УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 березня 2019 року

м. Київ
справа № 340/254/17
провадження № 51-1145ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 03 січня 2019 року в межах кримінального провадження № 0000057 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кривопілля Верховинського району Івано-Франківської області, жителя с. Ільці того ж району й області, такого, що в силу ст. 89 КК не має судимості,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 153 КК (в редакції від 05 квітня 2001 року).
Суть питання
За вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 153 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 14 березня 2017 року приблизно о 13:00, будучи в стані алкогольного сп`яніння, зайшов до житлового будинку ОСОБА_5 , що у с. Великий Ходак Верховинського району Івано-Франківської області, де застосовуючи до останньої фізичне насильство, що полягало у нанесенні ударів руками по різним частинам тіла жінки, всупереч її задовольнив свою статеву пристрасть неприродним способом.
Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 03 січня 2019 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, просить ухвалу апеляційного суду скасувати й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що апеляційний суд, всупереч ст. 419 КПК, не навів переконливих мотивів на спростування доводів апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості. Зокрема апеляційний суд належним чином не врахував, що засуджений свою вину визнавав частково, тим самим, на думку прокурора, не сприяв правоохоронним органам у встановлені істини, а тому місцевий суд безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 активне сприяння розкриттю злочину. Крім того прокурор зазначає, що апеляційним судом не враховано, наявність двох обставин, що обтяжуються покарання засудженого, а саме вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та щодо особи похилого віку, а також не взято факт того, що ОСОБА_4 вже двічі притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК та ст. 246 КК.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 1 ст. 153 КК (в редакції від 05 квітня 2001 року) відповідно до вимог ст. 433 КПК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, особу засудженого, котрий свою вину у вчиненому визнав частково, в силу ст. 89 КК не судимий, частково відшкодував завдану потерпілій моральну шкоду, активно сприяв розкриттю злочину, позитивно характеризується, має складні матеріальні умови проживання, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, що суд відповідно до положень ст. 66 КК визнав обставинами, які пом`якшують покарання засудженого. При цьому вчинення ОСОБА_4 злочину у стані алкогольного сп`яніння та щодо особи похилого віку суд відніс до обставин, що обтяжують його покарання. Враховано судом і думку потерпілої, яка в судовому засіданні вказала, що не бажає засудженому суворого покарання.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання в межах санкції статі, за якою його засуджено. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Посилання прокурора на те, що судами не враховано, що ОСОБА_4 двічі притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК та ст. 246 КК є не обґрунтованим, оскільки з копій долучених до касаційної скарги судових рішень вбачається, що засуджений є особою, яка відповідно до ст. 89 КК не має судимості.
Припинення судимості, в розумінні ст. 89 КК, анулює всі кримінально-правові та загально правові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у т.ч. і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим.
Враховуючи викладене підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним злочину через м`якість, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною обвинувачення у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши належні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду й розміру призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень суду першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питань справедливості обраного засудженому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 03 січня 2019 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3