ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

Головуючого: ОСОБА_1
судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі: ОСОБА_4
За участю сторін кримінального провадження:
прокурора: ОСОБА_5 , ОСОБА_6
підозрюваного ОСОБА_7
адвоката: ОСОБА_8
потерпілої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження внесених до ЄРДР за № 0001351 від 29 вересня 2018 року відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Чернівці, Чернівецької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, не одруженого, з середньою освітою, раніше судимого:

- 27.03.2017 року Шевченківським районним судом м. Чернівці за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 850 гривень;

- 30.06.2017 року Шевченківським районним судом м. Чернівці за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 289 КК України до позбавлення волі строком на 5 років та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці 12 жовтня 2018 року,-
КП №11-кп/822/14/19 р. Головуючий у І інстанції ОСОБА_10
Категорія ст.185 КК України Доповідач ОСОБА_11

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 жовтня 2018 року ОСОБА_7 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 червня 2017 року, яким ОСОБА_7 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 289 КК України та засуджено до позбавлення волі строком на 5 років та на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки і остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у вигляді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

До вступу вироку в законну силу ОСОБА_7 змінено запобіжний захід у вигляді застави на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з 14 год. 45 хв. 12 жовтня 2018 року, тобто з моменту проголошення вироку.

Заставу в сумі 16000 грн., внесену ОСОБА_12 за ОСОБА_7 відповідно до квитанції № 96 від 04 грудня 2017 року, після вступу вироку в законну силу слід повернути ОСОБА_12 .

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за проведення експертизи в сумі 988 грн. 70 коп.

Вирішена доля речового доказу.

Згідно вироку Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 жовтня 2018 року, ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що 21 вересня 2017 року близько 23 год. 00 хв., знаходячись в під`їзді першого поверху будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, переслідуючи корисливу мету, спрямовану на таємне викрадення чужого майна, повторно, переконавшись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, реалізуючи свій злочинний умисел, викрав із сходинкової клітки мобільний телефон марки «MeizuM710H», синього кольору, IMEI-1: НОМЕР_1 , IMEI-2: НОМЕР_2 , вартістю 2352 грн. 50 коп., який належить ОСОБА_9 та яким тимчасово користувався ОСОБА_13 , чим спричинив матеріальну шкоду. Після вчинення крадіжки ОСОБА_7 з місця вчиненого кримінального правопорушення зник і з викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

На вказаний вирок суду, захисником обвинуваченого ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_8 , подано апеляційну скаргу в якій просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 не винуватим та виправдати за ч. 2 ст. 185 КК України у зв`язку з недоведеністю вини обвинуваченого. Також, просив дослідити в судовому засіданні: протокол огляду місця події від 27 листопада 2017 року, протокол пред`явлення особи для впізнання від 23 листопада 2017 року за участю свідка ОСОБА_13 , протокол пред`явлення слідчого експерименту від 29 листопада 2017 року, протокол прийняття заяви від ОСОБА_9 про вчинений злочин. Крім цього, просив допитати в судовому засіданні потерпілу ОСОБА_9 .

Вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці просив скасувати, у зв`язку з його необґрунтованістю та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та тим, що вирок містить невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України, так як, не доведено суб`єктивну сторону вказаного правопорушення.

Вважає, що в діях ОСОБА_7 формально вбачаються ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 193 КК України, тобто незаконне привласнення особою знайденого чи чужого майна, що випадково опинилося у неї. Однак, у даній події відсутня об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 193 КК України, яка полягає у привласненні чужого майна або скарбу, що мають особливу історичну, наукову, художню чи культурну цінність. У зв`язку із чим, на думку апелянта, відносини, які виникли між обвинуваченим та ОСОБА_14 регулюються нормами цивільного законодавства, а саме ст.ст. 328-345 ЦК України, які зобов`язують особу, яка знайшла чужу річ повернути її власнику, за умови, що такого власника можливо ідентифікувати. На підтвердження вищезазначених доводів посилався на правову позицію Верховного Суду України, щодо розмежування крадіжки та знахідки у Постанові від 11листопада 2014 року №5-23кс-14.

Крім того, посилався на те, що у випадку доведення стороною обвинувачення умислу у ОСОБА_7 на незаконне заволодіння чужим майном то його дії необхідно було б кваліфікувати за відповідною частиною ст. 190 КК України та ст. 15 КК України, як спробу незаконного заволодіння чужим майном шляхом обману.

Також, вважає що протокол слідчого експерименту, протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, протокол огляду місця події за участю неповнолітнього свідка ОСОБА_15 слід визнати не допустимими доказами, оскільки вони здобуті з порушенням порядку встановленого кримінальним процесуальним законом.

Вказував, що суд першої інстанції послався у своєму рішенні на протокол відтворення обстановки та обставин події та відеозапис до нього, однак такий процесуальний документ судом не досліджувався та чинним КПК України не передбачений.

Посилався на те, що суд першої інстанції всупереч вимогам ч. 5 ст. 72 КК України не зарахував обвинуваченому ОСОБА_7 в строк відбування покарання термін його перебування під вартою з 29 листопада 2017 року по 06 грудня 2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть оскаржуваного вироку та доводи обвинуваченого і його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурорів, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги та просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, провівши дослідження доказів та перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати та заслухавши обвинуваченого ОСОБА_7 в останньому слові, колегія суддів приходить до нижчевикладених висновків з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення у межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним кодексом України.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, суд оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції у повній мірі дотримані вимоги кримінального процесуального закону щодо аналізу та оцінки доказів. Суд у вироку, відповідно до вимог ст. 374 КПК України, зазначив джерело доказу, фактичні дані, що стосуються обставин кримінального провадження, а також зазначив, які обставини даними доказами спростовуються або підтверджуються та вірно прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 , так як і в суді першої інстанції, вину не визнав та пояснив, що 21 вересня 2017 року він із своїми знайомими гуляв на Соборній площі у м. Чернівці. Ввечері, він разом із ОСОБА_16 , ОСОБА_17 і ОСОБА_18 пішли на Турецьку площу, де зайшли у приміщення під`їзду будинку. Там вони сиділи на сходах, розмовляли, пили слабоалкогольні напої. Після того, як ОСОБА_19 пішов від них та не повернувся, вони розійшлися. На сходах, де сидів ОСОБА_20 , він побачив мобільний телефон. Підняв його, спробував включити, щоб знайти власника, але він був заблокований. На вулиці він зустрів ОСОБА_21 та запитав чи він може його відремонтувати, після чого передав телефон останньому з метою розблокування та продажу.

Через деякий час йому зателефонував ОСОБА_20 та запитав, чи не знаходив він телефон. Вінвідповів, що його телефон у ремонті і щоб його забрати потрібно заплатити певну суму грошей, якої у нього немає. Вказав, що телефон не викрадав, а знайшов, просив його виправдати.

Незважаючи на те, що обвинувачений свою вину не визнав, його вина у вчиненні інкримінованого правопорушення повністю доведена показами потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , які безпосередньо були допитані у суді апеляційної інстанції та підтверджується письмовими доказами, які судом першої інстанції були ретельно перевірені та вірно оцінені як належні та допустимі.

Так, потерпіла ОСОБА_9 в суді апеляційної інстанції пояснила, що приблизно першого вересня надала в користування сину свій телефон марки «Meizu». Вперше вона зрозуміла, що з телефоном щось не так у 20-х числах вересня, коли син не відповідав на її дзвінки. Син зізнався, що у нього викрали телефон через 2-3 дні після факту крадіжки. Пояснив, що він гуляв з хлопцями, грав у телефонні ігри потім поставив телефон до кишені та коли сидів з ними у під`їзді заснув, а коли прокинувся ні хлопців, ні телефону не було. Сказав, що телефон у хлопця на ім`я ОСОБА_20 і що він йому телефонував, але останній телефон не повертає. Через три дні від моменту викрадення телефону вони звернулися до поліції.

Свідок ОСОБА_13 , який був допитаний у суді апеляційної інстанції за клопотанням сторони обвинувачення, надав аналогічні покази, як і потерпіла, крім того вказав, що ОСОБА_24 знав по прізвиську « ОСОБА_20 » ще з училища. У вечері 21 вересня 2017 року, він разом із обвинуваченим та ще двома хлопцями гуляли на Соборній площі у м. Чернівці, після чого купили слабоалкогольні напої та пішли на Турецьку площу. Там зайшли у під`їзд будинку та присіли на сходи, де він задрімав. Перед цим, він сидів на сходах та грав у ігри на телефоні, всі хлопці бачили телефон у його руках. Через деякий час він поставив його до кишені. Коли прокинувся - хлопців та телефону не було. На наступний день він дізнався номер ОСОБА_24 та зателефонував йому, щоб запитати за телефон. Спочатку ОСОБА_25 сказав, що не знає де телефон, але потім повідомив, що таки він його взяв та передав іншому хлопцю. Для того, щоб забрати телефон, потрібно комусь заплатити гроші. Обіцяв при зустрічі телефон повернути, але не було ні зустрічі, а ні телефону, тому сказав матері про даний факт і звернулися до поліції. Згодом у поліції телефон їм повернули.

Покази, надані потерпілою та свідком ОСОБА_13 , об`єктивно підтверджуються протоколом проведення слідчого експерименту від 29 листопада 2017 року та його аудіовідеозаписом, під час якого ОСОБА_7 у присутності понятих добровільно на місці розповів та показав, де саме та при яких обставинах він викрав телефон (а.п. 114-117).

Свідок ОСОБА_21 суду пояснив, що у двадцятих числах вересня 2017 року, по вул. Поштовій у м. Чернівці він зустрівся із ОСОБА_26 на прізвисько « ОСОБА_20 », який запропонував йому купити у нього мобільний телефон марки «Meizu», синього кольору. Запитав чи телефон не крадений, на що ОСОБА_25 відповів, що телефон знайшов. Він був заблокований, а тому він погодився заплатити за нього 1000 гривень за умови, що телефон буде розблокований. ОСОБА_7 передав йому вказаний телефон і він здав його у сервісний центр, що по вул. І.Франка. Там назвали приблизну суму ремонту 700-800 грн. та повідомили, що процедура розблокування телефону займе тривалий час. Через деякий час йому подзвонив ОСОБА_7 та запитав за телефон, на що він йому відповів, що телефон у ремонті, за який потрібно буде розрахуватися у сумі 700-800 грн. ОСОБА_25 не запитував де саме та у кого знаходиться телефон у ремонті, забрати його з сервісу, у зв`язку із тим, що знайшовся власник не просив.

Свідок ОСОБА_22 та ОСОБА_23 у своїх показах, наданих апеляційному суду, підтвердили факт спільного перебування ввечері 21 вересня 2017 року з ОСОБА_7 та ОСОБА_14 на території під`їзду будинку АДРЕСА_2 . Вказали, що у ОСОБА_20 був мобільний телефон, однак їм не відомо якої марки, а також те, що ОСОБА_27 нічого не говорив про знахідку телефону та у них не запитував, чи знайдений телефон їхній.

Таким чином, покази потерпілої ОСОБА_9 в повному обсязі підтверджуються та узгоджуються із показами свідків, які безпосередньо були присутні при обставинах вчинення злочину.

Крім того, винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 в інкримінованому йому діянні, передбаченому ч. 2 ст. 185 КК України підтверджується письмовими доказами, дослідженими судом першої та перевіреними судом апеляційної інстанції, зокрема:

Протоколом прийняття заяви від ОСОБА_9 про вчинення злочину, відповідно до якого, 21 вересня 2017 року, близько 23:00 години, невідома особа, шляхом вільного доступу із кишені ОСОБА_14 , який знаходився у під`їзді будинку у м. Чернівці, викрала мобільний телефон марки «MeizuM710H», синього кольору, IMEI-1: НОМЕР_1 , IMEI-2: НОМЕР_2 , вартістю 2888 гривень, чим завдала матеріальної шкоди на вказану суму ( а.п. 7 Т.1);

-копіями коробки від мобільного телефону та квитанції про оплату його покупки, відповідно до яких підтверджується марка, модель, ціна викраденого телефону (а.п.17-18 Т. 1);

-протоколом пред`явлення особи для впізнання від 27 листопада 2017 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_28 серед чотирьох пред`явлених осіб вказав на ОСОБА_7 , який 21 вересня 2017 запропонував йому придбати мобільний телефон марки Meizu темно-синього кольору за 1000 грн. (а.с. 22-23 Т. 1);

-протоколом добровільної видачі та огляду мобільного телефону від 14 листопада 2017 року, відповідно до якого гр. ОСОБА_29 добровільно видав мобільний телефон марки Meizu темно-синього кольору, який йому був наданий для розблокування ОСОБА_28 (а.п. 30 Т. 1);

-висновком експерта №1016-А від 22 листопада 2017 року, згідно якого ринкова вартість мобільного телефону на момент вчинення кримінального правопорушення могла становити 2352,50 грн. (а.п.49-53 Т. 1);

-протокол пред`явлення особи для впізнання від 23 листопада 2017 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_13 серед чотирьох пред`явлених осіб вказав на ОСОБА_7 , який 21 вересня 2017 року був разом з ним у під`їзді будинку, де в подальшому викрав його мобільний телефон марки Meizu темно-синього кольору. (а.п. 79-81 Т.1);

-протоколом пред`явлення речей до впізнання від 23 листопада 2017 року, відповідно до якого, потерпіла ОСОБА_9 впізнала мобільний телефон марки Meizu темно-синього кольору за певними ознаками, а саме: у верхній частині боковій екрану тріщина, в задній частині корпусу наявні потертості (а.п. 85-87 Т. 1);

-протокол огляду місця події, проведеного 27 листопада 2017 року, з фото таблицями до нього, відповідно до, якого свідок ОСОБА_13 пояснив, що будинок АДРЕСА_2 являється місцем де у нього викрали мобільний телефон (а.п. 95-99 Т.1);

-протоколом проведення слідчого експерименту від 29 листопада 2017 року із застосуванням відеозапису проведеного із ОСОБА_7 , під час проведення якого, останній за участю понятих добровільно на місці розповів та показав, де саме та при яких обставинах він викрав мобільний телефон (а.п.114-117 Т.1);

-протокол проведення слідчого експерименту від 29 листопада 2017 року із застосуванням відеозапису проведеного із свідком ОСОБА_13 за участю законного представника та понятих, який добровільно розповів та показав, де саме і при яких обставинах у нього було викрадено телефон марки Meizu темно-синього кольору (а.п.120-123 Т. 1).

Таким чином, зазначеними показами потерпілої та свідків у сукупності із дослідженими письмовими доказами та оглянутим аудіовідеозаписом слідчого експерименту від 29 листопада 2017 року, повністю підтверджується вина ОСОБА_7 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно віднісся критично до показів обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що телефон він знайшов та хотів його розблокувати для того щоб знайти власника, оскільки такі покази об`єктивно спростовуються показами потерпілої та свідків.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що така позиція обвинуваченого є обраною лінією захисту для уникнення кримінальної відповідальності.

Також, колегія суддів вважає, що протокол проведення слідчого експерименту від 29 листопада 2017 року (Т. 1 а.с.120-123), протокол пред`явлення особи для впізнання від 23 листопада 2017 року (Т. 1 а.с. 79-81) та протокол огляду місця події від 27 листопада 2017 року (Т.1 а.с. 36) складені відповідно до вимог процесуального законодавства, всупереч твердженням апелянта про ряд порушень під час проведення вказаних слідчих дій.

Районний суд вірно не прийняв до уваги доводи сторони захисту щодо недопустимості вищевказаних доказів, достатньо обґрунтував висновок про те, чому вважає дані докази належними та допустимими із посиланням на відповідні норми КПК України. Такий висновок суду, на думку колегії, не спростовано захистом та обвинуваченим в суді апеляційної інстанції.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено даних стосовно того, що під час збирання (формування) письмових доказів, які покладені в основу ухваленого вироку, було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які б давали апеляційному суду підстави для визнання їх недопустимими, як про це просить захисник обвинуваченого у своїй апеляційній скарзі.

Розглядаючи доводи апелянта про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України, оскільки не доведено наявність суб`єктивної сторони, колегія суддів вважає їх безпідставними виходячи з наступного:

З аналізу ст. 185 КК України, крадіжка визначається як таємне викрадення чужого майна, яка з суб`єктивної сторони характеризується тільки прямим умислом: особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, таємно вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає спричинити таку шкоду.

Обов`язковими суб`єктивними ознаками крадіжки є корисливий мотив- спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна та корислива мета - збагатитися самому або незаконно збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винний.

Про корисливий умисел на скоєння крадіжки мобільного телефону ОСОБА_7 свідчить його поведінка після заволодіння чужим майном, а саме, його бажання одразу продати даний телефон свідку ОСОБА_21 за встановлену суму та невжиття жодних активних дій для повернення телефону свідку ОСОБА_14 після того, як йому стало відомо, що телефон належить останньому.

Крім того, про умисел саме на таємне викрадення мобільного телефону свідчить і те, що обвинувачений ОСОБА_7 , після того як мобільний телефон опинився у нього, не повідомив про «знахідку» свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_14 та не здійснив жодних дій для з`ясування серед осіб, які перебували з ним разом у під`їзді будинку, кому належить даний телефон.

Твердження обвинуваченого та сторони захисту, що телефон власнику повернений не був, оскільки потрібно було заплатити гроші за його ремонт, є необґрунтованими та спростовуються показами свідка ОСОБА_21 та ОСОБА_14 , які вказали, що даний мобільний телефон в кінечному результаті розблокований так і не був, а отже, оплачувати послуги його ремонту у сервісному центрі підстав не було.

Враховуючи вищевикладені обставини вчинення кримінального правопорушення, твердження апелянта про те, що у ОСОБА_7 був відсутній умисел на вчинення саме крадіжки та, що відносини, які виникли між обвинуваченим і ОСОБА_13 повинні регулюватися нормами цивільного законодавства, є необґрунтованими.

З цих же підстав, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду України, щодо розмежування крадіжки та знахідки у Постанові від 11листопада 2014 року №5-23кс-14.

Крім того, апелянт не наводить в апеляційній скарзі жодних доводів на підтвердження своїх посилань, що в діях ОСОБА_7 формально вбачаються ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 193 КК України, однак, у діях обвинуваченого відсутня об`єктивна сторона вказаного злочину, а у випадку доведення стороною обвинувачення умислу у ОСОБА_7 на незаконне заволодіння чужим майном, вбачаються ознаки ст. 190 КК України та ст. 15 КК України, як спроби незаконного заволодіння чужим майном шляхом обману, а тому, колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Апеляційним судом встановлено, що районний суд вірно прийшов до висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 185 КК України, і такий висновок повністю узгоджується із фактичними обставинами кримінального провадження та підтверджується матеріалами провадження.

Всі докази, покладені в основу вироку, були безпосередньо досліджені судом першої інстанції та стали достатнім обґрунтуванням вини обвинуваченого.

Колегія суддів приймає до уваги посилання апелянта на те, що суд першої інстанції помилково послався у своєму рішенні на протокол відтворення обстановки та обставин події за участі обвинуваченого ОСОБА_7 і відеозапис до нього та вважає, що така помилкова назва протоколу слідчого експерименту та відеозапису до нього за участі обвинуваченого, жодним чином не нівелює висновок суду про те, що саме цим процесуальним документом об`єктивно підтверджуються покази, надані свідком ОСОБА_21 та спростовуються покази ОСОБА_7 про те, що мобільний телефон він знайшов.

При дослідженні матеріалів кримінального провадження, колегією суддів не виявлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду даного провадження в суді першої інстанції, оскільки були допитані всі учасники кримінального провадження, досліджені письмові докази, розглянуті клопотання учасників судового процесу, а тому, на думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги захисника в цій частині також є безпідставними.

Аналізуючи вирок районного суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів вважає, що воно обрано згідно загальних принципів призначення покарання та у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65-67 КК України, а саме: з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Мотивуючи своє рішення про призначення ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України, відноситься до категорії середньої тяжкості та дані про особу обвинуваченого, який незважаючи на молодий вік раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за умисні корисливі злочини, при цьому вчинив кримінальне правопорушення під час відбування покарання з випробуванням та те, що на обліку у лікаря-нарколога та у лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання відсутні негативні характеристики.

Наведене вище, дало можливість суду першої інстанції призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 71 КК України за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 5 років та 6 місяців, в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України.

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про кваліфікацію вчиненого злочину обвинуваченим ОСОБА_7 та обрав ту міру покарання, яка необхідна і достатня для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, а тому, вирок районного суду необхідно залишити без змін.

На підставі наведеного, керуючись ч. 2 ст. 376, ст.ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 жовтня 2018 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня її проголошення до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, а засудженим в той же строк з моменту її отримання.
Головуючий /підпис/ ОСОБА_11
Судді: /підпис/ ОСОБА_3
/підпис/ ОСОБА_2
"Копія. Згідно з оригіналом." Суддя -доповідач _______________ ОСОБА_11 (посада) (підпис) (ПІБ)

04.03.2019 року

(дата засвідчення) копії)