Роздільнянський районний суд Одеської області
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 511/78/19

Номер провадження: 1-кс/511/94/19

25.01.2019 року слідчий суддя Роздільнянського районного суду Одеської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора - ОСОБА_3 , особи у якої вилученого майна - ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна клопотання прокурора Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_5 про арешт тимчасово вилученого майна по кримінальному провадженню №0000046 від 16.01.2019 року за ознаками складу кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.185 КК України,
ВСТАНОВИВ:
До Роздільнянського районного суду Одеської області надійшло клопотання прокурора Розділььнянської місцевої прокуратури про арешт на тимчасово вилучене майно, в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000046 від 16.01.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України.
З клопотання слідчого вбачається, 16.01.2019 року надійшла заява від ОСОБА_6 про те, що у вечірній час, 16.01.2019 року невстановлені особи, шляхом пошкодження металевої огорожі проникли до території рибної бази "Палієво", яка знаходиться на ДМ "Хаджибей-3" Роздільнянського району Одеської області, звідки скоїли крадіжку виробів з чорного металу, загальною вагою 1 768 кг. Сума збитку завданого ОСОБА_6 встановлюється.
Так, 16.01.2019 року слідчим СВ Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 був проведений огляд відкритої ділянки місцевості, яка розташована перед в`їздом до ДМ «Хаджибей-3», с. Єгорівка, Роздільнянського району, Одеської області, біля території рибної бази «Палієво», у ході якого виявлено та вилучено автомобіль марки «VOLKSWAGEN» д.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , в якому у кузові знаходяться вироби з чорного металу (кутки, швелера і.т.п.).
В судовому засіданні прокурор доводи клопотання підтримав та надав пояснення з приводу його обґрунтованості, просив його задовольнити.
В судовому засіданні особа у якої було вилучений транспортний засіб - ОСОБА_4 , заперечував проти задоволення клопотання та вказував, що він взагалі не причетний до скоєння вказаного злочину, оскільки його наняли для перевозки речей, про те, що особи скоювали крадіжки йому відомо не було; вказаний автомобіль належить його рідному брату, а він користується ним за дорученням.
Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, заслухавши думку прокурора, особи у якої було вилучений транспортний засіб, оцінивши надані докази у сукупності, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. ст.94,132,173 КПК України, повинен врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Крім того, в ч. 5ст. 170 КПК України зазначено, що у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, детектива, прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
З урахуванням положень ст. ст.2,7 КПК України, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати мету, правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні органу досудового розслідування та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах, "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції").
У відповідності до ч.ч. 3, 5 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням. Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.
Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.
Під заходами забезпечення кримінального провадження прийнято розуміти передбачені КПК заходи примусового характеру, які застосовуються за наявності підстав та в порядку, встановленому законом, з метою запобігання і подолання негативних обставин, що перешкоджають або можуть перешкоджати вирішенню завдань кримінального провадження, забезпеченню його дієвості.
Так, судовим розглядом встановлено, що згідно ухвали слідчого судді від 18.01.2019 року надавався строк для усунення недоліків за вказаному клопотанню, а саме необхідністю визначення мотивів, підстав та мети арешту, а також наявності ризиків (яких саме), передбачених абзацом другим частини 1 ст. 170 цього кодексу. Однак, як встановлено з клопотання, вказані недоліки усунуті не були.
З клопотання та доданих до нього матеріалів причетність власника автомобіля до вчинення даного злочину жодним чином не доведена, будь-яких свідчень підозрюваних або інших доказів проти водія автомобіля слідчим не отримано, підозра ОСОБА_4 не оголошена.
Також, слідчий суддя вважає, що такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який йдеться в клопотанні, не виправдовують потреби досудового розслідування, оскільки власник майна не повідомлений про слухання вказаного клопотання, його місце знаходження достовірно не встановлено та відсутні достатні підстави вважати, що обмеження права власності на вказаний автомобіль буде співрозмірним з завданням кримінального провадження.
Аналіз наведених вище вимог закону вказує, що діючим законодавством передбачений обов`язок, а не право слідчого надання доказів та доведення перед судом їх переконливості, оскільки під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються; та застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе наявності трьох необхідних ознак, необхідних для застосування заходів забезпечення кримінального провадження (ст. 132 КПК України).
Оскільки, вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, слідчі судді зобов`язані: сумлінно і принципово здійснювати повноваження із судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування; діяти у межах і відповідно до вимог закону; перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи; з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається автор клопотання, без застосування цих заходів; зважати, що незалежно від визначеного процесуальним законом суб`єкта ініціювання застосування заходів забезпечення обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (ч. 3 ст. 132 КПК) покладається на слідчого та/або прокурора, тому вказане питання повинно розглядатися в контексті практики ЄСПЛ та Конвенції про захист прав людини та основних свобод, так як вилучення майна є фактичним позбавлення особи, у володінні якої перебуває зазначене майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеним майном.
Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.
Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки накладення арешту майна для інших осіб; 5) розумність та спів розмірність обмеження права власності завдання кримінального провадження.
Відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна (ч. 3 ст. 173 КПК України).
З урахуванням вищезазначених обставин, враховуючи те, що сторона обвинувачення не довела суду, що на теперішній час існують обґрунтовані підстави для застосування заходу такого забезпечення кримінального провадження як накладення арешту на майно, відсутні правові підстави на арешт майна, відсутній цивільний позов, ст.185 ч.3 КК України не передбачає конфіскацію чи спеціальну конфіскацію, підозра володільцу майна не оголошена, у зв`язку з чим слідчий суддя приходить до висновку, що у задоволенні клопотання слідчого слід відмовити.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 98,107,167,170-173,309,372 КПК України, слідчий суддя, -
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити в задоволенні клопотання прокурора Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_5 , по кримінальному провадженню №0000046 від 16.01.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України про арешт тимчасово вилученого майна.
Зобов`язати прокурора Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_5 , як процесуального керівника по кримінальному провадженню №0000046 внесеного до ЄРДР від 16.01.2019 року негайно повернути транспортний засіб вилучений під час огляду від 16.01.2019 року, а саме: автомобіль марки «Volkswagen» д/з НОМЕР_2 , законному володільцю (на підставі технічного паспорту НОМЕР_3 ) ОСОБА_8 .
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня проголошення ухвали; у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали.
Повний текст ухвали виготовлений 28.01.2019 року.

Слідчий суддя: ОСОБА_1