Ухвала

Іменем України
28 жовтня 2019 року
м. Київ
Провадження № 51-4954 ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , відносно якого застосовано примусові заходи медичного характеру, на ухвалу Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 червня 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року,

встановив:
Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 червня 2019 року задоволено клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації у психіатричний заклад із суворим наглядом відносно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Казахстан, жителя АДРЕСА_1 ,
за ознаками вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 11 липня 2019 року ухвалу Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 червня 2019 року залишено без зміни.
Відповідно до змісту оскаржених судових рішень і встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, 03 лютого 2018 року приблизно о 20 годині 30 хвилин, ОСОБА_5 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , в ході вживання спиртних напоїв із ОСОБА_6 , під час сварки, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, застосовуючи насильство, небезпечне для життя і здоров`я потерпілого, усвідомлюючи, що в результаті його злочинних дій може наступити смерть останнього, бажаючи настання таких наслідків, схопив кухонний ніж та здійснив ним не менше 15 ударів в область обличчя, грудної клітини та рук ОСОБА_7 . Внаслідок чого потерпілий помер в той же день.

У касаційній скарзі захисник порушує питання про скасування судових рішень першої та апеляційної інстанцій через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. На обґрунтування своїх вимог вказує, що суд безпідставно застосував до ОСОБА_5 примусові заходи медичного характеруу вигляді госпіталізації у психіатричний заклад із суровим наглядом, оскільки, у порушення вимог, передбачених ст. 503 КПК України, судом не було встановлено психічний стан ОСОБА_5 на момент вчинення суспільно небезпечного діяння. На думку захисника, у разі не встановлення такого психічного стану особи саме на момент вчинення суспільно небезпечного діяння, відповідно до вимог, передбачених ч. 5 ст. 513 КПК України, кримінальне провадженнящодо застосування примусових заходів медичного характеру повинно бути закрито. Стверджує, що апеляційний суд не надав належної оцінки його доводам з цього приводу, наведеним в апеляційній скарзі, та безпідставно залишив його скаргу без задоволення.

Перевіривши доводи касаційної скарги захисника та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на наступне.
Положеннями статті 503 КПК України визначено дві підстави для здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність: 1) особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності; 2) особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 19 КК України осудною визнається особа, яка під час вчинення злочину могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.
Частиною 3 вказаної статті визначено, що не підлягає покаранню особа, яка вчинила злочин у стані осудності, але до постановлення вироку захворіла на психічну хворобу, що позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними. До такої особи за рішенням суду можуть застосовуватися примусові заходи медичного характеру, а після одужання така особа може підлягати покаранню.
Відповідно до положень, передбачених ст. 93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: 1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння; 2) які вчинили у стані обмеженої осудності злочини; 3) які вчинили злочин у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання.

Таким чином, суб`єктом примусових заходів медичного характеру є три категорії осіб: неосудні, обмежено осудні та осудні суб`єкти, які після скоєння злочину захворіли на психічну хворобу.

Згідно з положеннями ст. 513 КПК України визнавши доведеним, що така особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження. Кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру може бути закрито судом, якщо неосудність особи на момент вчинення суспільно небезпечного діяння не була встановлена, а так само в разі видужання особи, яка після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу.

Як убачається із змісту приєднаних до касаційної скарги оскаржуваних судових рішень, задовольняючи клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_5 , суд поклав в основу свого рішення висновок судово-психіатричного експерта № 73 від 19 квітня 2018 року, відповідно до якого, на час надання експертного висновку щодо психічного стану ОСОБА_5 , він виявляє ознаки тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності у формі гострого поліморфного психічного розладу. Зазначений тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності не дозволяє визначити психічний стан випробуваного в період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, і вирішити експертні питання. Він не може віддавати собі звіт в своїх діях (бездіяльності) і керувати ними. Потребує застосування щодо нього примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації у психіатричний заклад із суворим наглядом до виходу з вказаного хворобливого стану з подальшим поверненням на судово-психіатричну експертизу для вирішення експертних питань.
Дослідивши всі обставини кримінального провадження, підтверджені доказами, які були оцінені судом відповідно доположень ст. 94 КПК України, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд обґрунтовано дійшов висновку, що мало місце суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині та це суспільно небезпечне діяння вчинив ОСОБА_5 .
На підставі оцінених доказів та висновку і рекомендацій експерта суд обґрунтовано прийшов до висновку, що оскільки на час розгляду клопотання ОСОБА_5 не може віддавати собі звіт в своїх діях (бездіяльності) і керувати ними то, це виключає можливість застосування до нього покарання, вмотивовано прийняв рішення про застосування до ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеруу вигляді госпіталізації у психіатричний заклад із суворим наглядом .

Враховуючи наведене, колегія суддів касаційного суду вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв рішення про застосування щодо ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру, оскільки встановити осудність чи неосудність особи на час розгляду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, відповідно до висновку експерта було неможливо.

Із системного аналізу статті 19 КК України вбачається, що неосудність, так само, як і осудність, - юридичне поняття. У зв`язку з цим висновок про осудність чи неосудність особи по конкретній справі робить суд (а в процесі попереднього розслідування - орган дізнання, слідчий чи прокурор), спираючись на результати судово-психіатричної експертизи.
Крім того, стан неосудності особи визначається лише на момент вчинення нею суспільно небезпечного діяння. Оскільки неосудний не може бути суб`єктом злочину, він не підлягає кримінальній відповідальності, але згідно з ч. 2 ст. 19 КК України до такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру, які не є покаранням.

Доводи захисника про невиконання судом вимог ч. 5 ст. 513 КПК України, які стосуються можливості суду закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 на підставі того, що судом не встановлено його неосудності на момент вчинення суспільно небезпечного діяння, колегія суддів касаційного суду вважає безпідставними, оскільки на час розгляду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у суду були лише дані, відповідно до експертного висновку, про те, що ОСОБА_5 перебуває у тимчасовому хворобливому стані і на підставі цих даних судом було прийняте рішення про застосування до ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру.

Отже, на час розгляду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у суду були відсутні правові підстави для закриття кримінального провадження, відповідно до ч. 5 ст. 513 КПК України.

Згідно з вимогами діючого законодавства закриття кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру можливе лише у випадках, передбачених частинами 4 і 5 ст. 513 КПК України - у разі, якщо особа видужала, або якщо внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба у застосуванні цих заходів. Крім того, згідно з ч. 3 ст. 513 КПК України суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває провадження лише коли встановить, що суспільно небезпечне діяння не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння.

Доводи захисника щодо безпідставного, на його думку, не закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_5 на підставі ч. 5 ст. 513 КПК України, аналогічні, за своїм змістом, доводам його апеляційної скарги були перевірені судом апеляційної інстанції, який проаналізував їх, дав на них вичерпні відповіді, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, та, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав її необґрунтованою.

Врахувавши всі зазначені обставини в сукупності, у тому числі і ті, на які захисник посилається у своїй касаційній скарзі, вказаний суд дійшов висновку, що на час апеляційного розгляду підстави для припинення примусових заходів медичного характеру відсутні, а тому обґрунтовано залишив його апеляційну скаргу без задоволення.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , відносно якого застосовано примусові заходи медичного характеру, на ухвалу Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 червня 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_8