Справа № 345/3718/17
Провадження № 11-кп/4808/93/19
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0001043 за апеляційною скаргою заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_6 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2018 року, згідно з яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Середнє Калуського району Івано-Франківської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , освіта середня спеціальна, одруженого, на утриманні неповнолітня дитина, непрацюючого, громадянина України, раніше несудимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік, поклавши на нього згідно зі ст. 76 КК України відповідні обов`язки.

Цим же вироком цивільні позови залишено без розгляду.

Вирішено питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 2966,10 грн витрат за проведення експертиз.

Арешт, накладений ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 березня 2018 року на нерухоме майно, а саме на гараж ХІІ за адресою: АДРЕСА_2 (частка власності 1/1), реєстраційний номер майна: 23405417, скасовано.

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

представника

потерпілого ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, в іншій частині вирок залишити без зміни.

Не оспорюючи правильність кваліфікації дій та доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, прокурор вважає вирок суду першої інстанції незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Посилається на те, що на підставі ст. 75 КК України суд вправі звільнити обвинуваченого від відбування тільки основного покарання, однак суд першої інстанції, застосовуючи ст. 75 КК України, ухвалив звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання, не уточнивши, що він звільняється від відбування тільки основного покарання, що після вступу вироку в законну силу, незаконно потягне за собою звільнення його від відбування як основного, так і додаткового покарання.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 винуватий у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, за таких обставин.

21 липня 2018 близько 11.00 год. обвинувачений ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «FORD TRANSIT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проспекту Л. Українки у напрямку вулиці Б. Хмельницького. В районі перехрестя, де розташована крамниця «Адамас» (пр. Л.Українки, 52) ОСОБА_7 мав намір здійснити маневр розвороту. В цей час по проспекту Л.Українки лівою смугою у напрямку вулиці Винниченка рухався мопед «YAMAHA AEROX» без реєстраційного номеру під керування ОСОБА_10 . ОСОБА_7 , здійснюючи маневр розвороту ліворуч, проявив неуважність, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не дав дорогу транспортному засобу, що рухався в зустрічному напрямку, допустив зіткнення з мопедом «YAMAHA AEROX» під керуванням ОСОБА_11 , в результаті чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Такими своїми діями ОСОБА_7 допустив порушення Правил дорожнього руху, зокрема:

-п. 2.3 «б», який визначає, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування транспортним засобом у дорозі;

-п. 10.1, згідно з яким перед початком руху, перетворюванням та зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

-п. 10.7 «г», яким передбачено, що розворот забороняється на пішохідних переходах і ближче 10 метрів від них з обох боків, крім випадку дозволеного розвороту на перехресті;

-п. 16.13, який визначає, що перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо чи праворуч.

Потерпілий ОСОБА_12 та його представник ОСОБА_13 , в судове засідання не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, заяв про розгляд апеляційної скарги за їх участю та про відкладення розгляду до суду апеляційної інстанції не надходило.

Тому, оскільки згідно з ч. 4 ст. 405 КПК України це не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за їх відсутності.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній;

- обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував проти задоволення апеляційної скарги;

- представник потерпілого ОСОБА_9 не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції згідно вимог ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розгляд кримінального провадження проводився в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, відповідно фактичні обставини скоєного ОСОБА_7 , доведеність його вини та кваліфікація дій за статтею КК України, за якою він визнаний винуватим, у поданій апеляційній скарзі не оспорюється і апеляційним судом не перевіряється.

Прокурор погоджується з призначеними ОСОБА_7 видами та розмірами основного та додаткового покарання, також не заперечує проти застосування до нього положень ст. 75 КК України, в той час звертає увагу, що суд першої інстанції, застосовуючи ст. 75 КК України, ухвалив звільнити обвинуваченого від відбування покарання, не уточнивши, що він звільняється від відбування тільки основного покарання, що після вступу вироку в законну силу, незаконно потягне за собою звільнення його від відбування як основного, так і додаткового покарання.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора, суд апеляційної інстанції встановив, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст. 370 КПК України в частині застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України.

Згідно з ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, виходячи з норм цієї статті особу може бути звільнено від відбування призначеного покарання саме у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі та позбавлення волі на строк не більше п`яти років, відповідно, положення цієї статті про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням не поширюються на додаткові покарання, в тому числі на позбавлення права займатися певною діяльністю.

В той час, ст. 77 КК України передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 374 КПК у резолютивній частині обвинувального вироку має зазначатись покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 21 грудня 1990 року № 11 з наступними змінами «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироків» звернув увагу судів на те, що вирок суду є найважливішим актом правосуддя, повинен бути законним і обґрунтованим, складеним юридично грамотно, з коротким, чітким і зрозумілим формулюванням висновків, щоб при його виконанні не виникало питань і сумнівів, що потребують уточнення.

З метою недопущення вказаних недоліків при призначенні покарання Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснив, що при звільненні з випробуванням від відбування основного покарання суд відповідно до ст. 77 КК може призначити додаткові покарання: штраф (за умови, що він передбачений санкцією закону, за яким засуджується особа); позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційному класу. Додаткові покарання підлягають реальному виконанню, про що суд зазначає в резолютивній частині вироку (абз. 5 п. 9).

Таким чином, у разі звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК із застосуванням додаткових покарань (крім конфіскації майна) суд у резолютивній частині вироку повинен чітко вказати, що таке звільнення стосується тільки основного покарання, а додаткове має обов`язково виконуватися.

Тому, на думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції неправильно застосував кримінальний закон, застосувавши звільнення від покарання і до додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом.

За викладених обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідно до вимог статті 420 КПК вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку у зв`язку з неправильним звільненням обвинуваченого від відбування покарання.

На підставі викладеного та керуючись 374, 405, 407, 413, 420, КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2018 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного обвинуваченому покарання з подальшим звільненням від його відбування з випробуванням скасувати.

Постановити відносно ОСОБА_7 новий вирок.

Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік.

Згідно з ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Цей вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію вироку, не пізніше наступного дня після його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4