Справа № 554/682/18
Дата документу 20.06.2019

Провадження №1кп/554/40/19
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2019 року м.Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретаря - ОСОБА_2

прокурора - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

захисника- ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004865 від 02.11.2017 року за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Полтави, громадянина України, освіта середня, розлученого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст.309 КК України,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_6 , незаконно придбав без мети збуту особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, який приніс за місцем свого проживання, що по АДРЕСА_1 , де умисно, без мети збуту, незаконно зберігав та 10 січня 2018 року приблизно о 12 годині 30 хвилин, під час проведеного санкціонованого обшуку, було вилучено дану наркотичну речовину, яка знаходилася в паперовому згортку, є особливо небезпечним наркотичним засобом екстрактом канабісу, маса якого у висушеному стані становила 9, 682 г, а також деформовану пластикову пляшку з фольгою з нашаруванням речовини коричневого кольору, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом екстрактом канабісу, маса якого у перерахунку на суху речовину становила 0, 065 г.

Такі дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 309 КК України як незаконне придбання, зберігання наркотичних засобів без мети збуту.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 визнав вину у незаконному придбанні та зберіганні канабісу за місцем свого проживання без мети збуту, який в подальшому планував використати шляхом куріння. 10 січня 2018 року приблизно о 12 годині 30 хвилин, під час проведеного санкціонованого обшуку у його квартирі працівниками правоохоронних органів було виявлено та вилучено дану наркотичну речовину, яка знаходилася на балконі в паперовому згортку, а також деформовану пластикову пляшку з фольгою, яка є пристроєм для куріння, на якій було наявне нашарування залишків наркотичного засобу - канабісу.

Незважаючи на повне визнання вини обвинуваченим ОСОБА_6 , суд приходить до висновку, що встановлені ним фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення за викладених вище обставин, повністю підтверджуються даними протоколу обшуку, висновками судових хімічних експертиз.

10.01.2018 року у період часу із 13 години 05 хвилин по 13 годину 30 хвилин, на підставі ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 09.01.2018 року, у квартирі АДРЕСА_2 , в присутності понятих, проведено обшук, в ході якого у шафі на балконі виявлено пластикову пляшку, яка в ділянці горлечка обмотана фольгою та паперовий згорток, в якому при розкриванні виявлено подріблену речовину зеленого кольору, рослинного походження, що зафіксовано у протоколі обшуку від 10.01.2018 року, який досліджений у судовому засіданні. (а.с. 208 -209 тому № 1).

Судом переглянуто відеозапис, на якому мається запис проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_2 , де було виявлено у шафі на балконі пластикову пляшку, яка в ділянці горлечка обмотана фольгою та паперовий згорток, в якому при розкриванні знаходилася подріблена речовина рослинного походження зеленого кольору.

Згідно висновку судової хімічної експертизи № 96 від 18.01.2018 року, нашарування речовини коричневого кольору, виявленої на саморобному пристрої для паління, є особливо небезпечний наркотичний засіб екстракт канабісу. Маса екстракту канабісу в перерахунку на суху речовину становить 0,065 г. (а.с. 167 169 тому № 1).

Із висновку судової хімічної експертизи № 99 від 17.01.2018 року слідує, що надана на дослідження подрібнена речовина рослинного походження зеленого кольору у паперовому згортку є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом. Маса канабісу у висушеному стані становить 9, 682 г.

Таким чином, досліджуючи обставини вчинення даного кримінального правопорушення ОСОБА_6 , суд визнає кожний доказ належним, допустимим, достовірним, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення у справі.
При прийнятті даного рішення суд враховує позицію Європейського суду з прав людини у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011, відповідно до якої при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».
Окрім того, відповідно до обвинувального акту ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що він 21 листопада 2017 року, у невстановлений слідством час та місці, незаконно, з метою збуту, придбав психотропну речовину метамфетамін та незаконно, зберігаючи її при собі, в цей же день, приблизно о 09 годині 45 хвилин, перебуваючи в парку «Воїнів Інтернаціоналістів», що по вул.23 Вересня у м.Полтаві, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, шляхом продажу за 150 грн. (купюрами номіналом по 50 грн.: серії СП 0362106, серії СР 596254, серії УН 1636963), незаконно збув залегендованій особі на імя « ОСОБА_7 » полімерний шприц об`ємом 5 мл., заповнений рідиною світло жовтого кольору до позначки 1 мл., яка згідно висновку судової хімічної експертизи № 4071 від 30.11.2017 року, у своєму складі містить психотропну речовину метамфетамін, маса якого у складі наданої на дослідження рідини становить 0,00445 г (у перерахунку на метамфетамін основу).

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_6 , повторно, будучи особою, яка вчинила злочин, передбачений ст.307 КК України, 10 січня 2018 року у невстановлений слідством час та місці, незаконно, з метою збуту, придбав психотропну речовину метамфетамін, та незаконно, зберігаючи її при собі, в цей же день, приблизно о 10 годині 35 хвилин, перебуваючи поблизу приміщення Шевченківської районної у м.Полтаві ради, що по вул. Івана Мазепи, 30 у м.Полтаві, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, шляхом продажу за 150, 00 грн. (купюрами номіналом по 20 грн.: серії ТЗ 9102715, ТН 3966189, купюрою номіналом 10 грн. серії ЦИ 9749415 та купюрами номіналом 50 грн.: серії НЖ 4978477, СГ 4700372), незаконно збув залегендованій особі на імя « ОСОБА_7 » полімерний шприц, об`ємом 2 мл., заповнений рідиною прозорого кольору до позначки 1 мл., яка згідно висновку судової хімічної експертизи № 98 від 18.01.2018 року, містить метамфетамін, який відноситься до психотропних речовин, обіг яких обмежено, масою 0,00048 г (у перерахунку на метамфетамін основу).

10 січня 2018 року біля будинку № 11, що по вул. 23 Вересня у м.Полтаві, під час проведеного освідування ОСОБА_6 , у зовнішній кишені куртки, в яку той був одягнутий, було виявлено та вилучено медичний шприц, об`ємом 2 мл., заповнений до позначки 1,5 мл прозорою речовиною, яка згідно висновку судової хімічної експертизи № 97 від 18.01.2018 року у своєму складі містила психотропну речовину метамфетамін, маса якого у складі наданої на дослідження рідини становила 0, 00097 г у перерахунку на метамфетамін основу, яку він повторно, будучи особою, яка вчинила злочин, передбачений ст.307 КК України, у невстановлений слідством час та місці незаконно придбав та зберігав при собі з метою збуту.

Обвинувачений ОСОБА_6 не визнав себе винуватим у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту та незаконному збуті психотропних речовин, заперечив свою причетність до їх вчинення та показав суду, що листопада 2017 року до нього звернувся наркозалежний чоловік з проханням збути йому наркотичний засіб, якому він на це прохання відмовив. Однак, в подальшому цей чоловік неодноразово, систематично продовжував переслідувати його з тим же проханням, провокував на вчинення злочину, на що він, з метою уникнути таких переслідувань, відповів згодою, вирішивши збути тому звичайний водяний розчин під виглядом наркотичного засобу. З цих підстав 21.11.2017 року приблизно о 09 годині 45 хвилин він збув чоловікові за 150, 00 грн. цей водяний розчин, наповнивши його у полімерний шприц, об`ємом 5 мл, до позначки 1 мл. В подальшому, 10 січня 2018 року приблизно о 10 годині 35 хвилин за таких же обставин він збув тому ж чоловікові полімерний шприц об`ємом 2 мл., заповнений рідиною прозорого кольору до позначки 1 мл. Виявлений у нього шприц з наркотичним засобом йому підкинули.

Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України, ст.17 КПК і рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог Кримінально-процесуального законодавства. Перевірка ж доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Зі змісту ч. ч. 1, 2 ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Згідно частин 1, 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Водночас, виправдувальний вирок постановляється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, установленому цим кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (ст. 86 КПК України).
Суд зазначає, що зобов`язаний визнати недопустимими докази, отримані внаслідок істотного порушення прав людини і основоположних свобод при здійсненні процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням суттєвих його умов. (п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України).
Отже, здійснення перевірки доказів на їх допустимість, якщо сторона захисту, наприклад, ставить їх під сумнів, є обов`язком суду, а звідси випливає й необхідність дослідження дозволів на проведення негласних слідчих (розшукових) дій.
На недотримання судами цих вимог неодноразово звертав увагу Верховний Суд, в тому числі в постановах від 16.03.2017 № 5-364кс16, від 24.04.2018 року №462/5338/14-к, від 25.07.2018 року та від 16.01.2019 року).
Відповідно до ч.5 ст.246 КПК України, у рішенні про проведення негласної слідчої (розшукової) дії обов`язково зазначається строк її проведення. Здійснення зазначених дій поза строком, визначеним в ухвалі слідчого судді, є підставою для визнання доказів, отриманих внаслідок їх проведення, недопустимими.
Крім того, відомості про термін дії дозволів на застосування негласних слідчих (розшукових) дій після використання їхніх результатів як доказів у кримінальному судочинстві не є інформацією про засоби, зміст, форму та методи оперативно-розшукової діяльності у розумінні ст.8 Закону України «Про державну таємницю». Такі відомості стосуються законності проведення відповідних дій, від чого залежить допустимість їхніх результатів як джерела доказів.
Необхідність дослідження цих матеріальних носіїв інформації зумовлена не лише визначенням строку наданих дозволів, а й перевіркою щодо їх наявності, а також з`ясуванням того, чи належним суб`єктом подавалось клопотання.
Слід зазначити, що прокурор на власний розсуд може прийняти рішення про розсекречування, поряд із результатами негласних слідчих (розшукових) дій, й ухвали слідчого судді, адже саме прокурор згідно з ч. 1 ст. 255 КПК та п. 5.9. Інструкції, визнає необхідним використання тих чи інших матеріалів негласних слідчих (розшукових) дій як доказів після їх проведення, відповідно і доведення їх допустимості покладається на нього.
Прокурор, діючи в порядку, визначеному п. 5.9 Інструкції, має прийняти рішення щодо їх розсекречення, яке здійснюється у порядку, передбаченому розділом 5 Інструкції.
Після розсекречування відповідних матеріальних носіїв інформації, за клопотанням прокурора, вони долучаються до матеріалів кримінального провадження та надаються стороні захисту для ознайомлення.
Якщо ж прокурор відмовляється прийняти рішення про розсекречування, зокрема ухвали слідчого судді, у випадку оспорення стороною захисту допустимості доказів, отриманих внаслідок проведення негласних слідчих (розшукових) дій, суд, беручи до уваги зміст частин 3, 4 ст. 17 КПК, вирішує питання їх допустимості.
При цьому слід враховувати положення ч.12 ст. 290 КПК України про те, що якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів, суд не має права допустити ці матеріали як доказ у справі.
За правилами ст.290 КПК України, обов`язковому відкриттю підлягають усі зібрані сторонами матеріали, крім випадків, передбачених абз.2 ч. 6 вказаної норми, у тому числі й ті, які є правовою підставою для проведення органом досудового розслідування негласних слідчих дій (ухвали, постанови, клопотання), що забезпечить можливість перевірки стороною захисту та судом допустимості результатів таких дій як доказів, оскільки за умов, коли стороні обвинувачення відомі всі докази, а сторона захисту не володіє інформацією про них до завершення розслідування, порушується баланс інтересів та принцип рівності сторін у кримінальному процесі.
Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 12.10.2017 року (справа №5-237кс(15)17), недослідження судом процесуальних документів, які стали правовою підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій, впливає на справедливість судового розгляд в цілому, оскільки відсутність дослідження цих матеріалів викликає сумніви щодо можливості здійснення судом належної оцінки законності проведення таких дій, а також достовірності та допустимості їх результатів як доказів. Недослідження зазначених матеріалів призводить до оперуваня судом доказами, допустимість яких є імовірною, що в контексті презупції невинуватості є неприпустимим для обґрунтування рішення про винуватість особи та свідчить про порушення права особи на справедливий суд.
Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ). (ст.8 Конституції України, ст. 8 КПК України).
На необхідності надання доступу стороні захисту до матеріалів, які стосуються негласних слідчих (розшукових) дій, як гарантії справедливого судового розгляду неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини (справи «Едвардс і Льюіс проти Сполученого Королівства», «Джасперс проти Сполученого Королівства», «Раманаускас про Литви», «Банніков проти Росії» тощо).
Крім того, наявність державного інтересу не можна використовувати в якості обґрунтування щодо використання доказів, отриманих в результаті поліцейської провокації, оскільки застосування таких доказів наражає обвинуваченого на ризик остаточно позбавитись справедливого судового розгляду з самого початку; внутрішньодержавне законодавство не повинно дозволяти використання доказів, отриманих в результаті підбурювання з боку державних агентів.
В іншому випадку таке законодавство не відповідає принципу «справедливого судочинства» (рішення ЄСПЛ у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, «Худобін проти Російської Федерації» від 26 жовтня 2006 року, «Ваньян проти Російської Федерації» від 15 грудня 2005 року, «Раманаускас проти Литви» від 5 лютого 2008 року).
У постанові від 6 березня 2018 року (справа № 727/6661/15-к) Верховний Суд вказав, що відповідно до вимог ЄСПЛ для відмежування провокації від допустимої поведінки правоохоронних органів є низка критеріїв. Під змістовним критерієм розуміється наявність/відсутність суттєвих змістовних ознак, притаманних провокації правоохоронних органів, а під процесуальним критерієм наявність у суду можливостей перевірити відомості про ймовірну провокацію під час судового засідання.
Тобто, будь-яка інформація, що стосується існуючого наміру вчинити злочин або вчинюваного злочину, має бути такою, що здатна бути перевіреною, а державне обвинувачення повинно мати змогу продемонструвати на будь-якій стадії, що в його розпорядженні наявні достатні підстави для проведення оперативного заходу.
Європейським судом вироблена концепція провокації, яка порушує пункт 1 статті 6 Конвенції, і є відмінною від застосування законних оперативних методів попереднього розслідування. Ним встановлено, що тоді як застосування спеціальних методів розслідування, зокрема негласних, не може саме по собі порушувати право на справедливий судовий розгляд, небезпека поліцейської провокації в результаті таких заходів передбачає, що їх застосування повинно бути обмежене зрозумілими рамками (рішення ЄСПЛ від 5 лютого 2008 року у справі «Раманаускас проти Литви»).
Прецедентне право Європейського суду не забороняє посилатися на стадії розслідування кримінальної справи у випадку, якщо дозволяє характер злочинної дії, на докази, отримані в результаті проведення співробітниками органів внутрішніх справ операцій під прикриттям (наприклад, рішення ЄСПЛ від 15 червня 1992 року у справі «Люді проти Швейцарії»). Однак, застосування агентів під прикриттям повинно бути обмежене, співробітники поліції можуть діяти таємно, але не займатись підбурюванням (рішення ЄСПЛ від 9 червня 1998 року у справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії»).
ЄСПЛ під провокацією (поліцейською) розуміє випадки, коли задіяні посадові особи, які є або співробітниками органів безпеки, або особами, що діють за їх дорученням, не обмежують свої дії лише розслідуванням кримінальної справи по суті неявним способом, а впливають на суб`єкта з метою спровокувати його на скоєння злочину, який в іншому випадку не було би скоєно, задля того щоб зробити можливим виявлення злочину, тобто отримати докази та порушити кримінальну справу (рішення ЄСПЛ у справі «Раманаускас проти Литви» від 5 лютого 2008 року).
Вирішуючи питання про те, чи було таке розслідування «по суті неявним», суд повинен вивчити причини, які лежать в основі проведення оперативних дій та виходити з того, чи мали місце об`єктивні підозри того, що заявник задіяний у злочинній діяльності або схильний до скоєння злочину.
Тісно пов`язаним із критерієм об`єктивної підозри є питання щодо етапу, на якому уповноважені органи державної влади здійснюють оперативні заходи, тобто або вони просто «приєднались» до здійснення кримінально-караного діяння, або спровокували його.
Також суд має встановлювати, чи перевищили правоохоронні органи межі, визначені у зв`язку з використанням моделі симулювання, тобто чи підбурювали вони заявника до вчинення злочину. Із цією метою з`ясуваню підлягають причини, з яких було розпочато використання цієї моделі, ступінь співучасті поліції у вчиненні злочину та характер підбурювання чи тиску, який чинили на заявника.
Оскільки доводи заявника не повністю еобґрунтовані, то саме прокурор має довести, що факту підбурення не було. У разі відсутності таких доказів національні суди зобов`язані проаналізувати факти у справі та вжити відповідних заходів, щоб встановити істину, а також з`ясувати, чи мало місце підбурювання.
У рішенні від 30 жовтня 2014 року у справі «Носко і Нефедов проти Росії» (пункти 54, 62) ЄСПЛ також відзначав у своїй прецедентній практиці, що негласні операції повинні проводитися пасивним шляхом за відсутності тиску на заявника для вчинення ним злочину за рахунок таких засобів, як прийняття на себе ініціативи в контактах із заявником, наполегливе спонукання, обіцянку фінансової вигоди або звернення до почуття жалю заявника.
На підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України прокурором надано суду матеріали проведених негласних слідчих (розшукових) дій (далі НСРД), зокрема: постанову від 07.11.2017 року та від 09.01.2018 року про проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки наркотичних засобів із залученням конфіденційної особи зі зміненими відомостями про неї та аудіо, - відеоконтролю особи (148 -149, 157 - 158 тому № 1), а також похідні від них документи та показання свідків.
При дослідженні та оцінці означених матеріалів, судом установлено, що ухвали слідчих суддів Апеляційного суду Полтавської області від 07.11.2017 року та 26.12.2018 року про надання відповідних дозволів на проведення у даному провадженні НСРД аудіо, - відеоконтролю особи не розсекречені та прокурором стороні захисту і суду не відкриті (а.с. 164 тому № 1).
Також судом встановлено, що стороні захисту не були в порядку ст.290 КПК України своєчасно відкриті, зокрема, постанова прокурора від 09.01.2018 року ( а.с. 157 158 тому № 1) про проведення контролю за вчиненням злочину, оскільки на звороті даної постанови маються відомості про її розсекречення 16.04.2018 року, тоді як обвинувальний акт складений слідчим, затверджений прокурором та вручений обвинуваченому і його захиснику 30.01.2018 року.
При цьому реєстр матеріалів досудового розслідування не містить жодних відомостей про вказані постанови, а лише про їх результати і прокурором не представлено суду доказів їх відкриття у розумінні ч.9 ст.290 КПК України, тобто письмового підтвердження такого відкриття із зазначенням найменування цих матеріалів.
Не представлено стороні захисту і суду також документів, які стали підставою надання відповідних дозволів на НСРД та контролю за вчиненням злочину (клопотання із додатками, тощо), у зв`язку з чим прокурором в установленому законодавством порядку не доведено законних підстав їх проведення та відсутності провокації злочину.
Залегендована особа « ОСОБА_7 » в своїх показаннях суду підтвердив, що у вказані дати купував у ОСОБА_6 психотропний наркотичний засіб та самостійно прийняв рішення викрити того у незаконній діяльності, так як раніше він вже продавав йому неякісні наркотичні засоби, а далі діяв виключно за вказівкою працівників правоохоронних органів, зв`язуючись з тим по телефону, домовляючись про продаж наркотичних засобів та з цією метою приїздив двічі до нього для викриття у вчиненні злочинів.
Однак із переглянутих судом відеозаписів НСРД убачається, що поведінка свідка « ОСОБА_7 » була активна і ініціативна.
З урахуванням цього, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16.01.2019 року, суд задовольняє клопотання сторони захисту та визнає недопустимими доказами у виглядів матеріалів за результатами НСРД та похідні від них відомості (концепція «плодів отруєного дерева» - fruit of the poisonous tree):
- протокол про хід проведення НСРД у формі оперативної закіпівілі від 21.11.2017 року (а.с.151 152 тому № 1); протокол про помічення грошових коштів від 21.11.2017 року з додатками (а.с. 153 154, 155 тому № 1); протокол про помічення грошових коштів від 10.01.2018 року з додатками (а.с. 159, 160-161 тому № 1); протокол про хід проведення НСРД у формі оперативної закіпівілі від 10.01.2018 року (а.с.162 тому №1); протокол добровільної видачі від 10.01.2018 (а.с.163 тому № 1); речові докази, а саме наркотичні засоби та гроші в сумі 300, 00 грн.; висновок судової хімічної експертизи № 11 від 237.01.2018 (а.с. 177- 180 тому № 1); висновок судової хімічної експертизи № 100 від 17.01.2018 (а.с. 184 - 190 тому № 1), висновок судової хімічної експертизи № 97 від 18.01.2018 (а.с. 193 - 196 тому № 1), висновок судової хімічної експертизи № 98 від 18.01.2018 (а.с. 199 - 201 тому № 1), висновок судової хімічної експертизи № 4071 від 30.11.2017 (а.с. 204 - 206 тому № 1); постанову про проведення освідування від 10.01.2017 року (а.с.216 тому № 1); протокол добровільної видачі від 10.01.2018 року з додатком (а.с.212 213 тому № 1); протокол про результати аудіо-, відеоконтролю від 07.05.2018 року; протокол про результати проведення НСРД від 02.01.2018 року (а.с.218 220 тому № 1); протокол про результати проведення НСРД від 07.11.2017 року (а.с.221 - 222 тому № 1), показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які приймали участь у проведенні вказаних вище НСРД як поняті та підтвердили суду їх зміст та їх результати, а також показання свідка - залегендованої особи « ОСОБА_7 ».
Дані про офіційне перебування на метадоновій терапії та систематичне отримання метадону обвинувачений не заперечує.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що під час досудового розслідування не було встановлено, а прокурором в ході судового розгляду не надано суду доказів, які б забезпечили повне та достовірне встановлення всіх обставин, що становлять предмет доказування обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України, а тому останнього слід визнати невинуватим та виправдати за даним обвинуваченням, оскільки не доведено вчинення ним цих кримінальних правопорушень.
натомість, аналіз наведених вище доказів, яким судом надана відповідна оцінка, свідчить про доведеність у повному обсязі винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у незаконному придбанні та зберіганні наркотичного засобу без мети збуту.
При цьому згідно наказу МОЗ України від 01.08.2000 № 188 «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу», маса невеликого розміру метамфетамін (первентин), яка заробонена до обігу, складає до 0,15 г.
Оскільки у судовому засіданні не доведено факт збуту ОСОБА_6 наркотичних засобів, то маса виявленого у нього психотропної речовини метамфетаміну у розмірі 0,00097 г. не відноситься до невеликих розмірів.
З урахуванням того, що в судовому засіданні не доведено винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307, ч. 2 ст. 307 КК України, то дії останнього, які кваліфіковані за ч. 2 ст. 309 КК України, необхідно перекваліфікувати на ч. 1 ст. 309 КК України, оскільки виключенню із об`єму пред`явленого обвинувачення за недоведеністю підлягає така кваліфікуюча ознака як вчинення дій, визначених ч. 1 ст. 309 КК України, особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 307 КК України.
Обставиною, яка відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , не встановлено.

Обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , судом не встановлено.

Згідно ст.65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а також прийняти до уваги те, що згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

У ході судового розгляду встановлено, що обвинуваченим ОСОБА_6 вчинено злочин середньої тяжкості, в силу ст. 89 КК України він раніше несудимий, офіційно не працевлаштований, за місцем проживання характеризується посередньо, не перебуває на обліку у лікаря невролога, перебуває з 09.12.2010 року на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра з приводу психічних і поведінкових розладів внаслідок вживання опіатів, синдром залежності. З 23.08.2017 року проходить курс лікування від наркоманії (замісна підтримуюча терапія).

Відповідно до висновку органу пробації виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд враховує тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, обставини та характер їх вчинення, характеристику його особи, молодий вік, а також його поведінку як під час скоєння злочину, так і після, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин покарання, а тому приходить до висновку про необхідність призначення покарання у виді штрафу, яке буде достатнім та необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Питання про речові докази суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати на залучення експерта підлягають стягненню із обвинуваченого ОСОБА_6 в дохід держави.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.
Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК, суд,-
у х в а л и в:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України і призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700, 00 (одна тисяча сімсот) грн.
Обвинуваченого ОСОБА_6 визнати невинуватим та виправдати за недоведеністю за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України.
Речові докази: наркотичні засоби, пластикову пляшку з нашаруванням наркотичної речовини, змиви з рук знищити; гроші в сумі 300, 00 грн., використані при проведенні оперативних закупок - звернути в дохід держави; диски з відеозаписами зберігати у матеріалах даного кримінального провадження.
Стягнути із обвинуваченого ОСОБА_6 в дохід держави процесуальні витрати на залучення експерта в розмірі 1716, 00 (одна тисяча сімсот шістнадцять) грн.
Вирок може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.
Учасники судового провадження мають право ознайомитися із журналом судового засідання та подати на нього письмові зауваження.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, прокурору.

СуддяОСОБА_1