Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2444/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.121 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
законного представника ОСОБА_8 ,
особи щодо якого застосовано

заходи медичного характеру ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №295/2444/18 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , діючою в інтересах ОСОБА_9 , на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 30 січня 2019 року відносно

ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого в АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

в с т а н о в и в:
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, а кримінальне провадження направити на новий розгляд зі стадії підготовчого судового засідання.
При цьому, зазначає, що обвинуваченого незаконно видалено із зали суду та проведено засідання 12.03.18 без його участі, позбавивши його права ознайомитися із прийнятими рішеннями. Так, у судовому засіданні 12.03.18 обвинувачений заявив відвід суду, однак, замість того, щоб вирішити в порядку ст.81 КПК України відвід судді, суд видалив ОСОБА_9 із зали суду на одне судове засідання, без винесення процесуального рішення (ухвали) в порядку ч.1 ст.330 КПК України. Разом з цим, після видалення обвинуваченого із зали суду, в судовому засіданні було встановлено порядок дослідження доказів та ухвалено рішення про призначення стаціонарної судово-психіатричної експертизи, тобто останнього позбавили права висловити свою думку щодо порядку дослідження доказів, щодо призначення експертизи, надання питань експерту тощо. Більше того, у порушення абз.2 ч.1 ст.330 КПК України, після повернення до зали засідання обвинуваченому не надано можливість ознайомитися з рішеннями, які були ухвалені за його відсутності, та дати пояснення щодо них, адже вже на наступний день, 13.03.18 кримінальна справа скерована експертам. Зазначене призвело до незаконного призначення експертизи відносно обвинуваченого, чим істотно порушено його права.
Також, звертає увагу на те, що судові засідання 02.05.18, 12.12.18 проведено взагалі без обвинуваченого. Звертає увагу, що ні закінчення строків тримання під вартою, ні будь-які інші обставини, не є законною підставою аби розглядати судову справу без обвинуваченого, оскільки однозначним наслідком цього має бути безумовне скасування судового рішення (п.3 ч.2 ст. 412 КПК України). При цьому, зазначає, що під час такого «судового засідання» ОСОБА_9 незаконно продовжено строк тримання під вартою, що призвело до незаконного тримання особи під вартою, під час чого проведено експертизу. Більше того, суд розглянув клопотання експертів щодо надання додаткових доказів без обвинуваченого, безпідставно витребував їх у прокурора, не дослідив у судовому засіданні та невідомо, що на 125 аркушах направив експертам. Крім того, без обвинуваченого також проведено судове засідання і 12.12.18, у якому проведено допит потерпілого, свідка унаслідок чого ОСОБА_9 позбавлено права задати питання допитаним особам, заперечити проти їх показань тощо. Таке рішення суд прийняв відповідно до листа психіатричної лікарні від 04.12.18 за №6083 (а.с.70) у якому зазначено, що перебування пацієнта на засіданні суду недоцільно за психічним станом. Звертає увагу на те, що з 10.12.2017 виключено положення про те, що участь особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, не є обов`язковою і може мати місце, якщо цьому не перешкоджає характер розладу психічної діяльності чи її психічного захворювання, тобто в третьому судовому засіданні, у яких вирішувались суттєві питання щодо обвинувачення ОСОБА_9 , останній був позбавлений можливості бути присутнім.
Звертає увагу на те, що в основу оскаржуваного вироку покладено докази, що не досліджувались у судовому засіданні. Під час судового засідання 02.05.18, що відбулось за відсутності обвинуваченого, прокурором надані матеріали досудового розслідування на 125 аркушах, що були направлені експертам. Надалі, під час судового розгляду 30.01.19, прокурор жодних доказів не надавав, а запропонував судді самостійно дослідити докази, що уже містяться у кримінальній справі, які в подальшому, суддя дослідив, а також досудову доповідь та висновок судово-психіатричної експертизи. Вважає, що фактично, суддя без дослідження доказів приєднав їх до матеріалів кримінальної справи, що є неприпустимим та істотним порушенням кримінального процесуального закону. Речові докази взагалі не досліджувались у судовому засіданні, оскільки прокурор їх не надавав, стороні захисту та обвинуваченому не відкривав.
Вважає, що висновок стаціонарної судово-психіатричної експертизи №97 від 12.06.2018 є недопустимим доказом, оскільки експертиза призначена не у спосіб, визначений законом. Експертиза проведена з грубим порушенням законодавства, а саме п.8 Порядку проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи в психіатричних закладах осіб, які утримуються під вартою, що діяв на час проведення такої експертизи, експертам не надано документи, що посвідчують особу, а тому невідомо, відносно кого саме проведено експертне дослідження.
Вважає, що є недопустимим доказом і протокол огляду місця події від 23.06.2017, оскільки провівши огляд помешкання обвинуваченого, сторона обвинувачення не звернулась до слідчого судді в порядку ст.233 КПК України. Протокол огляду предмету від 24.06.17 з фототаблицями, є також недопустимими доказами, оскільки зазначені в цьому протоколі предмети були вилучені унаслідок вказаного вище незаконного обшуку (огляду від 23.06.17 домоволодіння обвинуваченого). Вважає, що у вироку суд безпідставно послався на висновок експерта від 10.07.17 за №1447, хоча у Реєстрі зазначено, що 10.07.17 лише нібито було призначено експертизу, а висновок складений 24.07.17, тобто, суд не встановив, коли була проведена експертиза за №1447. Слідчий експеримент зі свідком ОСОБА_10 також проведено усупереч вимогам ч.5 ст.240 КПК України.
Звертає увагу на непослідовність показань потерпілого в судовому засіданні, які не відповідають фактичним обставинам справи.
Не погоджується з тим, що суд, на підставі ч.5 ст.94 КК України, визначає безальтернативну необхідність поміщення ОСОБА_9 у медичний психіатричний заклад з суворим наглядом. При цьому, вважає, що призначення ОСОБА_9 . ПЗМХ з суворим наглядом суперечить вимогам ст.5, 19 Закону України «Про психіатричну допомогу», а також Правилам застосування примусових заходів медичного характеру в спеціальному закладі з надання психіатричної допомоги.
В запереченнях на апеляційну скаргу адвоката, прокурор просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції, відповідно, без зміни. При цьому, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.
Згідно ухвали Богунського районного суду м.Житомира від 30 січня 2019 року, застосовано до ОСОБА_9 примусові заходи медичного характеру у виді примусової госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.
Запобіжний захід у виді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку до Житомирської обласної психіатричної лікарні №1 Житомирської обласної ради до набрання ухвалою законної сили, - залишено без змін.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Відповідно до ухвали суду першої інстанції, 23.06.2017 року близько 00 години ОСОБА_9 перебував поблизу буд. № 45 по пров.Котляревського, в м. Житомирі, де на ґрунті особистих неприязних відносин між ним та ОСОБА_11 виник конфлікт. В цей же час та за вказаних обставин у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_11 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 , усвідомлюючи характер своїх дій та передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, підійшов до ОСОБА_11 та наніс йому один удар в область скроневої частини голови силікатною цеглиною, після чого ОСОБА_11 впав. В подальшому ОСОБА_9 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, дерев`яною штахетиною, яку попередньо виламав з паркану, наніс ОСОБА_11 близько 20 ударів в область голови, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді: лінійного перелому скроневої кістки з переходом на основу черепа, ран волосяної частини голови, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.
Своїми умисними діями, що виразились в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення адвоката, ОСОБА_9 та законного представника останнього, які просили апеляційну скаргу задовольнити, думку прокурора, яка просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також ухвалу суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону не дотримався.
Згідно до норм ч.1 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
При цьому, право обвинуваченого на захист є конституційною гарантією, яка закріплена положеннями ст.ст.59, 63 Конституції України, та є однією з основних засад судочинства, передбачених ст.129 Основного Закону.
Забезпечення права людини на захист від обвинувачення у вчиненні злочину закріплено у ст.11 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року та у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950.
Право підозрюваного, обвинуваченого на захист є невід`ємною складовою закріпленого у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.
Разом з цим, як встановлено в ході апеляційного розгляду, та що підтверджено матеріалами провадження, судом першої інстанції проведено судовий розгляд цього провадження 02.05.2018 та 12.12.2018 (т.1 а.п.118-121, т.2 а.п.72-79) без участі, на той момент, обвинуваченого ОСОБА_9
02.05.2018 що під час судового засідання, судом першої інстанції було задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 строк тримання під вартою (т.1 а.п.122-123).
Того ж дня, судом першої інстанції було розглянуто клопотання Київського міського центру судово-психіатричної експертизи про надання додаткових доказів, а саме матеріалів досудового розслідування (т.1 а.п.104), витребувано ці матеріали у прокурора, які той надав у судовому засіданні. Надані прокурором матеріали не досліджувалися, з приводу цих матеріалів обвинувачений дати пояснення можливості не мав, оскільки в судовому засіданні був відсутній.
В подальшому, 28.03.2018 вказані додаткові матеріали на 125-и аркушах, які фактично залишились невідомими для учасників провадження, судом було направлено до Київського міського центру судово-психіатричної експертизи (т.1 а.п.128), з висновками якого не погоджується сторона захисту.
Судове засідання 12.12.18 (т.2 а.п.72-79) Богунським районним судом, під час якого було допитано потерпілого ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_12 , було проведено без участі ОСОБА_9 , чим грубо порушено права останнього, передбачені вимогами ст.42, ст.506 КПК України.
Крім того, вимогами ч.1 ст.512 КПК України, якими регламентовано судовий розгляд кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачено, що цей розгляд здійснюється одноособово суддею в судовому засіданні за участю прокурора, обов`язковою участю фізичної особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, її законного представника та захисника згідно із загальними правилами цього Кодексу.
Разом з цим, у тому ж судовому засіданні 12.12.18 Богунським районним судом, без відповідної участі обвинуваченого, було вирішено питання про продовження дії запобіжного заходу у виді поміщення до медичного закладу, що є неприпустимим.
На переконання апеляційного суду, судом першої інстанції було суттєво порушені права обвинуваченого ОСОБА_9 на захист, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Крім того, у судовому засіданні 12.03.18 (т.1 а.п.87-90) обвинуваченим ОСОБА_9 було заявлено відвід суду.
Однак, суд першої інстанції, який, при цьому, повинен був діяти у відповідності до вимог ст.81 КПК України, видалив обвинуваченого ОСОБА_9 із зали суду на одне судове засідання, а заявлений відвід залишився без відповідного процесуального вирішення.
Після видалення обвинуваченого з судового засідання, судом першої інстанції було встановлено порядок дослідження доказів та ухвалено рішення про призначення стаціонарної судово-психіатричної експертизи, що також беззаперечно порушило відповідні права обвинуваченого.
У порушення ч.1 ст.330 КПК України, після повернення ОСОБА_9 в судове засідання, судом першої інстанції обвинуваченому не було надано відповідної можливісті ознайомитися з рішеннями, які були ухвалені за його відсутності, та дати пояснення щодо них, адже вже на наступний день 13.03.18, кримінальна справа була направлена на вирішення експертам.
За вище наведених обставин, на переконання апеляційного суду, ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, підлягає скасуванню на підставі п.3 ч.1 ст.409, п.3 ч.2 ст.412, ст.415 КПК України.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 30 січня 2019 року, якою застосовано до ОСОБА_9 примусові заходи медичного характеру у виді примусової госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом, скасувати.
Призначити новий розгляд в суді першої інстанції кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 за ч.1 ст.121 КК України.
Запобіжний захід у виді поміщення ОСОБА_9 до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають небезпечну поведінку, продовжити до 01 жовтня 2019 року.
Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :