Ухвала
Іменем України
27 вересня2019 р.

м. Київ

справа № 734/2477/18
провадження № 51-3710ск 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 грудня 2018 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 10 липня 2019 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 122 та ч.2 ст. 296 КК України та стосовно ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 27, ч.1 ст. 122, ч.2 ст. 296 КК України
встановив:
Вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 грудня 2018 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 122 і ч. 2 ст. 296 КК України. Призначено ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки, за ч. 2 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 122 і ч. 2 ст. 296 КК України. Призначено ОСОБА_6 покарання за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки, за ч. 2 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. Обрано засудженому ОСОБА_5 і ОСОБА_6 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. Покладено на засуджених ОСОБА_5 і ОСОБА_6 такі обов`язки: не відлучатися за межі смт. Десна Козелецького району Чернігівської області без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання. Вказані обов`язки покладено на обвинувачених ОСОБА_5 і ОСОБА_6 строком на один місяць із моменту обрання запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання. Строк відбування призначеного покарання засудженими ОСОБА_5 і ОСОБА_6 обчислено із часу їх фактичного затримання. Стягнено із обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 50000 грн. моральної шкоди. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 50000 грн. моральної шкоди. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» грошові кошти в розмірі 4146,71 грн. для відшкодування витрат, пов`язаних із стаціонарним лікуванням потерпілого. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» грошові кошти в розмірі 4146, 71 грн. для відшкодування витрат, пов`язаних із стаціонарним лікуванням потерпілого. Вирішено питання щодо речових доказів.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 10 липня 2019 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 грудня 2018 року стосовно ОСОБА_5 , без змін. Апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_9 задоволені частково. Вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 грудня 2018 року стосовно ОСОБА_6 в частині засудження за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 122 КК України скасовано, а провадження закрито за відсутністю в його діях складу злочину. Визнано ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст. 296 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі. Вирок в частині стягнення із ОСОБА_6 на користь Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» 4146 грн.71 коп. для відшкодування витрат, пов`язаних із лікуванням потерпілого скасовано. У задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено. В частині стягнення з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 моральної шкоди вирок суду змінено, зменшено суму моральної шкоди до 5000 грн., в іншій частині позову відмовлено. У решті вирок стосовно ОСОБА_6 залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 грудня 2018 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 10 липня 2019 року відносно ОСОБА_5 змінити, закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 296 КК України та застосувати до призначеного за ч. 1 ст. 122 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки положення ч. 1 ст. 75 КК України щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням. Посилається на те, що дії можуть бути кваліфіковані як хуліганство лише у тих випадках, якщо вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Зазначає, що у зв`язку з тим, що неприязні стосунки між потерпілим та засудженим були прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих мотивів, то сам факт вчинення протиправних дій у громадському місці у присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації цих дій як хуліганство. Також посилається на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність в частині невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Доводи касаційної скарги захисника, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції дав оцінку доводам сторони захисту щодо відсутності в діях ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України, та обґрунтовано відхилив їх, оскільки з матеріалів кримінального провадження, а також встановлених під час досудового розслідування та під час судового розгляду обставин убачається доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих злочинів. Так, судом апеляційної інстанції враховано те, що ініціатором початку конфлікту став саме ОСОБА_6 , який будучи військовослужбовцем Збройних сил України, бачив перед собою автомобіль з військовими номерами, що стояв біля воріт КПП та, використовуючи нікчемний привід розпочав конфлікт. З відеокамер спостереження КПП № 3 добре видно як до автомобіля підбігли троє молодих людей, перший з яких ОСОБА_6 схопив за дверцята автомобіля з якого вийшов потерпілий. Саме він наступав на потерпілого і перебував в безпосередній близькості, що змусило потерпілого відштовхнути його від себе. При цьому, ні життю, ні здоров`ю ОСОБА_6 не було ніякої загрози. Навпаки, до ОСОБА_6 приєднався ОСОБА_5 , який проявляючи особливу зухвалість, завдав удар кулаком в обличчя потерпілому, зламавши одним ударом щелепу в двох місцях. В подальшому з метою з`ясування осіб нападників потерпілий пішов до автомобіля «Фольксваген Пасат», за ним побіг обвинувачений ОСОБА_6 , який наздогнавши, схопив його однією рукою за шию, іншою - за руки і в цей час ОСОБА_5 двічі ударив потерпілого по голові. ОСОБА_6 , як військовослужбовець нижчий за званням від потерпілого, який перебував у військовій формі, щоб довести свою перевагу над опонентом, нецензурно висловлювався на адресу потерпілого, утримував за шию, блокував руки, щоб діяти за одно з ОСОБА_5 при вчиненні хуліганських дій при нанесенні побоїв. При наданні оцінки доводам апеляційної скарги захисника також враховано те, що як убачається з матеріалів кримінального провадження, до зустрічі на КПП №3 військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , до 07 години 34 хвилин 20 травня 2018 року, обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 знайомими з потерпілим не були. З урахуванням викладеного, на підставі аналізу наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився с висновками суду першої інстанції щодо наявності в діях ОСОБА_5 складу інкримінованих злочинів, передбачених ч. 1 ст. 122 і ч. 2 ст. 296 КК України.
Крім того, під час апеляційного розгляду судом була надана оцінка доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 про необхідність зміни вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 122 КК України покарання у виді двох років позбавлення волі та необхідності його призначення із застосуванням положень ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування його відбування з випробуванням.
Так, положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Колегія суддів звертає увагу на те, що, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, особисті характеризуючи данні засудженого, його ставлення до вчиненого, навмисний характер злочинів.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов правильного висновку про необхідність призначення засудженому покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено. Своє рішення місцевий суд належним чином мотивував.
На переконання колегії суддів касаційного суду, при розгляді апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції перевірив посилання й доводи, викладені в його апеляційній скарзі і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду стосовно ОСОБА_5 , вмотивовано відмовив у їх задоволенні з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу захисника було відхилено, а вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_5 було залишено без змін.
Розглядаючи матеріали кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції дотримався вимог ст. 419 КПК України.
Касаційна скарга захисника не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, а відтак й необхідності скасування вироку Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 грудня 2018 року та ухвали Чернігівського апеляційного суду від 10 липня 2019 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 грудня 2018 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 10 липня 2019 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3