Справа № 128/1766/17
УХВАЛА
14 червня 2019 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі:

судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці об`єднане кримінальне провадження № 0000562 від 25.05.2017 року та № 0000605 від 02.06.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 обвинувачується вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України.

У судовому засіданні поставлено на вирішення питання щодо доцільності продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого.
Прокурор ОСОБА_3 просить продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою, враховуючи, що ризики, які стали підставою, для встановлення ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зникли. Просить врахувати, що обвинувачений є раніше судимий, вчинив тяжке кримінальне правопорушення, в період іспитового строку, може впливати на ще недопитаного потерпілого, та перешкоджати руху кримінального провадження.
Обвинувачений ОСОБА_4 та захисник ОСОБА_5 заперечили проти продовження строку тримання під вартою. Просили врахувати, що сторона обвинувачення не довела винність обвинуваченого у вчиненні інкримінуємих йому злочинів, які побудовані на фальсіфікованих доказах. Зазначили, що досудове розслідування проведено з чисельними порушеннями, та просили застосувати більш м`який запобіжний захід.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, суд враховує, що у відповідності до ч. 3 ст. 331 КПК України визначено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За наслідками розгляду питання щодо доцільності продовження запобіжного заходу, суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожна людина має право на свободу і особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, у випадку законного арешту або затримання особи, здійсненого з метою її присутності перед компетентним судовим органом на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні злочину або якщо обґрунтовано визнається за необхідне запобігти вчиненню нею злочину або її втечі після його вчинення.
Запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_4 було застосовано за рішенням суду, тобто у спосіб, встановлений кримінальним процесуальним законодавством України та був продовжений за ухвалами суду у відповідності до вимог КПК України.
Вирішуючи питання щодо доцільності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та зустрічне клопотання сторони обвинуваченого ОСОБА_4 , щодо зміни запобіжного заходу на не пов`язаний з триманням під вартою, суд враховує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом.
При цьому, суд враховує, що злочин, в якому обвинувачується ОСОБА_4 , віднесений відповідно до ст.12 КК України, до тяжкого злочину, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України строком покарання від 3 до 6 років позбавлення волі, що дає підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може, з метою уникнення від покарання, незаконно впливати на потерпілого, який підлягає виклику до суду та уникати явки до суду. Також суд враховує, що ОСОБА_4 є раніш судимим за вчинення умисних корисних злочинів, зокрема передбачених ст.185 КК України, а також ст.187 КК України. Останій вирок постановлений Вінницьким міським судом 15.06.2017р. за ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України з застосуванням нормативних положень ст.75 КК України, що свідчить про схільність обвинуваченого до вчинення правопорушень. ОСОБА_4 офіційного не працевлаштований, в зареєстрованому шлюбі не перебуває, батьком дитини народженої від матері ОСОБА_6 в свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 зазначений ОСОБА_7 , а не ОСОБА_4 , що позбавляє суд можливості враховувати наявність дитини у обвинуваченого.
Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, незаконно впливати на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, перешкоджати розгляду кримінального провадження іншим чином.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин.
Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного кримінального правопорушення; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила кримінальне правопорушення; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.
Таким чином, наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з врахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі «Єчюс проти Литви»).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Як вбачається з суті обвинувачення ОСОБА_4 інкримінується кримінальне правопорушення, яке є тяжким, вчиненним в період відбуття випробувального терміну за попереднім вироком.

Відтак, для запобігання вказаним ризикам, та враховуючи суспільний інтерес, що полягає у виконанні завдань, які передбачені ст.2 КПК України, зокрема, у захисті інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та інтересів інших учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, і який, незважаючи на презумпцію невинуватості обвинувачених, превалює над принципом поваги до свободи особистості, про що зазначено у п.79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року, суд вважає виправданим тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою та недостатнім застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в зв`язку з чим в задоволенні клопотання обвинуваченого щодо зміни запобіжного заходу не пов`язаного з утриманням під вартою слід відмовити, клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою задоволити.
Виходячи з того, що на даний час судовий розгляд даного кримінального провадження триває, не є допитаним потерпілий ОСОБА_8 , не досліджено письмові докази, суд вважає за необхідне продовжити термін тримання під вартою ОСОБА_4 строком до 2 місяців.

Враховуючи вимоги норм розділу ІІ КПК України, зокрема, ст. ст. 177,183,199, а також вищевказані обставини, суд вважає, що більш м`які заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час розгляду даного кримінального провадження, тому в задоволенні клопотання сторони обвинуваченого, щодо зміни запобіжного заходу слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 183, 199, 327, 331 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання сторони обвинуваченого щодо зміни запобіжного заходу на особисте забов`язання обвинуваченому ОСОБА_4 - відмовити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу тримання під вартою щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, строком до 2 місяців до 12 серпня 2019 року включно.

Копію ухвали направити для виконання начальнику УВП№1 м. Вінниці.

Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду на протязі 7 діб з моменту її проглошення.

Суддя ОСОБА_1