Постанова
Іменем України
4 грудня 2018 року
м. Київ
справа № 523/8569/16-к
провадження № 51-820км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2017 року, у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Херсону, жителя м. Одеси, неодруженого, не працюючого, з вищою освітою, не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК,
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 286 КК

до покарання у виді штрафу у розмірі 3 400 грн, без призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати усіма видами транспортних засобів.
Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 2449 грн 41 коп. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на лікування, 25 999 грн 94 коп. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної із завданням шкоди транспортному засобу, 1741грн 44 коп за проведення експертизи, 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Крім того, із ОСОБА_7 стягнуто 2 525 грн 40 коп на користь держави за проведення експертизи.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 06 січня 2016 року, приблизно о 01.30 годині, керуючи технічно справним автомобілем «Toyota Corolla», у порушення п.п. 2.3 «б»; 12.1; 13.1; 13.3 ПДР не був уважним, не обрав безпечної швидкості руху та дистанцію, не врахував стану свого транспортного засобу, не вжив заходів для своєчасного зменшення швидкості руху, не вжив заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації у дорожній обстановці, яка склалася, а саме: рухаючись в Суворовському районі м. Одеси, по освітленому, засніженому, асфальтованому покриттю ділянки проїзної частини Миколаївської дороги, зі сторони вул. Лузанівська в напрямку вул.Червона в лівій смузі руху, при відсутності перешкод на заокругленні дороги, на засніженій ділянці виїхав на зустрічну половину проїзної частини, де допустив зіткнення правою боковою частиною кузову свого авто із передньою правою частиною автомобіля «ВАЗ-21061», під керуванням водія ОСОБА_8 , який рухався у зустрічному напрямку у лівій смузі свого напрямку руху зі швидкістю близько 45-50 км/год. У результаті ДТП водію автомобіля ОСОБА_8 були заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу захисника

ОСОБА_6 , змінив вирок місцевого суду у частині вирішення цивільного позову та постановив стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 2 119 грн 41 коп. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на лікування, 22 140 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної із завданням шкоди транспортному засобу. В решті вирок суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування вищезазначених судових рішень у частині вирішення цивільного позову потерпілого. Зокрема, захисник вважає, що суд повинен був стягнути спричинену потерпілому шкоду з цивільного відповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», оскільки саме у цій компанії було застраховано цивільну відповідальність володільця транспортного засобу.
До початку розгляду кримінального провадження по суті від прокурора надійшло клопотання про передачу кримінального провадження щодо ОСОБА_7 на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду. Зокрема, прокурор вважає, що перед об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду необхідно поставити питання чи підлягають скасуванню судові рішення у зв`язку з неправильним вирішенням цивільного позову вцілому або виключно в частині цивільного позову.

Позиції учасників судового провадження
У запереченнях на дану касаційну скаргу захисника потерпілий ОСОБА_8 вважає її необґрунтованою та просить залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без зміни. Свою позицію потерпілий пояснює тим, що на момент вчинення ДТП у ОСОБА_7 не було при собі ані посвідчення водія, ані страхового полісу, а невдовзі стало відомо, що автомобіль «Toyota Corolla» був застрахований на іншу особу ОСОБА_9 .

Прокурор у судовому засіданні просив залишити касаційну скаргу захисника без задоволення.
Мотиви Суду
Доводи прокурора, викладені у клопотанні про передачу кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у частині, де прокурор ставить питання чи підлягають скасуванню судові рішення у зв`язку з неправильним вирішенням цивільного позову та чи є вірним скасування судових рішень в цілому або виключно в частині цивільного позову - слід залишити без задоволення.
Так, статтею 436 КПК визначені повноваження суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги, зокрема, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення; 2) скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; 3) скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; 4) змінити судове рішення.
Отже, зважаючи на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що кримінальне провадження не підлягає передачі на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, оскільки відсутні передбачені ст. 434-1 КПК підстави для цього.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені

в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того

чи іншого доказу.
Статтею 370 КПК передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим

є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин,

які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 419 КПК в ухвалі суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема: короткий зміст вимог апеляційної скарги; встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними; мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався.
Як зазначено в ч. 2 ст. 419 КПК, при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. На виконання цієї вимоги в ухвалі слід проаналізувати, зіставивши з наявними у справі та додатково поданими матеріалами, всі наведені в апеляційній скарзі доводи й обґрунтувати кожен із них.
Так, відповідно до правового висновку, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року № 14-176 цс18, Верховний Суд відступив від висновку висловленого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування мав право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.
Верховний Суд прийшов до висновку, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Відповідно до статті 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інститутустрахування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Отже, апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 щодо вирішення цивільного позову належним чиним цих доводів не перевірив і не надав оцінки щодо правильності визначення суб`єкта матеріальної відповідальності, відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та прийняв рішення, яке суперечить вимогам закону.
Таким чином, вивчившидоводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 касаційний суд визнає їх прийнятними, дана скарга підлягає частковому задоволенню, а вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2017 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 підлягають скасуванню в частині вирішення цивільного позову.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2017 року щодо ОСОБА_7 скасувати у частині вирішення цивільного позову, та призначити у цій частині новий судовий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню

не підлягає.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3