Справа № 314/51/19
Провадження № 1-кп/314/207/2019
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2019 року м. Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі Вільянського районного суду Запорізької області кримінальне провадження №0000979 від 17 жовтня 2018 року за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Антонівка, Вільнянського району Запорізької області, громадянина України, який має вищу світу, неодружений, не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

у вчиненні злочину, передбаченого ст.366-1 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

захисника-адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Згідно обвинувального акта від 17.12.2018, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходячи в період часу з 23.10.2015 по 20.09.2016 службу на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, а з 20.09.2016 по 13.10.2017 - на посаді молодшого інспектора (техніка з обслуговування інженерно-технічних засобів охорони) відділу інженерно-технічних засобів охорони, зв`язку та інформатизації державної установи «Софіївська виправна колонія (№55)», тобто будучи особою молодшого начальницького складу кримінально-виконавчої служби, та будучи відповідно до підпункту «д» пункту 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупці», суб`єктом відповідальності за корупційні правопорушення, в порушення вимог ч.2ст.45 Закону України «Про запобігання корупції», умисно не подав декларацію особи, яка припинила діяльність, пов`язану з виконання функцій держави або місцевого самоврядування за минулий рік, яка подається наступного року після припинення такої діяльності, чим скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ст.366-1 КК України, за наступних обставин: наказом в.о. начальника Софіївської виправної колонії Управління державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№55) від 23.10.2015 №267 о/с, ОСОБА_3 було призначено на посаду молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, а наказом тієї ж установи № 321 о/с від 26.10.2015 року присвоєно первинне спеціальне звання - рядовий внутрішньої служби.

Наказом в.о. начальника Софіївської виправної колонії Управління державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№55) № 326 о/с від 22.12.2015 року присвоєно спеціальне звання - молодший сержант внутрішньої служби.

Наказом начальника Софіївської виправної колонії Управління державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№55) від 20.09.2016 №205 о/с, ОСОБА_3 було призначено на посаду молодшого інспектора (техніка з обслуговування інженерно-технічних засобів охорони) відділу інженерно-технічних засобів охорони, зв`язку та інформатизації, а наказом тієї ж установи № 278 о/с від 22.12.2016 року ОСОБА_3 присвоєно спеціальне звання - сержант внутрішньої служби.

Згідно з ч.6 ст.14 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 року № 2713-ІУ, сержант внутрішньої служби належить до осіб молодшого начальницького складу кримінально-виконавчої служби, тому ОСОБА_3 , відповідно до підпункту «д» пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року №1700-УІІ є суб`єктом, на якого поширюється дія вищевказаного Закону України, та суб`єктом декларування.

18.02.2016 ОСОБА_3 попереджений про відповідальність за порушення вимог фінансового контролю, зокрема з вимогами статті 366-1 Кримінального кодексу України.

ОСОБА_3 звільнений із займаної посади за власним бажанням 13.10.2017 року на підставі наказу начальника державної установи «Софіївська виправна колонія (№55)» від 13.10.2017 №268/ОС-17 і ознайомлений 19.10.2017 року під особистий підпис з вимогами ст.45 Закону України «Про запобігання корупції» щодо зобов`язання до 01.04.2018 року подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 рік шляхом заповнення відповідної форми на веб-сайті Національного агентства в Реєстрі.

Абзацом другим частини другої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах «а» і «в» пункту 2, пунктів 5 частини першої статті 3, зобов`язані наступного року після припинення діяльності подавати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік. При цьому відповідно до підпункту 3 пункту 5 розділу II Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації - Єдиного державного реєстру декларацій осіб уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого рішенням Національного агентства від 10.06.2016 №3, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 за №959/29089, така декларація суб`єкта декларування подається до 00 годин 00 хвилин 01 квітня року, наступного за звітним роком, у якому було припинено таку діяльність.

Проте, станом на 11.09.2018 року, згідно з відомостями з Реєстру, декларацію особи, уповноваженої на виконання фунцій держави або місцевого самоврядування, за період з 01.01.2018 по 01.04.2018 ОСОБА_3 не подав, хоча зареєструвався в Реєстрі 15.03.2017. У зв`язку з цим Національне агентство листом від 09.07.2018 року № 44-01/29582/18 повідомило ОСОБА_3 про факт неподання відповідної декларації та зобов`язало останнього подати декларацію після звільнення протягом 10 днів з дня отримання повідомлення, згідно з вимогами ст.49 вищевказаного Закону.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 268), лист Національного агентства, яким повідомлено ОСОБА_3 про необхідність подання декларації, 14.07.2018 року останній отримав особисто, однак упродовж, передбачених Законом України «Про запобігання корупції», десяти діб, ОСОБА_3 декларацію не подав та не надав жодних пояснень або заперечень щодо поважності причин неподання декларації.

Тим самим, ОСОБА_3 , будучи суб`єктом декларування, достовірно знаючи про необхідність подання після звільнення декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції», у період часу з 01.01.2018 по 01.04.2018, перебуваючи за місцем реєстрації, фактичного місця мешкання, роботи, тощо, діючи умисно, не подав її.

Дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ознаками злочину, передбаченого ст.366-1 КК України як умисне неподання суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції».

27 грудня 2018 року між заступником керівника Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 , якому на підставі ст.37 КПК України надані повноваження прокурора в кримінальному провадженні №0000979 від 17 жовтня 2018 року, та підозрюваним у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_3 , його захисником адвокатом ОСОБА_5 в порядку, передбаченому ст.ст. 468, 469 та 472 КПК України, в приміщенні прокуратури Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області укладено угоду про визнання винуватості.

Згідно вказаної угоди ОСОБА_3 у повному обсязі сформульованої та пред`явленої підозри беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ст.366-1 КК України.

Сторонами узгоджено, що при затвердженні угоди ОСОБА_3 буде призначене покарання за ст.366-1 КК України у вигляді 150 годин громадських робіт з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування строком на 1 рік. В угоді передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, які роз`ясненні підозрюваному.

Розглядаючи питання про затвердження угоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Частиною 2 статті 469 КПК України передбачено, що угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена за ініціативою прокурора чи обвинуваченого.

Згідно з ч.4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 обвинувачується у скоєнні злочину, який відповідно до ст. 12 КК України віднесений до злочину невеликої тяжкості, обвинувачений не одружений, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше не судимий.

Також встановлено, що ОСОБА_3 цілком розуміє: що він має право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо злочину, у вчиненні якого його він обвинувачується, а він має права, визначені п.1 ч.4 ст.474 КПК України; наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ст. 473 КПК України, зокрема, про характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Суд погоджується із кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_3 за ст. 366-1 КК України за ознаками умисного неподання суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції».

Вислухавши сторони, оцінюючи викладені обставини кримінального провадження у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що укладена угода сторонами є добровільною, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Крім цього, умови угоди не суперечать вимогами Кримінального процесуального Кодексу та Кримінального Кодексу України та інтересам суспільства, а кримінальне провадження свідчить про наявність фактичних підстав для визнання винуватості, при цьому обвинувачений ОСОБА_3 погоджується на призначення узгодженого покарання.

Приймаючи до уваги, що умови даної угоди відповідають вимогам ст. 472 КПК України та КК України, враховуючи, що обвинуваченому ОСОБА_3 роз`яснені та зрозумілі наслідки невиконання угоди, встановлені ст. 476 КПК України, суд приходить до висновку про наявність підстав та необхідність затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором і підозрюваним ОСОБА_3 та його захисником-адвокатом ОСОБА_5 і призначення останньому узгодженої сторонами виду та міри покарання.

Витрати за проведення експертизи та речові докази відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314, 370, 373, 374, 468, 469, 472-476 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.366-1 КК України.

Затвердити угоду від 27 грудня 2018 року по кримінальному провадженню №0000979 від 17 жовтня 2018 року про визнання винуватості, укладену між заступником керівника Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 та підозрюваним у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_3 , його захисником адвокатом ОСОБА_5 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначити покарання у вигляді 150 годин громадських робіт з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування строком на 1 рік.

Вирок може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України:

- обвинуваченим виключно з підстав: призначення судом покарання суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч. ч. 4, 6, 7 ст. 474 КПК України, у тому числі, не роз`яснення йому наслідків укладення угоди;

- прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч.4 ст.469 КПК України угода не може бути укладена.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_7
13.02.2019