Житомирський апеляційний суд
Справа №281/128/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.199 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №281/128/19 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Лугинського районного суду Житомирської області від 22 серпня 2019 року,
в с т а н о в и в:
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, а своїм рішенням змінити обвинуваченому ОСОБА_8 міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт за постійним місцем проживання. При цьому, не заперечуючи проти застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, однак, вважає, що до обвинуваченого слід застосувати запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі, а саме домашній арешт, оскільки обвинувачений має постійне місце проживання в с.Пояски Олевського району Житомирської області, де проживає разом із своєю похилого віку матір`ю та малолітньою дочкою, які знаходяться без коштів, необхідних для проживання. Зазначає, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_8 , прокурором не було наведено жодного конкретного факту, що доводить існування істотних ризиків. Звертає увагу на те, що обвинувачений після оголошення ухвали апеляційного суду Житомирської області про обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по даному кримінальному провадженню, перебував в приміщенні суду і саме тому, що ніхто йому не сказав, що він повинен робити далі, він залишив приміщення суду і поїхав до місця проживання його матері та дитини в с.Піски Олевського району. При цьому, перебуваючи на волі, обвинувачений незаконного впливу на свідків в кримінальному провадженні не чинив, від органів досудового розслідування не переховувався, працював по добичі бурштину до його затримання. Підсумовуючи наведене, наголошує, що відсутні підстави вважати, що станом на час розгляду клопотання існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на які вказує прокурор у клопотанні. Крім того, зазначає, що в даному кримінальному провадженні відсутні докази у вчинені ОСОБА_8 інкримінуємого йому злочину.

Згідно оскарженої ухвали Лугинського районного суду Житомирської області від 22 серпня 2019 року, задоволено клопотання прокурора Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_9 про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, на 60 днів, тобто до 20 жовтня 2019 року включно.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, яка просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №281/128/19, в провадженні Лугинського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження №0000476 від 12.07.2017 відносно ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_8 знаходиться під вартою з моменту затримання 11.12.2018. Строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено 10.01.2018, 10.01.2019, 05.02.2019, 07.03.2019, 03.05.2019 та 25.06.2019. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 перебуває в провадженні суду першої інстанції з 13.02.2019.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як встановлено апеляційним судом та, що знайшло своє підтвердження і у відповідних матеріалах провадження №281/128/19, 22.08.2019 в судовому засіданні Лугинським районним судом, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора ОСОБА_9 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого (а.п.9-11). В цьому ж судовому засіданні було розглянуто усне клопотання адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 на більш м`який.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та правильно прийшов до висновку про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.

При цьому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 та доводи адвоката, підтримані в судовому засіданні обвинуваченим, щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.

Вирішуючи зазначені клопотання як прокурора, так і сторони захисту, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

При цьому, зважає апеляційний суд і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_8 тяжкого правопорушення, пов`язаному з умисним заподіянням тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, вчинене способом, що має характер особливого мучення, що спричинило смерть потерпілої, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, вказують на обґрунтованість застосування саме запобіжного заходу у виді тримання під вартою останнього.

При цьому, дані про особу обвинуваченого, у тому числі й те, що останній має постійне місце проживання, де проживає разом із своєю похилого віку матір`ю та малолітньою дочкою, хоча останнє спростовано матеріалами провадження, як і факт неофіційного працевлаштування ОСОБА_8 , на думку апеляційного суду не можуть, в цьому випадку, бути тими беззаперечними стримуючими факторами котрі переконливо забезпечать належну процесуальну поведінку обвинуваченого в разі зміни останньому запобіжного заходу на більш м`який, на що наголошує адвокат в своїй апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції зважає і на той факт, що ОСОБА_8 після оголошення ухвали апеляційного суду Житомирської області від 13.10.2017 про обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишив приміщення суду, зник, був оголошений в розшук (а.п.12) та тривалий час перебував в розшуку.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції перевірив доводи адвоката щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання продовження строку дії запобіжного заходу ОСОБА_8 .

При цьому, матеріали провадження не містять переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та в ході апеляційного розгляду останнім та його захисником не доведені.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції що в разі зміни міри запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, а саме домашній арешт, на чому наполягає адвокат в скарзі, може призвести до спроб обвинуваченого переховуватись від суду (перебував у розшуку в цьому ж провадженні), перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином (незаконно впливати на свідків, які судом ще не допитані) та вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Таким чином, вирішуючи клопотання, як прокурора про продовження строку тримання під вартою, так і адвоката обвинуваченого щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винним, дані про особу обвинуваченого, який обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, що спричинило смерть потерпілої, та відповідно наявність передбачених ст.177 КПК ризиків переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, тому дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою останнього та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону, та винесене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Лугинського районного суду Житомирської області від 22 серпня 2019 року, якою продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 20 жовтня 2019 року включно, без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :