Постанова
іменем України
21 лютого 2019 р.

м. Київ
справа № 465/1604/15-к
провадження № 51-5712км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженої ОСОБА_7
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01 лютого 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003939 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Києва, жительки АДРЕСА_1 , зареєстрованої у АДРЕСА_2 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.137 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Франківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст.137 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватою і засуджено за те, що вона, працюючи на посаді інструктора з фізкультури Львівської санаторної школи-інтернат №1 I-III ступеня імені Б. Антонича, 24 грудня 2014 року близько 12.20 год., у порушення вимог п.п.1.1. Інструкції №4 з охорони праці під час проведення занять з фізичної культури, яке ОСОБА_7 проводила з учнем 3-Б класу ОСОБА_8 у позашкільний час, поза графіком, без погодження з адміністрацією школи-інтернату, неналежно виконала свої службові обов`язки, через недбале ставлення до них, а саме: не приділила належної уваги по догляду за ОСОБА_8 , не передбачила можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинна була і мала можливість їх передбачити, залишила малолітнього ОСОБА_8 одного без нагляду в приміщенні ігрової кімнати школи-інтернату та вийшла із вказаної кімнати, зачинивши двері на ключ. Залишившись без нагляду дорослих, малолітній ОСОБА_8 випав із вікна ігрової кімнати, яка знаходиться на третьому поверсі Львівської санаторної школи-інтернату і від отриманих травм помер.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01 лютого 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить судові рішення щодо ОСОБА_7 скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Вважає, що смерть потерпілого ОСОБА_8 настала внаслідок недбалості навчального закладу, оскільки малолітній ОСОБА_8 усупереч протипоказанням був допущений до навчання із розладами психіки. Зазначає, що ОСОБА_7 не була зобов`язана виконувати положення Інструкції № 4 з охорони праці під час проведення занять з фізичної культури, оскільки її посадові обов`язки передбачені Посадовою інструкцією інструктора з фізкультури. Посилається на те, що суд у вироку на підтвердження винуватості засудженої у вчиненні інкримінованого злочину послався як на доказ на реєстр ознайомлення ОСОБА_7 із Інструкцією № 4 з охорони праці під час проведення занять з фізичної культури, який є недопустимим (оскільки не був відкритий стороні захисту відповідно до вимог ст. 290 КПК України). Стверджує, що апеляційний суд на вказані порушення не звернув уваги та безпідставно залишив вирок щодо ОСОБА_7 без зміни.

Позиції інших учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_6 та засуджена ОСОБА_7 підтримали подану скаргу.
Прокурор ОСОБА_5 вважав, що касаційна скарга є необґрунтованою та просив залишити її без задоволення.
Мотиви суду
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні нею інкримінованого кримінального правопорушення, є правильним та, відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.
Оцінюючи обґрунтованість постановлених щодо ОСОБА_7 судових рішень з огляду на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та дотримання вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає, що висновки суду про доведеність винуватості засудженої ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 137 КК України, є обґрунтованими, а доводи сторони захисту щодо відсутності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, є безпідставними.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 обвинувачувалась у вчиненні злочину з необережності у виді злочинної недбалості.
Так, злочинна недбалість визначається тим, що в поведінці особи важливе місце посідає встановлення обов`язку і можливості передбачити суспільно-небезпечні наслідки своєї поведінки (об`єктивний та суб`єктивний критерії).
Суб`єктивний критерій злочинної недбалості визначає встановлення фактичної можливості особи передбачити зазначені наслідки. Він повинен фіксуватися на підставі аналізу здатності конкретної особи у відповідній життєвій ситуації за наявності відповідних особистих характеристик (освіти, знання загальних і спеціальних правил обережності, наявності життєвого і професійного досвіду, віку, стану здоров`я тощо) передбачати можливість настання шкідливих наслідків. Цей критерій має особливе значення, оскільки підкреслює, що недбалість як вид необережної вини може бути в межах можливого передбачення наслідків, а межі цього передбачення завжди індивідуальні.
Відповідальність за недбалість настає тоді, коли особа повинна була і могла передбачити можливість настання злочинних наслідків.
Суб`єктами вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 137 КК України, є особи, на яких обов`язки щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я дітей покладені, зокрема, по службі. Це, перш за все, педагог або інший працівник освітнього, виховного, лікувального закладу чи іншої установи, який зобов`язаний здійснювати безпеку життя і здоров`я неповнолітніх.

Як установив суд першої інстанції, ОСОБА_7 неналежно виконала професійні обов`язки в частині забезпечення життя і здоров`я учня ОСОБА_8 , які передбачені Посадовою інструкцією інструктора з фізкультури (лікувальної) від 31.10.2013 року (п.4.1.), Інструкцією №4 з охорони праці під час проведення занять з фізичної культури від 3.09.2010 року (п.1.1), Правилами внутрішнього розпорядку для працівників КЗ ЛОР «Львівська загальноосвітня санаторна школа-інтернат №1 I-III ступеню імені Б. Антонича. Зокрема, ОСОБА_7 , проводячи заняття з ОСОБА_8 поза графіком, затвердженим адміністрацією школи-інтернату та без погодження зміни графіку проведення занять, через недбале ставлення до виконання своїх професійних обов`язків, не приділила належної уваги по догляду за ОСОБА_8 , не передбачила можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинна була і мала можливість їх передбачити, залишила малолітнього ОСОБА_8 без нагляду в приміщенні ігрової кімнати, де проводяться заняття з ЛФК, та вийшла з приміщення ігрової кімнати, закрила двері на ключ, хоча не мала права залишати малолітнього одного в ігровій кімнаті без нагляду, внаслідок чого останній випав з вікна цієї ігрової кімнати, що знаходиться на третьому поверсі, та від отриманих травм помер.
Суд першої інстанції ретельно дослідивши та проаналізувавши докази обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання потерпілих, свідків, які є послідовними та узгоджуються між собою, в своїй сукупності повно відтворюють картину події, навівши, при цьому, мотиви свого рішення, які переконливо доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину.
Доводи захисника про те, що ОСОБА_7 не була зобов`язана виконувати положення Інструкції № 4 з охорони праці під час проведення занять з фізичної культури, спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_9 . Згідно з показаннями допитаного у суді місцевого суду зазначеного свідка, який працює директором школи-інтернату №1, окремі Інструкції для охорони праці для вчителя з лікувальної фізкультури та фізкультури не розроблялися, а Інструкція № 4 з охорони праці під час проведення занять з фізичної культури також поширювалася і на ОСОБА_7 . У пункті 1.1. вказаної Інструкції передбачено, що вчитель фізичної культури або особа, яка проводить заняття з фізичного виховання, в позашкільний час несуть пряму відповідальність за охорону життя і здоров`я учнів. Згідно з наказом про прийняття на роботу від 01.11.2012 року №193, ОСОБА_7 призначена на посаду інструктора з фізкультури, а отже є особою, яка проводить заняття з фізичного виховання. Окрім того, ОСОБА_7 , згідно її підпису, була ознайомлена з Інструкцією № 4 з охорони праці під час проведення занять з фізичної культури.
Посилання в скарзі, що реєстр ознайомлення ОСОБА_7 із Інструкцією № 4 з охорони праці під час проведення занять з фізичної культури, є недопустимим доказом, оскільки відповідно до ст. 290 КПК України не був відкритий стороні захисту, є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 290 КПК України, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування. Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання (ч. 2). Сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні, а потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження - прокурору факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів (ч. 9). Сторони кримінального провадження зобов`язані здійснювати відкриття одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду (ч. 11). Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази (ч. 12).

Системне тлумачення указаних положень ст. 290 КПК Українидає підстави вважати, що відкриття матеріалів кримінального провадження відбувається саме на стадії досудового розслідування до моменту направлення обвинувального акту на розгляд суду.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, доступ до матеріалів досудового розслідування засудженій ОСОБА_7 та її захиснику ОСОБА_10 було надано 24 лютого 2015 року, що підтверджується протоколом про надання доступу до матеріалів досудового розслідування та розписками про отримання копії обвинувального акта і копії реєстру матеріалів досудового розслідування. Після чого обвинувальний акт був скерований до суду. В подальшому судове засідання в суді першої інстанції відбувалося у відповідності з вимогами ст. 22 КПК України на засадах змагальності, а тому жодна із сторін не була позбавлена права заявляти відповідні клопотання та ставити перед судом питання дослідження тих чи інших доказів. Із огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати зазначений доказ недопустимим у контексті вимог ст.87 КПК України.
Щодо твердження сторони захисту, що смерть ОСОБА_8 настала внаслідок недбалості навчального закладу, то вони були предметом перевірки як судом першої так і апеляційної інстанцій і обґрунтовано визнані безпідставними. Суди свої висновки належним чином мотивували. Із даними висновками погоджується і колегія суддів.
Кваліфікація судом дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 137 КК України є правильною і сумнівів у колегії суддів не викликає.
Підстав для скасування вироку щодо ОСОБА_7 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, не встановлено.

Покарання засудженій призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України. Призначене засудженій покарання є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, детально перевірив викладені в апеляційній скарзі доводи захисника, які є аналогічними за своїм змістом доводам його касаційної скарги та обґрунтовано визнав їх безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення. Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам цього кодексу та погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК України, для скасування оскаржуваних судових рішень немає.
Керуючись статтями 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в:
Вирок Франківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01 лютого 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_11 ОСОБА_2 ОСОБА_3