Справа № 467/342/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2019 року Арбузинський районний суд Миколаївської області у складі :

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

представника ДУ «Арбузинська виправна колонія № 83» ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка, у дистанційному режимі відеоконференції між Арбузинським районним судом Миколаївської області та Державною установою «Арбузинська виправна колонія № 83» Міністерства юстиції України, клопотання начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія № 83» про переведення до приміщення камерного типу засудженого
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 квітня 2016 року за ч. 2 ст. ст. 15, п.6 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187 КК України із застосуванням ч.1 ст. 70 КК України до 10 років позбавлення волі з конфіскацією сього належного йому майна, -

ВСТАНОВИВ:

Начальник ДУ «Арбузинська виправна колонія № 83» вніс на розгляд Арбузинського районного суду Миколаївської області клопотання, в обґрунтування якого посилався на те, що засуджений ОСОБА_5 , маючи виконавчий лист та маючи згідно ч.2 ст. 118 КВК України, обов`язок працювати, в категоричній формі відмовився підписувати договір про працевлаштування аби погасити заборгованість за виконавчими листами.
Вважаючи таку поведінку засудженого порушенням вимог режиму відбування покарання, суб`єкт звернення просив суд застосувати до нього стягнення у виді переведення до приміщення камерного типу строком на 3 місяці.
В судовому засіданні представник установи виконання покарань внесене клопотання підтримав з підстав, що у ньому викладені, просив його задовольнити.
Засуджений ОСОБА_5 заперечив проти застосування до нього такого роду стягнення та надав пояснення, які у цілому зводяться до того, що відмова підписувати договір про працевлаштування не є порушенням, він має виконавчі листи про стягнення з нього кредитної заборгованості, але не може працювати у колонії через хворобу.
У свою чергу, суд, заслухавши учасників судового провадження, перевіривши доводи та обґрунтованість внесеного на його розгляд клопотання, вивчивши додані до нього докази у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, ураховуючи положення ст. 84 КПК України і оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні з точки зору належності, допустимості й достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, з урахуванням пояснень засудженого, який в судовому засіданні свою провину у вчиненні порушення не визнав, зробив такі висновки.

Згідно ч. 1 ст. 131-1 КВК України дисциплінарним проступком особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, є протиправне, винне діяння (дія або бездіяльність), що посягає на встановлений порядок у сфері виконання покарань, вчинене цією особою.
При цьому, імперативна вимога частини другої цієї ж статті зобов`язує персонал установи виконання покарань (суб`єкт звернення) довести наявність у діях чи бездіяльності особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, усіх ознак дисциплінарного проступку. Відсутність таких ознак виключає застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів стягнення.
Відповідно до ч.1 ст. 132 КВК України, за невиконання покладених обов`язків та порушення встановлених заборон до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, можуть застосовуватися, серед іншого, і такий захід стягнення, як переведення засуджених, які тримаються у виправних колоніях, крім засуджених, які тримаються у виправних колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання, до приміщення камерного типу (одиночної камери) на строк до трьох місяців.
Тож, розглядаючи порушене питання у цьому контексті, суд виходив із такого.
Згідно ч.2 ст. 118 КВК України, засуджені до позбавлення волі, які мають заборгованість за виконавчими документами, зобов`язані працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії, до погашення такої заборгованості.
Водночас, норма частини першої цієї ж статті вказує на те, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.
Таким чином, обов`язок працювати в установі виконання покарань у засудженого виникає за наявності певних визначених законом передумов, як то, обов`язку виконати судове рішення примусово, на підставі виконавчого листа.
Це передбачають й положення пункту 1 Розділу XVII «Залучення засуджених до суспільно корисної праці» Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 28 серпня 2018 року № 2823/5.
Але у цьому випадку, суб`єкт звернення, посилаючись на цю обставину, а саме наявність у засудженого виконавчих листів, що у свою чергу передує його обов`язку працювати, жодних доказів на підтвердження таких фактів суду не надав.
Як наслідок, не можна говорити про те, що засуджений має обов`язок працювати.
Зокрема, саме по собі посилання на номери виконавчих листів у Акті від 22 березня 2019 року не є достовірним доказом, позаяк, суд має пересвідчитись у наявності виконавчого документа шляхом його безпосереднього дослідження в судовому засіданні, принаймні, у частині розміру заборгованості, що залишилась на момент розгляду питання, наявності/відсутності солідарного стягнення за виконавчими листами, тощо.
Тобто, у цьому випадку перед не судом не доведено «поза розумним сумнівом», що засуджений ОСОБА_5 дійсно зобов`язаний працювати на підставі ч.2 ст. 118 КВК України, аби установити порушення ним певних правил відбування покарання.
За такого, слідчий суддя, відмічає, що у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вказав, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена, у цьому випадку, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що висунуте ним.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які обумовлюють доречність застосування такого типу дисциплінарного стягнення. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих і належних доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія заявника була лише більш вірогідною за версію протилежну їй. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надала сторона, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія, яка дає підстави для констатації факту доцільності застосування того, чи іншого заходу.
Більше того, слід нагадати, що під час провадження на підставі Конвенції неухильно застосовується принцип affirmanti incumbit probatio (той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження).
Та у цій ситуації, заявник, порушивши питання про застосування найсуворішого із стягнень, що передбачені КВК України, не зміг довести «поза розумним сумнівом» наявність для цього визначених законом підстав.
Тому, ураховуючи викладене, за умови ненадання для дослідження виконавчих листів, факт їх наявності суд розцінює як сумнівний, а відтак, з огляду на положення ст. 22, 23 КПК України, приходить до висновку, що це клопотання не підлягає до задоволення, позаяк, за таких обставин суд позбавлений можливості установити усі складові, що становлять собою дисциплінарний проступок.
А тому з цих мотивів, керуючись ст.ст. 376, 537, 539 КПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія № 83» про переведення до приміщення камерного типу засудженого ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо або через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 7 (семи) днів з дня її оголошення.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1