Справа №127/6332/19
Провадження №1-кп/127/190/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.01.2019 р. за № 0000036 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гайсин Вінницької області, громадянина України, освіта середня спеціальна, не працюючого, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 358 та частиною четвертою статті 358 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , будучи раніше позбавленим права керування транспортними засобами та отримавши тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_1 від 05.08.2018 р., реквізити якого затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015 р. «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (додаток 8) та який є офіційним документом, за невстановлених слідством обставин, у невстановленому місці, в невстановлені дату та час, але не пізніше 06.01.2019 р., підробив його, а саме - шляхом підчищення та дописування вніс зміни в графу «Видане», змінивши дату видачі з 05.08.2018 р. на 05.10.2018 р. з метою його використання шляхом пред`явлення працівникам поліції.

У подальшому, 06.01.2019 р. в період часу з 05 год. 40 хв. по 06 год. 10 хв. навпроти будинку № 121 по вулиці Некрасова в м. Вінниці, працівниками поліції вилучено тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_1 від 05.08.2018 р.

Бланк тимчасового дозволу на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_4 , відповідає зразкам, які перебувають в офіційному обігу на території України. До тимчасового дозволу ТД № 475758 вносились зміни шляхом підчищення та дописування.

Крім того, 06.01.2019 р. о 04 год. 50 хв. навпроти будинку № 121 по вулиці Некрасова в м. Вінниці, співробітниками батальйону УПП у Вінницькій області зупинено автомобіль марки «ВАЗ 2101», д.н.з. НОМЕР_2 під керування водія ОСОБА_4 , який, усвідомлюючи протиправність своїх дій, з метою уникнути адміністративної відповідальності, заздалегідь знаючи, що документ є підробленим, надав для перевірки працівнику патрульної поліції тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_3 , тим самим використавши завідомо підроблений документ.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованих йому злочинів визнав та суду пояснив, що вчинив злочини за обставин, викладених в обвинувальному акті.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням:

- висновку експерта № 1133/19-21 від 13.02.2019 р. відповідно до якого бланк тимчасового дозволу на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_4 , відповідає зразкам, які перебувають в офіційному обігу на території України; до тимчасового дозволу ТД № 475758 вносились зміни шляхом підчищення та дописування.

Аналізуючи показання обвинуваченого, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт підроблення ОСОБА_4 та подальшого використання завідомо підробленого документу, що підтверджується його чіткими та послідовними показаннями в судовому засіданні.

При цьому суд враховує, що у примітці до статті 358 КК визначено, що під офіційним документом у цій статті та статтях 357 і 366 цього Кодексу слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Суд враховує, що Верховним Судом України у постанові від 09.07.2015 р. (справа № 5-50кс15) зазначено, що останній раніше висловлював свою правову позицію щодо ознак предмета службового підроблення (справа № 5-10кс13), яка зводиться до того, що нормативне визначення службового підроблення визнає офіційними документами ті з них, що складаються і видаються службовими особами від імені органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ та організацій, незалежно від форми власності, які посвідчують певні факти і події, що мають правове значення. Ці документи мають бути належним чином складені за формою та містити необхідні реквізити. Підроблення офіційних документів може полягати у повній фальсифікації або в частковій зміні змісту справжнього документа; способи підроблення документів можуть бути різні.

При встановленні ознак офіційного документа як предмета злочину слід керуватися такими критеріями: документ має бути складено, видано чи посвідчено відповідною особою в межах її професійної чи службової компетенції за визначеною законом формою та з належними реквізитами; зафіксована в такому документі інформація повинна мати юридично значущий характер підтверджені чи засвідчені нею конкретні події, явища або факти мають спричиняти чи бути здатними спричинити наслідки правового характеру у вигляді виникнення (реалізації), зміни або припинення певних прав та/або обов`язків. Невідповідність документа хоча б одному з наведених критеріїв перешкоджає визнанню його офіційним.

Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом у постанові від 21.03.2019 р. (справа № 127/4109/16-к).

Згідно з висновком експерта № 1133/19-21 від 13.02.2019 р. бланк тимчасового дозволу на право керування транспортними засобами серії ТД №475759, виданого на ім`я ОСОБА_4 , відповідає зразкам, які перебувають в офіційному обігу на території України; до тимчасового дозволу ТД № 475758 вносились зміни шляхом підчищення та дописування. Крім того, реквізити зазначеного бланку затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015 р. «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (додаток 8).

Таким чином, суд вважає, що окрім повного визнання обвинуваченим винуватості у вчиненні інкримінованих йому злочинів, в судовому засіданні було підтверджено ту обставину, що вилучений у нього бланк є офіційним документом і до зазначеного документа були внесені зміни шляхом підчищення та дописування.

Отже, дії обвинуваченого ОСОБА_4 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною першою статті 358 КК, за ознаками підроблення іншого офіційного документа, який видається іншою особою, яка має право видавати такі документи, з метою його використання підроблювачем, а також частиною четвертою статті 358 КК, використання завідомо підробленого документа.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 р., щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що ОСОБА_4 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має на утриманні 4 малолітні дитини, здійснює догляд за престарілою бабусею, винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та надав чіткі й послідовні показання щодо обставин вчинення злочину, у вчиненому розкаявся.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді штрафу з урахуванням положень частини другої статті 53 та частини першої статті 70 КК щодо розміру штрафу та порядку призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів.

Питання стосовно речових доказів слід вирішити відповідно до статті 100 КПК.

Разом з тим, згідно з наданою представником сторони обвинувачення ухвалою слідчого судді на тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_1 від 05.08.2018 р., який був предметом злочину, накладено арешт, який підлягає скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК судові витрати слід покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою та частиною четвертою статті 358 Кримінального кодексу України, та призначити покарання:

- за частиною першою статті 358 КК України у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень;

- за частиною четвертою статті 358 КК України у виді штрафу в розмірі 30 (тридцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 510 (п`ятсот десять) гривень.

Відповідно до частини першої статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Арешт, накладений на тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_1 від 05.08.2018 р. на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11.01.2019 р. скасувати.

Речовий доказ: вилучений у ОСОБА_4 тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_1 , що знаходиться в матеріалах кримінального провадження, залишити у справі.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 1430 (одну тисячу чотириста тридцять) грн. вартості проведення криміналістичних досліджень.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: