УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 липня 2019 року

м. Київ

справа № 353/530/18
провадження № 51-3636ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 15 березня 2019 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 02 липня 2019 року за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
За вироком Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 15 березня 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексудо покарання у виді арешту на строк 5 місяців.

Вказаним вироком також засуджено ОСОБА_5 , законність і обґрунтованість судових рішень щодо якого в цій касаційній скарзі не оскаржується.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він 01 лютого 2018 року приблизно о 01:00, за попередньою змовою з ОСОБА_5 , прийшов на територію домоволодіння ОСОБА_6 , розташованого у с. Бортник Тлумацького району Івано-Франківської області, де шляхом зриву металевої скоби навісного замка дверей проник до погребу ОСОБА_6 звідки таємно викрав майно останньої на загальну суму 2335 грн.
Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 02 липня 2019 року вирок місцевого суду залишив без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації своїх дій, посилаючись на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, просить змінити постановлені щодо нього судові рішення й звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений вказує, що, на його думку, при призначенні покарання із застосуванням ст. 69 КК не виключена можливість і звільнення його від відбування призначеного покарання із застосуванням ст. 75 КК, оскільки він визнав вину, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв у розкритті злочину, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце праці, позитивно характеризується як за місцем проживання так і роботи. Також зазначає, що він страждає хворобою Партеса справа і потребує стаціонарного лікування та оперативного втручання. Крім того просить відстрочити виконання вироку місцевого суду до повного його одужання.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильності кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність й обґрунтованості судових рішень у цій частині засуджений не оскаржує.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є:
- кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права;
- уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»;
- юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо;
- оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 цього Кодексу тощо;
- індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Згідно ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 із застосуванням ст. 69 ККзгідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого котрий вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно не працює, не одружений, позитивно характеризується за місцем проживання.При цьому суд відніс щире каяття, визнання вини та активне сприяння розкриттю злочину до обставин, що пом`якшують покарання, і не встановив обставин, що його обтяжують.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про можливість, на підставі ст. 69 КК, перейти до іншого, не передбаченого санкцією ч. 3 ст. 185 КК, більш м`якого виду покарання, а саме арешту.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що ОСОБА_4 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину через суворість, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним засудженим у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені ОСОБА_4 у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши належні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду й розміру призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Таким чином, суди, як першої так апеляційної інстанцій, зробили обґрунтований висновок щодо призначення ОСОБА_4 покарання у більш м`якому виді, що не пов`язане з позбавленням волі і є необхідним та достатнім для його виправлення. З урахуванням вищенаведеного наявність у ОСОБА_4 хвороби не може слугувати достатньою підставою для застосування до нього положень ст. 75 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питання правильності призначеного ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Також суд касаційної інстанції звертає увагу засудженого, що питання про відстрочку виконання вироку місцевого суду до його одужання вирішується відповідно до розділу VIII «Виконання судових рішень» КПК. Тому ОСОБА_4 не позбавлений можливості звернутися до місцевого суду для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 15 березня 2019 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 02 липня 2019 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3