Постанова
іменем України
02 жовтня 2019 року
м. Київ
справа № 576/1179/15-к
провадження № 51-3275км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора прокуратури Сумської області ОСОБА_6 , який брав участь у суді апеляційної інстанції, на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 грудня 2017 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року щодо
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Соснівка Глухівського р-ну Сумської обл., жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
виправданого у зв`язку з недоведеністю наявності в його діях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1ст. 190, ч. 4ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 369Кримінального кодексу України (далі КК), та
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця с. Струга Новоушицького р-ну Хмельницької обл., жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
виправданого у зв`язку з недоведеністю наявності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 369 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 грудня 2017 року у зв`язку з недоведеністю наявності у діях складу цих кримінальних правопорушень ОСОБА_7 виправдано за ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 369 КК, ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 369 КК.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року вирокмісцевого суду залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачено у вчиненні шахрайства та закінченому замаху на підбурювання до давання неправомірної вигоди службовій особі, а ОСОБА_8 у закінченому замаху на підбурювання до давання неправомірної вигоди службовій особі за таких обставин. ОСОБА_7 у січні 2015 року, займаючи посаду головного спеціалістадержавного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Сумської області відділу екологічного та радіологічного контролю на митній території Сумської області Державної екологічної інспекції (далі ДЕІ) в Сумській області, будучи службовою особою, з метою заволодіння чужим майном шляхом обману, повідомив ОСОБА_8 , який, будучи службовою особою, займав посаду начальника поста екологічного контролю «Катеринівка» зазначеного відділу, неправдиву інформацію про те, що якщо останній та інші працівники цього поста бажають надалі працювати на своїх посадах, то кожному з них необхідно сплачувати щомісячно грошові кошти з розрахунку 300 грн за кожну відпрацьовану зміну службовим особам ДЕІ в Сумській області, при цьому він усвідомлював, що жодні отримані грошові кошти він не буде передавати службовим особам, а залишить їх собі та підбурював ОСОБА_8 до надання неправомірної вигоди службовим особам.

02 лютого 2015 року, не знаючи про злочинні наміри ОСОБА_7 , ОСОБА_8 повідомив інспектора поста екологічного контролю «Катеринівка» відділу екологічного та радіологічного контролю на митній території Сумської області ДЕІ в Сумській області ОСОБА_9 про те, що якщо останній бажає і надалі працювати на цьому посту і не бути нікуди переведеним, йому необхідно сплатити грошові кошти з розрахунку 300 грн за кожну відпрацьовану ним зміну в лютому 2015 року, чим підбурив останнього до давання неправомірної вигоди службовим особам ДЕІ в Сумській області.
02 березня 2015 року близько 09:50 ОСОБА_8 , поблизу будинку № 34 на вул. Озерній у м. Глухові, реалізовуючи злочинний умисел, отримав від ОСОБА_9 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів в сумі 2700 грн, про те передати їх ОСОБА_7 не встиг, оскільки неправомірні дії фіксувалися працівниками правоохоронних органів. Того ж дня близько 19:52, ОСОБА_7 знаходячись на вул. Путивльській, 96 у тому ж місті, реалізовуючи злочинний умисел, одержав від ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 2700 грн.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь в апеляційному провадженні, ОСОБА_6 (далі прокурор), покликаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржувані ним судові рішення та призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що місцевий суд не надав належної оцінки доказам сторони обвинувачення та неправильно встановив фактичні обставини кримінальних правопорушень, що призвело до безпідставного виправдування обвинувачених. Стверджує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), оскільки апеляційний суд належно не перевірив доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення, змістовних відповідей на них не надав та не дослідив доказів відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК. Також, на думку прокурора, апеляційний суд порушив вимоги ст. 94 КПК щодо безпосередності оцінки доказів у кримінальному провадженні. Зазначає, що оскільки місцевий суд не допитав свідка ОСОБА_10 , чим викликав сумнів у неупередженості головуючого судді ОСОБА_11 , прокурор заявив останньому відвід, який, на його думку, було розглянуто з порушенням кримінального процесуального законодавства.
На касаційну скаргу прокурора надійшли заперечення від ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_12 , у яких вони не погоджуються з викладеними доводами прокурора, вважають вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду законними та просять залишити оскаржувані прокурором судові рішення без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 касаційну скаргу сторони обвинувачення підтримала в повному обсязі.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Статтею 370 КПК визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Статтею 373 КПК встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, отриманих незаконним шляхом (недопустимих доказах), а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Стаття 86 КПК передбачає, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 92 КПК на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні в справі «Капо проти Бельгії» від 13 січня 2005 року зауважив, що в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом з огляду на п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.
Крім того, у своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази. Під час оцінкидоказів суд має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (див. рішення у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року).
За статтею 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
З матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд дотримався вимог ч. 6 ст. 22 цього Кодексу, створив необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав.
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій,з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. Частиною 2 цієї статті передбачено, що при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Вказаних вимог закону суд апеляційної інстанції при перегляді вироку місцевого суду дотримався.
Дослідивши зібрані у цьому провадженні докази, суд першої інстанції дійшов висновку про виправдання ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1ст. 190, ч. 4ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 369КК, та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 369КК, у зв`язку з недоведеністю вчинення ними кримінальних правопорушень, у якихїх обвинувачено.
Так, із кримінального провадження вбачається, що прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, не погоджуючись із виправдувальним вироком щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій не погоджувався зі встановленими місцевим судом фактичними обставинами кримінального провадження і просив скасувати виправдувальний вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Апеляційний суд, перевіривши матеріали кримінального провадження за доводами прокурора в апеляційній скарзі, дійшов висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість виправдувального вироку щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , тобто визнав, що вирок судом першої інстанції ухвалено відповідно до вимог статтей 370, 374 КПК, навівши в своїй ухвалі докладні мотиви на спростування доводів прокурора в апеляції.
Сторона обвинувачення, на підтвердження винуватості ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 369 КК та ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 369 КК (під час судового розгляду)покликалась на відомості, отримані за результатаминегласних слідчих (розшукових) дій (далі НСРД), зокрема магнітні носії інформації з записом аудіо-, відеоконтролю особи, протоколи про результати аудіо-, відеоконтролю особи (стенограми розмов між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , останнім та ОСОБА_7 ), протоколи про результати контролю за вчиненням злочину, протоколи освідування особи, грошових коштів, вручених ОСОБА_9 тощо.
Утім, під час судового розгляду, що тривав понад чотири роки, фактів неповного дослідження доказів не встановлено, навпаки, докази як сторони обвинувачення, так і сторони захисту було ретельно досліджено.
Одночасно є сумнівними доводи прокурора щодо порушення судом безпосередності оцінки доказів.
Згідно зі ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ у цьому провадженні з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийнявши відповідне процесуальне рішення.
Про неправильно оцінені докази у провадженні, як про це зазначає прокурор у скарзі, стверджувати не можна, оскільки це є суто оціночним твердженням. Суд, визнавши докази допустимими/недопустимими, має обґрунтовано пояснити це у судовому рішенні, що і було ним зроблено в оскарженому до касаційного суду вироку.
Мотивуючи рішення, суд зазначив, що досудове розслідування в цьому кримінальному провадженні здійснено з істотним порушенням вимог КПК, унаслідок чого деякі докази не можуть визнаватися допустимими.
Так, місцевий суд визнав, а апеляційний суд погодився, що такийдоказ, як протокол освідування є недопустимим, оскільки юридична підстава проведення такої слідчої дії була прийнята прокурором ще до фактичного затримання обвинувачених ідо того, як вони набули статусу підозрюваних. Крім того, під час цієї слідчої дії, на адресу ОСОБА_8 було висловлено слідчим «погрозу про застосування насильства щодо нього», що є недопустимим з огляду на практику ЄСПЛ, зокрема на рішення у справі «Яллох проти Німеччини», в якому зазначено, що хоча поводження, якому піддали заявника, не мало особливих ознак, характерних для катувань, але з урахуваннямобставин справи таке поводження сягало мінімального рівня жорстокості, на який поширюється дія ст. 3 Конвенції, згідно з якою,нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
Апеляційний суд також зазначив про недопустимість отриманих доказів, внаслідок проведення НСРД, оскільки матеріали кримінального провадження з обвинувальним актом надійшли до суду 02 червня 2015 року, а постанови про проведення контролю за вчиненням злочину від 27 лютого та 02 березня 2015 року стороні захисту були надані для ознайомлення 23 листопада 2016 року, а суду 14 грудня 2016 року, тобто після спливу значного часу. Сторона обвинувачення не надала підтвердження про неможливість представити їх для ознайомлення стороні захисту в момент закінчення досудового розслідування.
Одночасно апеляційний суд зазначив, що лист Апеляційного суду Сумської області від 28 жовтня 2016 року № 8426/01-09/16 не підтверджує законності проведення органами досудового розслідування НСРД, оскільки зі змісту встановлено лише дати прийняття ухвал слідчого судді та строки їх дій, проте не встановлено таких фактів, як: номер провадження, в якому повинні здійснюватися такі дії, злочин розслідування, особу, стосовно якої вирішено провести НСРД, що, на думку Суду, є правомірним і законним рішенням.
Доводи, викладені у касаційній скарзі прокурора, щодо не вирішення питання про заявлений відвід прокурором ОСОБА_13 судді ОСОБА_11 не заслуговують на увагу та спростовуються наявними в матеріалах кримінального провадження відомостями, зокрема, як вбачається з ухвали Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 20 листопада 2017 року, суддею ОСОБА_14 було розглянуто заявлений прокурором відвід відповідно до вимог статтей 35, 81 КПК та сумніву у колегії Суддів не викликає.
Таким чином, як видно з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції дослідив зібрані у ньому докази в їх сукупності, а апеляційний суд перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, забезпечивши сторонам кримінального провадження передбаченіКПК умови для реалізації їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, та обґрунтовано виправдав ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 369 КК і ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 369 КК, визнавши недоведеним, що в діях обвинувачених наявний склад цих кримінальних правопорушень.
Крім того, суд дослідив показання потерпілого ОСОБА_9 , які є єдиним доказом і який подано стороною обвинувачення в підтримку того, що ОСОБА_8 збирав гроші по 300 грн за світло, а потім,погрожуючи йому звільненням або переведенням,говорив про необхідність віддавати йому по 300 грн за кожну відпрацьовану зміну, що він і зробив під контролем правоохоронних органів, а на момент коли писав заяву до прокуратури, він не знав, що гроші будуть переданіОСОБА_7 , хоча колись чув від ОСОБА_8 , що той передаватиме гроші ОСОБА_7 , але особисто останнійвід нього нічого не вимагав.
Проаналізувавши оскаржений виправдувальний вирок, викладені судом мотиви ухвалення саме такого рішення, Суд вважає, що вирок відповідає вимогам закону й не свідчить про упередженість на користь однієї зі сторін судового провадження, про що йдеться в касаційній скарзі.
Крім того, доводи прокурора щодо порушення апеляційним судом його права на повторне дослідження обставин у провадженні, Суд вважає неспроможними, оскільки з огляду на положення ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції не був зобов`язаний повторно досліджувати всі зібрані у справі докази.
Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.
Суд першої інстанції не приймав рішень про відхилення клопотань учасників судового провадження, у тому числі сторони обвинувачення, про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження або спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
При цьому, як вбачається з матеріалів провадження, саме стороноюобвинувачення так і небуло забезпечено явки свідка ОСОБА_10 (про якого в касаційній скарзі зазначав прокурор) ні під час розгляду в суді першої інстанції, ні під час розгляду в апеляційному суді (оскільки свідок ігнорував виклики до суду), місцевий суд вмотивовано закінчив з`ясовувати обставини та перевіряти їх доказами, тому перейшов до судових дебатів, таким чином дотримуючись засад кримінального провадження та розумних строків, з чим правомірно погодився і апеляційний суд.
Доводи у касаційній скарзі прокурора, аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі прокурора, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та на них надано змістовні відповіді.
Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, та погоджується з наведеними у ній висновками про законність і обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачено ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, у тому числі й тих, на які вказував прокурор у своїй касаційній скарзі, Суд не встановив.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 грудня 2017 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора прокуратури Сумської області ОСОБА_6 , який брав участь у суді апеляційної інстанції, без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3