Категорія:ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 серпня 2019 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , із середньою освітою, водія-експедитора ПП «Ласунка-Маркет», неодруженого, не судимого,
засуджено:

- за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
На підставі ст.75 КК України обвинуваченого звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки із покладенням на нього відповідно до ст.76 КК України обов`язків: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Стягнуто із ОСОБА_7 в дохід держави 3611 (три тисячі шістсот одинадцять) гривень 23 коп. судових витрат у справі за проведення інженерно-транспортних експертиз.
До вступу вироку в законну силу залишено запобіжний захід у виді домашнього арешту.
Також вироком вирішено долю арештованого майна.
В порядку ст.100 КПК України вироком вирішено долю речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним і засуджено за те, що 10 травня 2019 року близько 21 год. 45 хв. він, керуючи автомобілем, марки «ВАЗ-2105» р.н. НОМЕР_1 , рухаючись на вул.Глушець, с. Рованці Луцького району Волинської області, у напрямку с. Боратин Луцького району, поблизу магазину «Бісквіт», що на вул. Новій, 1А, з перевищенням максимально дозволеної швидкості руху у населеному пункті (понад 50 км/год), наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, проявивши безпечність та неуважність, при виявленні пішохода ОСОБА_9 , який перетинав проїзну частину на ньому зліва на право відносно його руху, маючи об`єктивну можливість його виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який згідно з висновком експерта №229 від 21.06.2019 отримав тілесні ушкодження, які належать до категорії тяжких за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, і помер на місці пригоди.
В прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди i наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 п.2.3 б, 12.4, 12.9, 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року (зі змінами та доповненнями).
Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор оскаржує вирок суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості. Посилається на те, що обставини, якими місцевий суд обґрунтовує застосування до ОСОБА_7 ст.75 КК України, є недостатніми. Стверджує, що обвинувачений вчинив злочин, який за ступенем тяжкості належить до категорії тяжких, а в його результаті настали тяжкі невідворотні наслідки смерть людини. Крім того, зауважує, що ОСОБА_7 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил безпеки дорожнього руху, а саме за ч.1 ст.130, ч.1 ст.122, ч.2 ст.122, ст.121-5 КУпАП. А у 2018 році обвинуваченим вчинено адміністративні правопорушення, передбачені ст.152, ч.1 ст.175-1 КУпАП. Враховуючи вказані обставини, просить скасувати вирок суду та ухвалити новий, який визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримав подану ним апеляцію у повному обсязі та просив її задовольнити, обвинуваченого та потерпілу, які заперечили доводи апеляційної скарги і просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами і в апеляційній скарзі не заперечується.
Діям ОСОБА_7 дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оспорюється.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).
Посилання в апеляційній скарзі прокурора на те, що суд, призначаючи покарання обвинуваченому, не врахував тяжких наслідків у вигляді смерті потерпілого, є безпідставним, оскільки спричинення смерті потерпілого внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, є однією з ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за якою обвинувачується ОСОБА_7 ..
Відповідно до ч.4 ст.67 КК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, яка впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що обтяжує останнє.
Доводи сторони обвинувачення про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, на думку апеляційного суду, не заслуговують на увагу.
При призначенні покарання судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 вчинив необережний злочин, який за ступенем тяжкості належить до категорії тяжких.
До обставин, які пом`якшують покарання, суд відніс щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та часткове добровільне відшкодування завданих збитків.
Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , не встановлено.
Місцевим судом взято до уваги, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, раніше несудимий, має постійні місця проживання та роботи, за якими характеризується позитивно.
Cуд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що після дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 почав відшкодовувати потерпілій завдану злочином шкоду.
Збитки відшкодував частково, що підтверджується наявною у матеріалах провадження розпискою потерпілої ОСОБА_8 , згідно з якою остання претензій до ОСОБА_7 не має і мати не буде, просить його суворо не карати і призначити покарання, не пов`язане із позбавленням волі (а.к.п.55).
Дані обставини підтвердила потерпіла і в апеляційному суді, вказавши, що ОСОБА_7 відшкодував частково збитки та допомагає їй після загибелі її батька. Просила не позбавляти обвинуваченого волі та права керування транспортними засобами, оскільки останнє це єдине джерело доходу ОСОБА_7 ..
Крім того, матеріали провадження містять квитанції, які також є підтвердженням того, що обвинувачений продовжує відшкодовувати потерпілій стороні завдану злочином шкоду (а.к.п.65).
Разом з тим, апеляційний суд враховує, що позиція потерпілого у судових засіданнях не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
На думку суду апеляційної інстанції, враховуючи усі вищенаведені пом`якшуючі обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність обтяжуючих покарання обставин, особу винного, його молодий вік та поведінку після вчинення злочину, а саме: часткове відшкодування потерпілій завданої шкоди, міцність його соціальних зв`язків, та позицію потерпілої сторони, яка не наполягала на суворій мірі покарання, місцевим судом обґрунтовано застосовано до обвинуваченого інститут звільнення від покарання з випробуванням.

Призначене ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових злочинів, і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляції.
Наведені в апеляційній скарзі твердження прокурора про необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки, апеляційний суд вважає такими, що не заслуговують на увагу.
Місцевий належним чином обґрунтував своє рішення про не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, вказавши у своєму вироку такі підстави як те, що керування транспортними засобами є основним та єдиним джерелом доходу та засобом для існування ОСОБА_7 і єдиною можливістю для відшкодування завданій потерпілій збитків.
У приєднаній до матеріалів провадження розписці потерпіла просить не позбавляти обвинуваченого права керування транспортними засобами, оскільки це позбавить його можливості працювати та продовжувати відшкодування завданої злочином шкоди (а.к.п.55).
Таку свою позицію потерпіла підтримала безпосередньо і в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції також погоджується з такими вмотивованими висновками місцевого суду і не вбачає достатніх підстав для застосування до ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційної скарги, з наведених у ній мотивів, апеляційний суд не вбачає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 серпня 2019 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді