Дата документу 02.12.2019 Справа № 320/6245/14-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/6245/14-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1094/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: п. 10 ч. 1 ст. 537 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2019 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

засудженої ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції з приміщенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою прокурора у провадженні прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_8 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 квітня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні подання Мелітопольського міжрайонного прокурора ОСОБА_9 про заміну покарання у виді штрафу на покарання у виді позбавлення волі у відношенні засудженої ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2014 року ОСОБА_7 була засуджена за ч. 1 ст. 203-2 КК України до покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі 7500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 127500 гривень, з розстрочкою його виплати на строк 1 рік зі сплатою 10625 гривень щомісяця.

18 червня 2014 року до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області надійшло подання Мелітопольського міжрайонного прокурора ОСОБА_9 про заміну засудженій ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 127500 гривень на покарання у виді позбавлення волі на строк 937 днів.

Подання Мелітопольського міжрайонного прокурора ОСОБА_9 обґрунтовано тим, що у визначені вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2014 року строки засуджена ОСОБА_7 жодного чергового платежу штрафу не сплатила, документів про сплату відповідних частин штрафу до суду не надала.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні подання Мелітопольського міжрайонного прокурора ОСОБА_9 про заміну засудженій ОСОБА_7 покарання у виді штрафу на покарання у виді позбавлення волі.

Обґрунтовуючи свої висновки, суд першої інстанції зазначив, що на момент розгляду провадження засуджена ОСОБА_7 штраф дійсно не сплатила, але передбачені ст. 80 КК України строки давності виконання вироку сплинули.

Крім того, доводи засудженої ОСОБА_7 про те, що вона не з`явилась до суду для розгляду подання у зв`язку з хворобою дитини, не сплатила штраф у зв`язку з відсутністю грошових коштів, а на момент оголошення її у розшук не змінювала місце проживання, в судовому засіданні спростовані не були.

Враховуючи викладене, а також відсутність обвинувального вироку у відношенні засудженої ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389 КК України, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав вважати, що перебіг строків давності був зупинений у зв`язку з ухиленням засудженої від відбування покарання.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність скасувати та постановити нову, якою задовольнити подання Мелітопольського міжрайонного прокурора ОСОБА_9 про заміну засудженій ОСОБА_7 покарання у виді штрафу на покарання у виді позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що засуджена ОСОБА_7 вчинила особливо тяжкий злочин, їй було відомо про необхідність сплати штрафу, а тому перебіг строків давності виконання обвинувального вироку був зупинений і її не можна було її звільняти від призначеного покарання.

Крім того, на теперішній час ОСОБА_7 штраф не сплатила, змінила місце проживання та була оголошена в розшук у зв`язку з неявкою в судове засідання, а тому вона своєю бездіяльністю умисно ухилялась від сплати штрафу.

Звертає увагу, що неможливість явки в судове засідання ОСОБА_7 пояснила хворобою своєї дитини, про зміну місця проживання уповноважені органи не повідомила, а в матеріалах провадження взагалі відсутні документи на підтвердження вказаних фактів.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор не підтримав апеляційну скаргу прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_8 та зазначив, що на момент розгляду подання про заміну покарання у виді штрафу на покарання у виді позбавлення волі сплинули строки давності, до того ж, не доведено факт саме умисного ухилення засудженою від відбування покарання.

Засуджена ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та зазначила, що вона не ухилялась від відбування покарання та не переховувалась, у неї хворіла дитина, а сплатити штраф не могла, оскільки має трьох дітей і всі гроші витрачала на них.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора та засуджену, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційний скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2014 року ОСОБА_7 була засуджена за ч. 1 ст. 203-2 КК України до покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 127500 гривень, з розстрочкою його виплати на строк 1 рік зі сплатою 10625 гривень щомісяця.

Разом з тим, у період розстрочки засуджена ОСОБА_7 платежі у визначеному судом розмірі не сплатила, що також не заперечувалось нею в судовому засіданні під час розгляду подання про заміну покарання у виді штрафу на покарання у виді позбавлення волі та в апеляційному суді.

Відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 53 КК України, в разі несплати штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, призначеного як основне покарання, та відсутності підстав для розстрочки його виплати суд замінює несплачену суму штрафу покаранням у виді позбавлення волі із розрахунку один день позбавлення волі за вісім неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Однак така заміна можлива лише в межах строків давності виконання обвинувального вироку, передбачених статтею 80 КК України.
Так, відповідно до ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.
Вказана стаття передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.
Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.
Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку з чим, законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.
Відповідно до ч. 3 ст. 80 КК України, перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. Згідно до ч. 4 цієї статті перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин.
Вказані положення свідчать, що держава втрачає право на виконання призначеного засудженому покарання лише у тих випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджав процедурі його виконання.
За таких обставин застосування ст. 80 КК України передбачає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, збігу строку давності його виконання та факту ухилення засудженим від його відбування, що є підставою для зупинення перебігу такого строку давності.
Суд першої інстанції встановив, що строк давності виконання вироку щодо ОСОБА_7 не переривався та минув, що відповідає положенням п. 1 ч. 1 ст. 80 КК України, а також прийшов до висновку про те, що матеріали провадження не містять даних на підтвердження того, що ОСОБА_7 умисно ухилялась від відбування покарання.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погоджується, оскільки доводи подання прокурора, на які він посилався для заміни засудженій покарання, лише підтверджують невиконання засудженою покарання у виді штрафу, натомість, в матеріалах провадження відсутні дані про ухилення ОСОБА_7 від відбування покарання, у зв`язку з чим, підстави для зупинення перебігу строку виконання обвинуваченого вироку і застосування ч. 3 ст. 80 КК України відсутні.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 24 грудня 2015 року по справі № 5-324кс15, ухилення від відбування покарання як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку є особливим юридичним фактом, питання вирішення якого належить до компетенції суду, а отже, цей факт слід встановлювати з дотриманням вимог процесуальної форми.

Зокрема, редакція ч. 3 ст. 80 КК України певним чином співвідноситься зі статтями 389 та 390 цього Кодексу, оскільки ухилення від відбування покарання, про яке йдеться у ч. 3 ст. 80 КК України, у своєму конкретному прояві відповідає складу одного із злочинів, передбачених зазначеними статтями Особливої частини КК. Отже, роблячи висновок про ухилення особи від відбування покарання при застосуванні ч. 3 ст. 80 КК України, суд тим самим фактично визнає її винною у вчиненні нового злочину. Таке правозастосування суперечить ч. 1 ст. 62 Конституції України, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Таким чином, вирішувати питання про зупинення строків давності виконання обвинувального вироку суду можливо лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, що строк давності виконання вироку перервався у зв`язку з умисним ухиленням засудженої від сплати штрафу та перебуванням у розшуку, оскільки в матеріалах провадження відсутні дані на підтвердження того, на момент оголошення ОСОБА_7 в розшук, остання не змінила місце свого проживання, а свою неявку в судове засідання на 10 вересня 2014 року вона обґрунтувала тим, що у неї хворіла дитина (а.с. 9, 15).

Враховуючи, що у відношенні ОСОБА_7 обвинувальний вирок за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389 КК України не ухвалювався, а лише несплата засудженою суми штрафу в певний строк сама по собі не свідчить про ухилення її від відбування цього покарання, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що перебіг строків давності був зупинений у зв`язку з ухиленням засудженої від відбування покарання в сенсі вимог ч. 3 ст. 80 КК України.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що матеріали провадження не свідчать про умисне ухилення засудженою від відбування покарання, у зв`язку з чим, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у провадженні прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 квітня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні подання Мелітопольського міжрайонного прокурора ОСОБА_9 про заміну покарання у виді штрафу на покарання у виді позбавлення волі у відношенні засудженої ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4