ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №643/7301/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/2528/19 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія:ч.3 ст.185, ч.1 ст.309, ч.1 ст.317 КК України
УХВАЛА
Іменем України
03 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадженням за апеляційними скаргами обвинувачених на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 12.07.2019р. відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Вищевказаною ухвалою продовжено ОСОБА_10 , який обвинувачується у вчиненні злочину передбаченому ч.3 ст.185 КК України та ОСОБА_9 який обвинувачується у вчиненні злочинів передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.309, ч.1 ст.317 КК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 10.09.2019 року.
Суд першої інстанції враховував, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченому ч.3 ст.185 КК України, за яке, у разі визнання його винуватими, може бути призначене покарання на строк до 6 років позбавлення волі, а ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.309, ч.1 ст.317 КК України, за одне з яких, у разі визнання його винуватими, може бути призначене покарання на строк до 6 років позбавлення волі. Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, які існували під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшились, також, дані про те, що обвинувачені не можуть утримуватись в умовах слідчого ізолятора або з`явились якісь нові обставини, що свідчать про необхідність зміни запобіжного заходу в матеріалах кримінального провадження відсутні.
В апеляційних скаргах обвинувачені просять скасувати ухвалу та призначити більш м`який захід не пов`язаний з позбавленням волі, а саме домашній арешт. В обґрунтування своїх апеляційних скарг обвинувачені вказують на те, що рішення суду першої інстанції необґрунтоване, ухвалене з порушенням КПК України. А також, ОСОБА_9 посилається на те, що суд першої інстанції не врахував його хворобу на туберкульоз і те, що він потребує медичної допомоги, має постійне місце проживання та мати, яка потребує догляду. Попов так саме, посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що в нього є мати ІІ групи інвалідності, яка потребує постійного догляду, він має постійне місце проживання та офіційно працював.
Вислухавши доповідь судді, думку сторони захисту, які вважали рішення суду не правомірним і просили задовольнити апеляційні скарги, а також думку прокурора, який вважав рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів прийшла до переконання, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження прокурор у кримінальному провадженні подав клопотання про продовження строку тримання під вартою (т.1 а.с.17-18), в той час, як обвинувачені та їх захисники заперечували проти задоволення клопотання і просили замінити запобіжний захід на більш м`який не пов`язаний з триманням під вартою (т.1 а.с.22).
Зі змісту ч.1 ст.183 КПК України випливає, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим цього Кодексу.
Як випливає з положень ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню, а також вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Отже, з наведених норм колегія суддів робить висновок, що суд першої інстанції розглядав клопотання прокурора у межах своїх повноважень з урахуванням чинного законодавства.
Вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні тяжких злочинів, за які, в тому числі, може бути призначене покарання до 6 років позбавлення волі. Вищенаведені обставини переконують колегію суддів в обґрунтованості висновків суду першої інстанції в необхідності продовження тримання під вартою.
Згідно обвинувальних актів і ОСОБА_10 , і ОСОБА_9 до цього вже неодноразово засуджувались за вчинення різних злочинів, а це свідчить проте те що вини можуть вчинити інше кримінальне правопорушення оскільки це є їх способом життя. Отже колегія суддів вважає, що обставини зазначені у п.5 ч.1 ст.177 КПК України підтверджуються матеріалами кримінального провадження.
Звідси, враховуючи практику Європейського суду з прав людини («Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України»), згідно якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу, приймаючи до уваги, що висновки суду підтверджуються дослідженими у суду доказами, колегія суддів, приходить до переконання про відсутність підстав для скасування чи зміни судового рішення суду першої інстанції.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинувачених залишити без задоволення, а ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 12.07.2019р. відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
Головуючий

Судді