490/9416/18 30.01.2019
н/п 1-кп/490/910/2018
Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа № 490/9416/18
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2019 року місто Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва в складі:

Головуючого судді - ОСОБА_1

секретар - ОСОБА_2

за участі прокурора - ОСОБА_3

обвинувачуваного - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000390 від 16.08.2016 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, українець, громадянин України, з вищою освітою, неодруженого, раніше не судимого, має на утриманні дитину 2003 р.н., працює неофіційно, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

27.07.2015 року громадянин ОСОБА_4 , був призваний для проходження військової служби за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 187 від 21.09.2015 року зарахований до списків особового складу частини, постановлений на всі види забезпечення та призначений на посаду заступника командира роти снайперів по роботі з особовим складом військової частини.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Згідно з п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Згідно з положенням ч. 1 п. 4 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", початок проходження військової служби для громадян призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, вважається день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату.
Таким чином, з 27.07.2015 року ОСОБА_4 набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України" надається визначення терміну особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
З моменту видання виконувачем обов`язків Президента України Указу «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17.03.2014 року, на території України почав діяти особливий період та тривав на момент вчинення кримінального правопорушення.
Будучи військовослужбовцем, старший лейтенант ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 14, 16, 37, 40, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 1 «Про військовий обов`язок і військову службу»,був зобов`язаний дотримуватися загальних обов`язків військовослужбовців, своїх службових обов`язків, а також порядку звільнення з розташування військової частини.

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби старшому лейтенанту ОСОБА_4 достеменно було відомо, і до часу самовільного залишення військової частини, останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.
Разом з тим, 10 червня 2016 року о 08 год. 30 хв. старший лейтенант ОСОБА_4 діючи умисно, з метою ухилятися від військової служби в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) та знаходився за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , проводячи час на власний розсуд, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який свавільно залишив військову частину. 10 січня 2017 року старший лейтенант ОСОБА_4 , добровільно з`явився до військової частини НОМЕР_1 , чим припинив вчиняти злочин та повідомив про себе як про військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину.

14 березня 2017 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) старшого лейтенанта ОСОБА_4 звільнено з військової служби у запас.

Таким чином, умисні дії ОСОБА_4 , які виразилися у самовільному залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби), вчиненого в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, що кваліфікуються за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.

Допитаний в судовому засіданні в якості обвинуваченого ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю та пояснив, що з липня 2015 року був мобілізований до лав Збройних Сил України, після чого направлений до військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_3 , де проходив службу як заступник командира по роботі з особовим складом.

У квітні 2016 року поїхав до місця свого мешкання у м. Запоріжжя у відпустку. Після закінчення відпустки повернувся до частини, але в червні 2016 року самовільно залишив частину, так як бажав допомогти доглядати свою мати після проведеної операції. ОСОБА_4 пояснив, що у січні 2017 року прибув до прокуратури у м. Миколаїв, де пояснив ситуацію, що склалася, після чого його направили до військової частини. Зазначив, що провину інкримінованому злочині визнає повністю, щиро покаявся у скоєному і просив суд не лишати його свободи, оскільки він хоче налагодити нормальне громадянське життя і стати на шлях виправлення.

Оскільки в судовому засіданні обвинувачений повністю визнав свою вину в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні, погодився з кваліфікацією вчиненого ним діяння, а так само визнав всі фактичні обставини його вчинення, а прокурор не висловив жодних заперечень щодо встановлених обставин, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, за відсутності їх заперечень та сумнівів у добровільності їх позицій, переконавшись у тому, що всі зазначені особи правильно розуміють зміст встановлених обставин, в порядку ст. 349 ч. 3 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

На підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені показаннями обвинуваченого, наданими ним безпосередньо в судовому засіданні, які відповідають всім фактичним обставинам інкримінованого ОСОБА_4 діяння і ніким не оспорюються, суд приходить до переконання, що діяння, яке вчинено обвинуваченим дійсно мало місце, воно містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України і ОСОБА_4 винуватий у його вчиненні, так як він, самовільно залишив військову частину, будучи військовослужбовцем (крім строкової служби), в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнає його щире каяття у скоєному та активне сприяння розкриттю злочину.

Під час судового розгляду даного кримінального провадження обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 судом не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, відповідно до положень ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, данні про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, працює не офіційно, має на утриманні дочку 2003 р.н. та мати похилого віку, офіційно не одружений, має постійне місце мешкання, характеризується посередньо, на обліку у лікаря психіатра і нарколога не перебуває, а також обставини, що пом`якшують його покарання.

Таким чином, при вирішенні питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують його покарання, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 має бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі в межах строку, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 407 КК України, з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку один рік, не вчинить нового злочину, оскільки саме таке покарання, на думку суду, буде найбільш необхідним і достатнім для його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів.
Крім того, суд вважає необхідним, у зв`язку із звільненням ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, на підставі вимог п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.
Цивільний позов у даному кримінальному провадженню не заявлений.

Речові докази у справі відсутні.
Витрати на залучення експертів для проведення експертиз відсутні.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 118, 124, 368, 370- 374, 394 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України і призначити йому покарання у вигляді 3-х (трьох) років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбуття призначеного йому покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на 1 (один) рік.
На підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
Вирок суду набирає законної сили після спливу тридцяти денного строку, встановленого ст. 395 КПК України для його оскарження. Подання апеляційної скарги на вирок суду зупиняє набрання ним законної сили та його виконання.

Вирок може бути оскаржений до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом 30 (тридцяти) днів з моменту його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з часу отримання вироку суду.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копія вироку в порядку ст. 376 КПК України негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору і не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_1