувати покарання до обвинуваченого та одночасно, врахувавши його обмежену осудність, застосувати примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем проживання.

При вирішенні питання про відшкодування процесуальних витрат пов`язаних з проведенням експертиз, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1, 2 ст.122 КПК України, витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про залучення спеціаліста, перекладача чи експерта. Залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України. Згідно ч.2 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що витрати на проведення судової експертизи по даному кримінальному провадженню становлять 572 грн., а відтак суд приходить до висновку про наявність фактичних та правових підстав для стягнення з обвинуваченого зазначених витрат.

Вирішуючи питання про речові докази суд керується вимогами п.5 ч.9 ст.100 КПК України, згідно якої при вирішенні питання про долю речових доказів і документів, гроші, цінності та інше майно, які були об`єктом кримінального правопорушення, повертаються законним володільцям.

Цивільний позов потерпілим не заявлено.

На підставі статей 2, 84-89, 100, 118, 124, 370-371, 373-374 КПК України

засудив:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік.

Покласти на ОСОБА_5 , відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Застосувати до ОСОБА_5 примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем його проживання.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави витрати, пов`язані з проведенням експертизи в розмірі 572 грн.

Речові докази у справі велосипед марки «ММВЗ», вважати повернутим потерпілому ОСОБА_4 .

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Острозького районного судуОСОБА_1