ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1861/19 Справа № 183/2349/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової падати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000001109 січня 2018 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Голубівка Новомосковського району Дніпропетровської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2019 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України закрито у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Згідно з висунутим обвинуваченням 06 січня 2018 року ОСОБА_7 з території домоволодіння АДРЕСА_2 , який належить його батькові ОСОБА_8 , умисно таємно з корисливого мотиву викрав належне останньому майно, заподіявши потерпілому майнової шкоди на загальну суму 1365 грн. 24 коп.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Дніпропетровської області, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги аргументує тим, що 11 січня 2019 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами, яким п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК України виключено, і, відповідно, кримінальні правопорушення, передбачені ст. 185 КК України, виключено з переліку кримінальних проваджень, що здійснюються у формі приватного обвинувачення. Вказує на безпідставне, всупереч вимогам ст. 5 КПК України, закриття судом першої інстанції кримінального провадження у зв`язку з відмовою ОСОБА_8 від обвинувачення, оскільки потерпілий подав таку заяву 14 травня 2019 року.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні висловив доводи на підтримання апеляційної скарги і просив її задовольнити.
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце апеляційного розгляду, однак в судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь в апеляційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до суду від них не надходило.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, які не оспорювалися в апеляційній скарзі, не перевіряються. Тому суд апеляційної інстанції виходить з того, що було встановлено вироком районного суду.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Постановляючи ухвалу про закриття кримінального провадження, суд першої інстанції керувався тим, що в підготовчому судовому засіданні потерпілий подав заяву про відмову від обвинувачення та закриття кримінального провадження, яке відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК України (у редакції норми станом на час вчинення діяння, досудового розслідування та звернення до суду з обвинувальним актом) належало до таких, що здійснюються у формі приватного обвинувачення.

Положенням п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК України (у редакції, чинній до 10 січня 2019 року) було визначено, що кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінального правопорушення, передбаченого, в тому числі й ст. 185 КК України, якщо воно вчинене іншим близьким родичем потерпілого.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК України близьким родичем, зокрема, є син.

Законом України від 06 грудня 2017 року № 2227-VIII «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», який набрав чинності 11 січня 2019 року, внесено зміни до КПК та виключено п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК України.

Загальне правило щодо дії кримінального процесуального закону в часі відповідно до ч. 1 ст. 5 КПК передбачає, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Вирішуючи питання про правомірність закриття судом першої інстанції цього кримінального провадження, розпочатого за процедурою приватного обвинувачення, при тому, що на момент подачі до суду заяви потерпілого про відмову від обвинувачення таке кримінальне правопорушення було виключено з обсягу поняття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, слід виходити із загальних положень КПК з урахуванням завдань кримінального провадження, засад верховенства права та диспозитивності, а також дотримуючись балансу публічних та приватних інтересів і загальної справедливості судового провадження.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №288/1158/16 вказано на те, що «критерієм розмежування кримінальних проваджень у формі приватного та публічного обвинувачення є зумовлене характером і наслідками протиправного діяння співвідношення публічного і приватного інтересу як об`єктів кримінально-правового захисту. Від такого співвідношення залежать передбачені законом способи вирішення конфлікту між винним і потерпілим, у тому числі можливість його розв`язання без застосування заходів кримінальної репресії.

Системний аналіз приписів ч. 4 ст. 26, п. 7 ч. 1 ст. 284 та ст. 477 КПК України з урахуванням наведених положень у постанові Великої Палати Верховного Суду свідчить, що волевиявлення потерпілого у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення є вирішальним у питаннях щодо початку та припинення (закриття) такого провадження. Виникнення у потерпілого права відмови від обвинувачення у такому провадженні нерозривно пов`язане із моментом реалізації початку досудового розслідування, і кримінальним процесуальним законом не передбачено можливості обмеження названого права потерпілого в цьому провадженні. Суд апеляційної інстанції наголошує на недопустимості розриву реалізації положень засади диспозитивності, закріплених у ч. 4 ст. 26 КПК України.

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom) від 23 вересня 1998 року (п.54) ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія».

Отже, позбавлення потерпілого ОСОБА_8 під час судового провадження наявного в нього з початку кримінального провадження у формі приватного обвинувачення права на відмову від обвинувачення шляхом звуження поняття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення (виключення п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК України) не відповідатиме принципу правової визначеності як складової вимоги верховенства права.

Крім того, суд зважає й на ту обставину, що згідно з обвинувальним актом, інкримінованим ОСОБА_7 діянням завдано шкоди виключно потерпілому ОСОБА_8 .

У постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 149/3394/18 вказано на те, що в умовах аналізованих змін кримінального процесуального закону з урахуванням вищенаведеного і вимог ч. 1 ст. 8 КПК України про те, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а є обґрунтованим надання пріоритету застосування положень ст. 8, ч. 4 ст. 26 КПК України перед приписами ч. 1 п. 5 КПК України.

Виходячи з вищенаведеного апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо закриття цього кримінального провадження на підставі відмови потерпілого від обвинувачення (п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України), а доводи прокурора у поданій апеляційній скарзі про протилежне є неспроможними.

Разом з тим суд, як убачається з матеріалів кримінального провадження, розглянув заяву потерпілого ОСОБА_8 про відмову потерпілого від обвинувачення за відсутності потерпілого ОСОБА_8 , при цьому судом не було вжито всіх можливих заходів до забезпечення участі потерпілого в судовому засіданні. Будь-які дані про отримання останнім повідомлення про день та час розгляду провадження судом у матеріалах провадження відсутні.
Відповідно до ч. 2 ст. 318 КПК України судовий розгляд здійснюється у судовому засіданні з обов`язковою участю сторін кримінального провадження, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У судове засідання викликаються потерпілий та інші учасники кримінального провадження.
Відповідно до ч. 3 ст. 56 КПК України під час судового провадження в будь-якій інстанції потерпілий, зокрема, має право бути завчасно повідомлений про час і місце судового розгляду, брати участь у судовому провадженні.

Відповідно до ст. 325 КПК України якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду.

Як вбачається з матеріалів провадження заява потерпілим ОСОБА_8 була подана у судове засідання, яке відбулося 14 травня 2019 року, а розглянуто та постановлено оскаржувану ухвалу 17 травня 2019 року за відсутності потерпілого ОСОБА_8 , при цьому судом не було вжито всіх можливих заходів до забезпечення участі потерпілого в судовому засіданні.

Як слідує з журналу судового засідання від 17 травня 2019 року та аудіозапису вказаного судового засідання судом першої інстанції не ставилося на обговорення учасників провадження питання про розгляд провадження за відсутності потерпілого та взагалі не зазначалось чи було останньому відомо про дату та час розгляду провадження і чи можливо розглядати провадження за його відсутності.

У зв`язку з цим судом першої інстанції не було з`ясовано у потерпілого ОСОБА_8 чи є його позиція добровільною, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу або позгроз чи будь-яких інших обставин, чи розуміє він наслідки закриття провадження щодо ОСОБА_7 .

Таким чином, судом першої інстанції не було забезпечено права потерпілого на доступ до правосуддя, не створено необхідних умов для використання інших прав, наданих як стороні процесу, і не забезпечено рівності прав сторін у судовому розгляді, чим порушено право на захист потерпілого та засади кримінального провадження, визначені у КПК України.

Реалізуючи та дотримуючись загальних процесуальних засад кримінального провадження, наведених у главі 2 КПК України, апеляційний суд дійшов висновку про наявність допущених судом першої інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне й обгрунтоване судове рішення, що відповідно до вимог статей 412 і 415 КПК України є підставою для скасування вироку суду щодо ОСОБА_7 та призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області задовольнити.
Ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2019 року щодо ОСОБА_7 про закриття у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвалу набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4