Справа № 735/867/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/108/19
Категорія - ст. 121 ч. 2 КК Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 9019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Чернігові кримінальне провадження, внесеного в ЄРДР №0001279 від 18.12.2017 за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Чернігівської місцевої ОСОБА_6 на вирок Коропського районного суду Чернігівської області від 03 жовтня 2018 року, по кримінальному провадженню щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Лисичанськ, Луганської області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення передбачених ч.2 ст.121 КК України,

за участю учасників кримінального провадження

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_9

У С Т А Н О В И Л А:

Вироком Коропського районного суду Чернігівської області від 03 жовтня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України і за цей злочин, із застосуванням ст. 69 КК України, призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнений від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 3 (трьох) років не вчинить нового злочину.

Згідно ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладені обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання; не виїздити за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу обраний у виді особистого зобов`язання з покладенням на нього обов`язків.

У строк покарання ОСОБА_7 зарахований час перебування його під вартою з 13.03.2018 по 03.10.2018.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст.100 КПК України.

Як встановлено судом першої інстанції, 08.03.2018 у вечірній час ОСОБА_7 знаходячись за місцем свого фактичного проживання в житловому будинку, за адресою АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклої сварки умисно наніс декілька ударів ногою та рукою в область тулуба та голови ОСОБА_10 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження, які згідно висновку експерта № 81 від 08.05.2018 року в комплексі відносяться до тілесних ушкоджень тяжкого ступеня тяжкості та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з фактом настання смерті потерпілого ОСОБА_10 .

Не погоджуючись з рішенням суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичних обставин справи, кваліфікацію дій, доведеність вини ОСОБА_7 просив вирок стосовно нього скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 за ч.2 ст.121 КК України призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Вказує, що значимість однієї пом`якшуючої обставини - щирого каяття перешкоджає застосуванню ст. 69 КК України. Судом не взято до уваги, кількість ударів заподіяних потерпілому та характер застосованого насильства, стан здоров`я потерпілого та зухвалість дій обвинуваченого. Зазначає, що відсутність претензій з боку потерпілого ОСОБА_11 (щодо якого злочин не вчинявся) визнано пом`якшуючою обставиною необґрунтовано. Позитивні характеристики з місця реєстрації та фактичного проживання суперечать дійсній обстановці, що встановлена судом, відповідно до якої обвинувачений постійно сварився з потерпілим, що не може характеризувати обвинуваченого з позитивної сторони. Його молодий вік, поряд з ти, що він має задовільний стан здоров`я, але ніде не працює та не вжив жодних заходів для надання медичної допомоги потерпілому, необґрунтовано визнано пом`якшуючою обставиною. Судом недостатньо враховано обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину відносно особи похилого віку. Крім того, суд належним чином не мотивував і застосування ст. 75 КК України. При встановленні фактичних даних справи суд неправильно зазначив, що ОСОБА_12 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України, чим неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність. Також є безпідставним, з урахуванням ст. 75 КК України, зарахування судом у строк покарання час перебування його під вартою.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_9 , які заперечували проти апеляційної скарги прокурора, просили вирок залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні зазначених у вироку діянь за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, які учасниками судового провадження не оскаржуються, тому в цій частині вирок не перевіряється.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. А згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Крім того, відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Згідно до вимог ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивуваши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання. Застосування ст. 69 КК України можливе в тому разі, коли для цього є як умови, так і підстави.

Виходячи зі змісту ст. 69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

Між тим, вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду не в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального та кримінального процесуального Закону.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 із застосуванням ст. 69 КК України, суд першої інстанції у вироку зазначив, що як обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, враховує обставини, які пом`якшують покарання щире каяття, позитивні характеристики з місця реєстрації та фактичного проживання, відсутність претензій з боку потерпілого ОСОБА_11 , відсутність судимостей у підсудного та його молодий вік.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком районного суду, оскільки це не відповідає характеру та ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Ухвалюючи вирок, суд першої інстанції не навів достатніх та об`єктивних мотивів з яких він дійшов висновку про явну несправедливість призначення ОСОБА_7 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України, та взагалі не обґрунтував свого рішення про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 зі звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

З матеріалів кримінального провадження та вироку районного суду вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисне нанесення тяжких тілесних ушкоджень, що потягли за собою смерть потерпілого, за який санкцією даної норми передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років позбавлення волі.

З огляду на характер вчиненого злочину, тяжкість діяння, належність злочину до категорії тяжких та роль обвинуваченого у вчиненому злочині, наслідки у вигляді смерті потерпілого, апеляційний суд вважає, що призначене судом першої інстанції покарання в силу своєї м`якості не відповідає його меті, встановленій у ст. 50 КК України.

При призначенні покарання ОСОБА_7 , апеляційний суд, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, вищенаведені дані про особу обвинуваченого, які встановлені судом першої інстанції та апеляційною інстанцією, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та обтяжують покарання обвинуваченого вчинення злочину відносно особи похилого віку, і вважає за необхідне обрати йому покарання, у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції статті, за якою він обвинувачується, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

За таких обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, вирок суду у частині призначеного ОСОБА_7 покарання - скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості з постановленням нового вироку.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 409, 418, 420 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Чернігівської області ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Коропського районного суду Чернігівської області від 03 жовтня 2018 року, по кримінальному провадженню щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання.

ОСОБА_7 визнати винним за ч. 2 ст. 121 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту фактичного затримання.

Зарахувати в строк відбування покарання час перебування ОСОБА_7 під вартою з 13.03.2018 по 03.10.2018.

В решті зазначений вирок місцевого суду залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4