ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 603/637/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/115/19 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2019 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Монастириського районного суду Тернопільської області від 19 лютого 2019 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с.Велеснів, Монастириського району Тернопільської області, жительки АДРЕСА_1

визнано винною у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. ст. 286 КК України і призначено їй покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк - 2 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши їй іспитовий строк тривалістю 2 роки.

На підставі п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.2 ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди - залишено без розгляду.

Скасовано арешт, накладений ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 21.01.2019 року на нежитловий будинок.

Питання щодо судових витрат вирішено.

Згідно з вироком 04 червня 2018 у вечірній час обвинувачена ОСОБА_7 , керуючи власним технічно справним автомобілем марки FORD Transit Connect 220 L, номерний знак НОМЕР_1 , рухалась без пасажирів та вантажу автодорогою Т-02-04 Бережани-Підгайці-Монастириська.

Під час руху, обвинувачена ОСОБА_7 не була достатньо уважною, не стежила належно за дорожньою обстановкою, щоб в разі її зміни своєчасно відреагувати та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків, чим порушила вимоги п. 1.5.; 2.3. (б, д) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 зі змінами та доповненнями (далі - ПДР України).

О 19 год. 45 хв. обвинувачена ОСОБА_7 проїжджала 45 км + 625 м автодороги Т-02-04 Бережани-Підгайці-Монастириська, що в межах села Ковалівка Монастириського району. На ділянці дороги з дозволеною для руху транспортних засобів швидкістю 50 км/год, обвинувачена ОСОБА_7 вела автомобіль FORD зі швидкістю 62...64 км/год, чим порушила вимоги п. 12.4. ПДР України.

В цей час, серединою проїзної частини, в зустрічному відносно руху автомобіля FORD під керуванням обвинуваченої ОСОБА_7 напрямку, рухався спокійною ходьбою пішохід ОСОБА_9 , 1947 р.н. Навпроти господарства ОСОБА_10 , пішохід ОСОБА_9 змінив траєкторію руху вліво та вийшов на смугу руху автомобіля FORD, прямуючи в бік узбіччя.

Маючи об`єктивну можливість завчасно виявити пішохода похилого віку, який рухається проїзною частиною в напрямку смуги руху автомобіля та технічну можливість зупинити автомобіль до місця наїзду, обвинувачена ОСОБА_7 , порушуючи вимоги п.п. 1.7.; 12.3. ПДР України, не вжила своєчасно заходів до зменшення швидкості руху керованого нею транспортного засобу та вчинила наїзд на потерпілого ОСОБА_9 передньою лівою частиною автомобіля FORD.

Унаслідок наїзду ОСОБА_9 отримав тяжке тілесне ушкодження у вигляді масивної травми тіла з численними переломами кісток скелета, що в своєму подальшому перебігу ускладнилася посттравматичною тромбоемболією легеневої артерії з розвитком гострої легенево-серцевої недостатності, від якого ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 о 02:05 год. помер у Монастириському районному територіальному медичному об`єднанні.

Порушення обвинуваченою ОСОБА_7 вимог п.п. 1.5.; 2.3. (б, д); 12.3. ПДР України перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної ДТП та спричиненням смерті потерпілого ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі обвинувачена не оспорюючи доведеність її вини у вчиненому правопорушенні просить змінити оскаржуваний вирок та призначити їй покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки, звільнивши її від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з випробуванням, встановивши їй іспитовий строк тривалістю 1 рік. Свої вимоги мотивує тим, що призначене покарання є надто суворим. Вважає, що судом взагалі не прийнято до уваги її активне сприяння розкриттю злочину, несподівану зміну траекторії руху потерпілим та вихід на її смугу руху, також те, що саме нею безпосередньо після скоєння ДТП було викликано працівників поліції та медичної допомоги, здійснено оплату всіх зусиль медиків направлених на рятування життя потерпілого, як і не враховано думку потерпілих, які у судовому засіданні подали заяву з вимогою не застосовувати до неї позбавлення волі та застосувати найбільш м`яке покарання, передбачене санкцією ст.286 КК України. Звертає увагу колегії суддів на те, що вона являється інвалідом 1 групи, самостійно себе утримує являючись приватним підприємцем в сфері торгівлі, що передбачає постійні поїздки, а тому позбавляючи її права керування транспортним засобом терміном на 2 роки суд робить неможливим не тільки її відвідування медичних закладів для лікування, але і саме фізичне проживання, що суперечить загальноприйнятим нормам та праву кожної людини на життя.

В судове засідання обвинувачена, її захисник, потерпілий та представник потерпілого не з`явилися і подали клопотання про розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, міркування прокурора, який заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив залишити вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши його обставини, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів з`ясувала наступне.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення проти безпеки руху та кваліфікація її дій за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому перевірці в ході апеляційного розгляду не підлягають.

Що стосується доводів обвинуваченої про надмірну суворість призначеного їй основного покарання та встановленого судом іспитового строку, то вони є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах закону.

Суд, як видно з вироку, призначаючи покарання, відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винної і обставини, що пом`якшують покарання, прийшов до висновків про необхідність призначення їй покарання в межах санкції інкримінованої статті та про можливість застосування відносно неї ст.75 КК України.

Так, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру основного покарання та можливість звільнення обвинуваченої від його відбування з іспитовим строком, суд першої інстанції, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, особу обвинуваченої, яка на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судима, думку потерпілих, які просили обвинувачену суворо не карати, обставини, що пом`якшують покарання, - визнання вини, щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також фактичні обставини кримінального провадження, а тому призначив покарання у виді позбавлення волі на чотири роки, тобто в наближеному до мінімального розмірі згідно санкції ч.2 ст.286 КК України. При цьому, враховуючи сукупність наведених пом`якшуючих обставин і відомостей про особу обвинуваченої та думку потерпілих, звільнив обвинувачену від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши їй іспитовий строк згідно вимог ст.75 КК України.

Таким чином, суд першої інстанції, визначаючи обвинуваченій покарання за вчинення нею злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, дотримався вимог статей 65-67 КК України.

В апеляційній скарзі не наведено і перевіркою матеріалів провадження в ході апеляційного розгляду не встановлено обґрунтованих підстав вважати призначене обвинуваченій основне покарання і визначений судом іспитовий строк явно несправедливими.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги в частині призначення додаткового покарання колегія суддів також вважає їх безпідставними.

Як вбачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції визнав доведеним, зокрема те, що обвинувачена ОСОБА_7 , керуючи автомобілем в населеному пункті, перевищила дозволену максимальну швидкість руху і, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити пішохода похилого віку, який рухався проїзною частиною в напрямку смуги руху автомобіля та технічну можливість зупинити автомобіль до місця наїзду, не вжила своєчасно заходів до зменшення швидкості руху керованого нею транспортного засобу та вчинила наїзд на потерпілого ОСОБА_9 своїм автомобілем, заподіявши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження від яких він помер.

Встановлений в ході судового розгляду характер та обсяг допущених обвинуваченою грубих порушень Правил дорожнього руху та їх наслідків, що виразились у смерті пішохода, правильно враховані судом першої інстанції при призначенні основного і додаткового покарання та визначенні їх строків.

На переконання колегій суддів, за наведених обставин вчинення злочину і його наслідків не застосування додаткового покарання буде суперечити вимогам ст.65 КК України, оскільки не сприятиме запобіганню вчинення нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як обвинуваченою, так і іншими особами.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував того, що обвинувачена є інвалідом першої групи і приватним підприємцем у сфері торгівлі, у зв`язку з чим постійно здійснює поїздки своїм транспортом, не спростовують правильності призначення додаткового покарання, оскільки закон про кримінальну відповідальність не містить обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, яким встановлено інвалідність чи для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом є джерелом доходу. Крім того, призначене додаткове покарання не позбавляє обвинувачену права на медичну допомогу та зайняття підприємницькою діяльністю.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції того, що потерпілий несподівано змінив траєкторію руху і вийшов на смугу руху її автомобіля є безпідставними та суперечать фактичним обставинам, які визнані судом доведеними. Як зазначено у вироку, обвинувачена мала об`єктивну можливість завчасно виявити пішохода похилого віку, який рухався проїзною частиною в напрямку смуги руху автомобіля та технічну можливість зупинити автомобіль до місця наїзду. В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 повністю погодилась з цими та всіма іншими зібраними в ході досудового розслідування доказами і, даючи суду першої інстанції показання, повністю підтвердила вказані обставини вчинення нею кримінального правопорушення.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того, що обвинувачена після ДТП викликала працівників поліції і медичну допомогу, оплатила заходи по рятуванню життя пішохода і потерпілі просили не застосовувати до неї покарання у виді позбавлення волі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як вбачається зі змісту вироку суд першої інстанції правильно врахував як обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття обвинуваченої і добровільне відшкодування завданої шкоди, а також думку потерпілих і тому звільнив обвинувачену від відбування покарання у виді позбавлення волі.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до переконання, що доводи обвинуваченої є необґрунтованими і не доводять явної несправедливості призначеного покарання.

Таким чином, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів з ними не погоджується і вважає, що покарання обвинуваченій призначені відповідно до вимог закону про кримінальну відповідальність, за своїм видом і розміром вони є необхідними і достатніми для її виправлення та попередження нових злочинів. Рішення суду першої інстанції належним чином мотивовано і відповідає меті покарання, а тому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного та керуючись ст.ст.404-419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИла:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Монастириського районного суду Тернопільської області від 19 лютого 2019 року відносно неї - без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи