Постанова

Іменем України
05 вересня 2019 року

м. Київ
справа № 750/5662/17
провадження № 51-66 км 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2018 року у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000130, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.185 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 березня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік 6 місяців та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати у провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2018 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він 05 січня 2017 року у вечірній час, проник до офісного приміщення, яке розташоване у АДРЕСА_2 , звідки викрав комп`ютерну техніку, комплектуючі до неї та обігрівач настінний, що належали спеціалізованій комунальній установі «Молодіжний центр праці при Департаменті сім`ї, молоді та спорту» Чернігівської обласної державної адміністрації, спричинивши своїми діями матеріальну шкоду на загальну суму 11460 гривень.
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що апеляційний суд всупереч приписів ст. 419 КПК проігнорував доводи прокурора щодо безпідставності застосування до ОСОБА_6 положень ст.75 КК України. На думку сторони обвинувачення тяжкість вчиненого злочину, обставини його вчинення, а також негативні дані про особу засудженого, не давали суду підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, що призвело до призначення засудженому покарання, яке є явно несправедливим, через м`якість.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні вимоги касаційної скарги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.
Мотиви суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оскаржуються. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.
Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого, у контексті ст. 414 КПК України, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Положеннями ст.75 КК України передбачено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.
Касаційні доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та безпідставність звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК Українине заслуговують на увагу.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні ОСОБА_6 покарання, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дотримався положень статей 50, 65 КК України, дійшов висновку про необхідність звільнення засудженого від відбування покарання на підставі ст. 75 цього Кодексу, що, на думку суду, є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення винного та запобігання вчиненню нових злочинів.
Судом враховано ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, кількість та вартість викраденого майна, те, що шкода відшкодована в повному обсязі, що свідчить про бажання засудженого виправити наслідки вчиненого,відсутність претензій з боку потерпілих, останні не наполягали на реальному позбавленні волі. Крім того, взято до уваги дані про особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно, на спеціальних обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має вищу освіту, його вік, сімейний стан, наявність на утриманні малолітньої дитини та матері-інваліда, тобто він має міцні родинні зв`язки, які виступають соціально стримуючими чинниками. Враховано досудову доповідь, відповідно до якої ризик його небезпеки для суспільства низький, орган пробації вважає можливим його виправлення без ізоляції від суспільства. Обставини, що обтяжують покарання відсутні. Разом з цим, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 суд обґрунтовано визнав - добровільне відшкодування завданої шкоди.
З урахуванням наведеного та практики Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку ОСОБА_6 після постановлення судових рішень, те, що він протягом більше двох років після вчиненого злочину інших протиправних дій не вчиняв, майже сплинув визначений іспитовий строк, чим фактично досягнута мета покарання, колегія суддів дійшла висновку, що судами вірно прийнято рішення про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд вважає, що саме таке покарання відповідає тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через м`якість немає.
Ухвала суду апеляційної інстанції містить вичерпні відповіді на усі доводи скарги прокурора, є законною, обґрунтованою та вмотивованою, адже в повній мірі відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
З огляду на викладене та керуючись статтями 434, 436, 438, 441,442 КПК України, Суд вважає, що касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без зміни.
З цих підстав Суд ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_7