Номер провадження: 11-сс/813/821/19
Номер справи місцевого суду: 513/781/15-к 1-кс/513/181/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

особи, щодо якої закрито кримінальне провадження ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на ухвалу слідчого судді Саратського районного суду Одеської області від 07.05.2019 року в кримінальному провадженню №0000325 від 25.07.2013 року, -

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на постанову прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000325 від 25.07.2013 року за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.191, ч.2 ст.190, ч.3 ст.191, ч.1 ст.382 КК України.

Рішення слідчого судді мотивовано тим, що постанова прокурора про закриття кримінального провадження є обґрунтованою, всі необхідні процесуальні дії в рамках кримінального провадження проведено та за результатами досудового розслідування не було встановлено доказів на підтвердження наявності ознаки складу кримінальних правопорушень які інкримінувалися ОСОБА_8 , а тому доводи, викладені у скарзі потерпілих на постанову про закриття кримінального провадження є необґрунтованими.

Не погодившись з рішенням слідчого судді, ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 подали апеляційну скаргу, в якій просять ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити їх скаргу та скасувати постанову прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури про закриття кримінального провадження відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000325 від 25.07.2013року.
При цьому, апелянти посилаються на те, що ухвала слідчого судді не відповідає вимогам ст. 372 КПК України, постанова прокурора про закриття кримінального провадження не відповідає вимогам ст. 110 КПК України, є невмотивованою та не відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення. Зокрема, апелянти посилаються на те, що ОСОБА_8 здійснив розтрату ввіреного йому майна, зокрема зернових культур, переданих йому на зберігання за цивільно-правовими угодами та до цього часу не повернув кошти за реалізоване ним зерно, а також шахрайським шляхом заволодів їх майном.
Апеляційний розгляд проведено за відсутності потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про перенесення розгляду справи клопотань не заявляли.
Апеляційної суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, судом були створені всі умови для реалізації права особи на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги те, що потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , будучи повідомленими про дату та час розгляду скарги в апеляційному суді, не з`явилися, суд оцінює таку поведінку потерпілих, як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Заслухавши суддю-доповідача; потерпілого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається у разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення, а відповідно до вимог ч.4 даної статті постанова з даного приводу приймається прокурором, якщо в цьому кримінальному провадженні повідомлялося про підозру.
Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосередньої оцінки отриманих фактичних даних, в даному випадку слідчим.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, СВ Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні, зареєстрованому в ЄРДР №0000325 від 25.07.2013 року за ознаками ч.1 ст.190, ч.2 ст.190, ч.3 ст.191, ч.382 КК України, яке об`єднано з кримінальними провадженнями №№ 0000411, 0000577, 0000224, 0000225, 0000226.
12.06.2016 року ОСОБА_8 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ознаками ч.1 ст.190, ч.2 ст.190, ч.3 ст.191, ч.382 КК України, вчинених за наступних обставин.

ОСОБА_8 , зареєстрований 21.05.2004 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, як фізична особа-підприємець за №0001483, за місцем проживання фізичної особи-підприємця АДРЕСА_1 , та надано ідентифікаційний номер суб`єкту підприємницької діяльності № НОМЕР_1 .

Суб`єкту підприємницької діяльності фізичній особі-підприємцю ОСОБА_8 . Державною податковою адміністрацією України 10 грудня 2008 року та 09 грудня 2010 надані свідоцтво про сплату єдиного податку з видами діяльності, у тому числі «51.21.0 оптова торгівля зерном, насінням та кормами для тварин».

06.07.2010 року, між ОСОБА_8 , як фізичною особою-підприємцем та ОСОБА_9 було укладено усний договір зберігання терміном на 1 рік, згідно якого ОСОБА_8 зобов`язувався зберігати зернові культури, передані йому ОСОБА_9 , а останній платити йому за зберігання у розмірі 1 % щомісячно від загальної кількості переданого майна.

На цих умовах, ОСОБА_9 передав ОСОБА_8 :

- 06.07.2010 року на зберігання 19590 кілограм ячменю, ринковою вартістю на той час 15084,3 гривень, а ОСОБА_8 видав йому накладну зовнішньо-господарського призначення без номеру від 06.07.2010 року, яку завірив своїм підписом та круглою печаткою суб`єкта підприємницької діяльності.

- 16.08.2010 року на зберігання 18000 кілограм пшениці, ринковою вартістю на той час 23220 гривень, а ОСОБА_8 видав йому накладну зовнішньо-господарського призначення без номеру від 16.08.2010 року, яку завірив своїм підписом та круглою печаткою суб`єкта підприємницької діяльності.

- 15.09.2010 року на зберігання 12669 кілограм рапсу, ринковою вартістю на той час 66527,11 гривень, а ОСОБА_8 видав йому накладну зовнішньо-господарського призначення без номеру від 15.09.2010 року, яку завірив своїм підписом та круглою печаткою суб`єкта підприємницької діяльності.

ОСОБА_8 , умисно, з метою розтрати майна, яке було йому передане на зберігання ОСОБА_9 , протягом 2010 року реалізував передане на зберігання 19590 кілограм ячменю, ринковою вартістю на той час 15084,3 гривень,

18000 кілограм пшениці, ринковою вартістю на той час 23220 гривень,

12669 кілограм рапсу, ринковою вартістю на той час 66527,11 гривень, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальні збитки на загальну суму 104831,41 гривень (сто чотири тисячі вісімсот тридцять одну гривню сорок одну копійку), що в 241 раз перевищує встановлений, згідно із пп. 6.1.1 п. 6.1 ст. 6 Закону № 889-IV (зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» та деяких інших законів України» від 7 липня 2005 р. № 2771-IV[5]) з 1 січня 2006 р. неоподаткований мінімум доходів громадян, який у 2010 році становив 434,5 гривень.

За вказаним фактом слідчий та прокурор дійшли до висновку про наявність достатніх доказів для підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, а саме: розтрата чужого майна, яке було ввірене особі.

Крім того, в кінці червня 2010 року, між ОСОБА_8 , як фізичною особою-підприємцем та ОСОБА_7 було укладено усний договір зберігання терміном на 1 рік, згідно якого ОСОБА_8 зобов`язувався зберігати зернові культури, передані йому ОСОБА_7 , а останній платити йому за зберігання у розмірі 1 % щомісячно від загальної кількості переданого майна.

На цих умовах, ОСОБА_7 передав ОСОБА_8 в кінці червня 2010 року на зберігання 10000 кілограм пшениці, ринковою вартістю на той час 12900 гривень.

08.02.2011 року, ОСОБА_8 , з метою заволодіння чужим майном шляхом шахрайства, повідомив ОСОБА_7 , про те, що той може отримати гроші за реалізоване ним зерно пшениці у кількості 10000 кг, яке раніше знаходилось у нього на зберіганні.

З цією метою, ОСОБА_8 запропонував ОСОБА_7 оформити отримання в нього переданого на зберігання 10000 кг зерна пшениці та видав йому фіктивну накладну зовнішньо-господарського призначення без номеру від 08.02.2011 року, яку завірив своїм підписом та круглою печаткою суб`єкта підприємницької діяльності, в якій значилося, що ОСОБА_7 зняв зі зберігання та отримав вказану кількість зерна на суму 15500 гривень.

В подальшому, коли ОСОБА_7 звернувся з вказаною накладною про отримання після зберігання зерна пшениці до ОСОБА_8 для отримання грошей, останній відмовив йому, пояснивши, що на даний час грошей в нього немає.

Таким чином, ОСОБА_8 , після вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 191 КК України розтрати майна належного ОСОБА_9 , повторно, шляхом шахрайства, заволодів майном ОСОБА_7 в кількості 10000 кг пшениці, ринкова вартість якого складає 12900 гривень, спричинивши йому матеріальні збитки на вказану суму, яка в 27 разів перевищує встановлений, згідно із пп. 6.1.1 п. 6.1 ст. 6 Закону № 889-IV (зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» та деяких інших законів України» від 7 липня 2005 р. № 2771-IV) з 1 січня 2006 р. неоподаткований мінімум доходів громадян, який у 2011 році становив 470,5 гривень.

За вказаним фактом слідчий та прокурор дійшли до висновку про наявність достатніх доказів для підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, а саме: заволодіння чужим майном, шляхом обману, вчинене повторно.

Крім того, 23.06.2011 року, між ОСОБА_8 , як фізичною особою-підприємцем та ОСОБА_7 було укладено усний договір зберігання терміном на 1 рік, згідно якого ОСОБА_8 зобов`язувався зберігати зернові культури, передані йому ОСОБА_7 , а останній платити йому за зберігання у розмірі 1 % щомісячно від загальної кількості переданого майна.

На цих умовах, ОСОБА_7 передав ОСОБА_8 23.06.2011 року на зберігання 54800 кілограм ячменю, ринковою вартістю на той час 84950,41 гривень, а ОСОБА_8 видав йому накладну зовнішньо-господарського призначення без номеру від 23.06.2011 року, яку завірив своїм підписом та круглою печаткою суб`єкта підприємницької діяльності.

ОСОБА_8 , умисно, з метою розтрати майна, яке було йому передане на зберігання ОСОБА_7 , після вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.191 КК України розтрати майна належного ОСОБА_9 , та ч. 2 ст. 190 КК України - заволодіння шляхом шахрайства майном ОСОБА_7 , протягом 2011 року реалізував передане на зберігання 54800 кілограм ячменю, ринковою вартістю на той час 84950,41 гривень, чим спричинив ОСОБА_7 матеріальні збитки на зазначену суму, що в 181 раз перевищує встановлений, згідно із пп. 6.1.1 п. 6.1 ст. 6 Закону № 889-IV (зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» та деяких інших законів України» від 7 липня 2005 р. № 2771-IV) з 1 січня 2006 р. неоподаткований мінімум доходів громадян, який у 2011 році становив 470,5 гривень.

За вказаним фактом слідчий та прокурор дійшли до висновку про наявність достатніх доказів для підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, а саме: розтрата чужого майна, яке було ввірене особі, вчинене повторно.

Крім того, 02.07.2011 року, між ОСОБА_8 , як фізичною особою-підприємцем та ОСОБА_9 було укладено усний договір зберігання терміном на 1 рік, згідно якого ОСОБА_8 зобов`язувався зберігати зернові культури, передані йому ОСОБА_9 , а останній платити йому за зберігання у розмірі 1 % щомісячно від загальної кількості переданого майна.

На цих умовах, ОСОБА_9 передав ОСОБА_8 :

- 02.07.2011 року на зберігання 10716 кілограм рапсу, ринковою вартістю на той час 52508,4 гривень, а ОСОБА_8 видав йому накладну зовнішньо-господарського призначення без номеру від 02.07.2011 року, яку завірив своїм підписом та круглою печаткою суб`єкта підприємницької діяльності.

- 03.07.2011 року на зберігання 4122 кілограм рапсу, ринковою вартістю на той час 20197, 8 гривень, а ОСОБА_8 видав йому накладну зовнішньо-господарського призначення без номеру від 03.07.2010 року, яку завірив своїм підписом та круглою печаткою суб`єкта підприємницької діяльності.

ОСОБА_8 , умисно, з метою розтрати майна, яке було йому передане на зберігання ОСОБА_9 , після вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 191 КК України розтрати майна належного ОСОБА_9 , та ч. 2 ст. 190 КК України - заволодіння шляхом шахрайства майном ОСОБА_7 , та ч. 3 ст. 191 КК України - розтрати майна належного ОСОБА_7 , протягом 2011 року реалізував передане на зберігання 10716 кілограм рапсу, ринковою вартістю на той час 52508,4 гривень, та 4122 кілограм рапсу, ринковою вартістю на той час 20197, 8 гривень, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальні збитки на загальну суму 72706,2 гривень (сімдесят дві тисячі сімсот шість гривень двадцять копійок), що в 155 раз перевищує встановлений, згідно із пп. 6.1.1 п. 6.1 ст. 6 Закону № 889-IV (зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» та деяких інших законів України» від 7 липня 2005 р. № 2771-IV) з 1 січня 2006 р. неоподаткований мінімум доходів громадян, який у 2011 році становив 470,5 гривень.

За даним фактом слідчий та прокурор дійшли до висновку про наявність достатніх доказів для підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, а саме: розтрата чужого майна, яке було ввірене особі, вчинене повторно.

Крім того, 08.07.2011 року, між ОСОБА_8 , як фізичною особою-підприємцем та ОСОБА_7 було укладено усний договір зберігання терміном на 1 рік, згідно якого ОСОБА_8 зобов`язувався зберігати зернові культури, передані йому ОСОБА_7 , а останній платити йому за зберігання у розмірі 1 % щомісячно від загальної кількості переданого майна.

На цих умовах, ОСОБА_7 передав ОСОБА_8 08.07.2011 року на зберігання 11740 кілограм пшениці, ринковою вартістю на той час

21366,8 гривень, а ОСОБА_8 видав йому накладну зовнішньо-господарського призначення без номеру від 08.07.2011 року, яку завірив своїм підписом та круглою печаткою суб`єкта підприємницької діяльності.

ОСОБА_8 , умисно, з метою розтрати майна, яке було йому передане на зберігання ОСОБА_7 , після вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 191 КК України розтрати майна належного ОСОБА_9 , та ч. 2 ст. 190 КК України - заволодіння шляхом шахрайства майном ОСОБА_7 , ч. 3 ст. 191 розтрати майна належного ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , протягом 2011 року реалізував передане на зберігання 11740 кілограм ячменю, ринковою вартістю на той час 21366,8 гривень, чим спричинив ОСОБА_7 матеріальні збитки на зазначену суму, що в 45 раз перевищує встановлений, згідно із пп. 6.1.1 п. 6.1 ст. 6 Закону № 889-IV (зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» та деяких інших законів України» від 7 липня 2005 р. № 2771-IV[5]) з 1 січня 2006 р. неоподаткований мінімум доходів громадян, який у 2011 році становив 470,5 гривень.

За даним фактом слідчий та прокурор дійшли до висновку про наявність достатніх доказів для підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, а саме: розтрата чужого майна, яке було ввірене особі, вчинене повторно.

Крім того, рішенням Саратського районного суду Одеської області від 05 .10.2011 року по справі №2-560/11 задоволено позов ОСОБА_10 , та стягнуто з ОСОБА_8 на його користь 60468 гривень (шістдесят тисяч чотириста шістдесят вісім гривень). Рішення набрало законної сили 16 жовтня 2011 року.

З метою умисного невиконання вказаного рішення ОСОБА_8 з часу набрання вказаним судовим рішенням законної сили до теперішнього часу умисно його не виконував.

Будучи працездатним ОСОБА_8 з дати набрання рішення суду законної сили по теперішній час не працевлаштовувався, не звертався з приводу працевлаштування до Саратського районного центру зайнятості за місцем своєї реєстрації, не сплачував добровільно грошові кошти на користь ОСОБА_10 з будь яких своїх доходів.

На даний час заборгованість ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 складає 60468 гривень (шістдесят тисяч чотириста шістдесят вісім гривень).

За даним фактом слідчий та прокурор дійшли до висновку про наявність достатніх доказів для підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, а саме: умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили.

За сукупністю скоєного, ОСОБА_8 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 191 ч.1, ч. 3, 190 ч. 2, 382 ч. 1 КК України.

Постановою прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 від 06.03.2019 року кримінальне провадження №0000325 від 25.07.2013 року за підозрою ОСОБА_8 в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 191 ч.1, ч. 3, 190 ч. 2, 382 ч. 1 КК України закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень.
Як убачається з постанови про закриття кримінального провадження, своє рішення прокурор мотивував тим, що під час досудового розслідування були виконані всі слідчі дії, за результатами яких було встановлено, що в ході досудового розслідування, об`єктивних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, які б беззаперечно свідчили про наявність складу кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 191 ч. 1,ч. 3, 190 ч. 2, 382 ч. 1 КК України та доводили вину підозрюваного ОСОБА_8 у їх вчиненні, органом досудового розслідування не здобуто та вичерпано можливість їх отримання, у зв`язку з чим прокурор прийшов висновку, що повідомлена ОСОБА_8 підозра у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень не підтверджена.
Апеляційний суд погоджується з висновками прокурора про те, що ОСОБА_8 вживав заходів направлених на розрахунок з потерпілими за отримані ним зернові культури, чого також не заперечував апелянт в судовому засіданні. Також апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок прокурора про те, що дії які інкримінувалися ОСОБА_8 не утворюють складу злочинів, за ознаками розтрати чужого майна, яке було ввірене особі, а також за ознаками заволодіння чужим майном, шляхом обману, оскільки з показань ОСОБА_8 , та потерпілих убачається, що фактично потерпілі здавали зернові культури ОСОБА_8 з метою продажу та отримували за нього грошові кошти.
Апеляційний суд критично відноситься до пояснень потерпілого ОСОБА_7 про те, що до подій, які є предметом дослідження в даному кримінальному провадження, він не один рік співпрацював з ОСОБА_8 , зокрема мав аналогічні цивільно-правові відносини, тобто приймав зернові культури та розраховувався за них, що розцінюється потерпілим як готування ОСОБА_8 до вчинення злочину відносно нього.
Така версія потерпілого щодо «готування до вчинення злочину» та вчинення злочину є непереконливою, оскільки підтверджує єдиний факт між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 існували багаторічні комерційні відносини, які влаштовували обидві сторони, але з настанням фінансових труднощів у ОСОБА_8 , що не дало йому вчасно розрахуватися за отриману від потерпілого продукцію, потерпілий не побажав звернутися до суду в порядку цивільного судочинства, а вибрав для себе шлях притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності.
Слід звернути увагу, що потерпілий ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду сам підтвердив цей факт, пославшись при цьому, що не побажав розв`язати боргові стосунки з ОСОБА_8 шляхом подачі цивільного позову до суду, оскільки йому було відомо, що у ОСОБА_8 не має майна на яке може бути звернене стягнення.
Тобто, в судовому заїданні апеляційного суду потерпілий фактично підтвердив існування між ним та ОСОБА_8 цивільно-правових відносин, що виключає кримінальну відповідальність.
Апеляційним судом встановлено, що аналогічні цивільно-правових відносин виникли у ОСОБА_8 і з потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , про що вірно зазначено в оскаржуваній постанові прокурора. Крім того, даний факт підтверджується рішенням Саратського районного суду Одеської області від 05 .10.2011 року по справі №2-560/11 задоволено позов ОСОБА_10 , та стягнуто з ОСОБА_8 на його користь 60468 гривень (шістдесят тисяч чотириста шістдесят вісім гривень). Рішення набрало законної сили 16 жовтня 2011 року.

Крім того, апеляційний суд вважає, що в оскаржуваній постанові прокурор дав вірну оцінку необізнаності ОСОБА_8 про наявність виконавчого провадження №46531566 щодо стягнення з нього на користь ОСОБА_10 боргу у сумі 60468 грн. та прийшов вірного висновку про відсутність доказів, що дії ОСОБА_8 підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, оскільки останній не був повідомлений про відкриття виконавчого провадження та його не попереджено про кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду.

Апеляційний суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваної постанови про закриття кримінального провадження, оскільки апеляційна скарга потерпілих, а також доводи потерпілого ОСОБА_7 в апеляційному суді, не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що слідчий або прокурор не виконали будь-яких слідчих дій, проведення яких ініціювалися потерпілими. Зокрема потерпілі не послалися не на одну слідчу дію, про яку вони клопотали перед слідчим або прокурором, яка не була виконана останніми в рамках даного кримінального провадження.
Таким чином, перевіривши матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000325 від 25.07.2013 року, апеляційним судом встановлено, що доводи апелянтів про неповноту досудового розслідування є не обґрунтованими.
За таких обставин, винесення прокурором постанови про закриття кримінального провадження відповідає вимогам ст.ст. 2, 7, 9, ст.284 п.1 ч.1 КПК України, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Саратського районного суду Одеської області від 07.05.2019 року, якою відмовлено у задоволенні скарги у задоволенні скарги ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на постанову прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000325 від 25.07.2013року за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 191, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст.191, ч. 1 ст.382 КК України залишити без змін.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4