Дата документу 23.01.2019 Справа № 310/524/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/778/33/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 310/524/18
Категорія ст. 121 ч. 1 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Бердянська Запорізької області, який має середню освіту, одруженого, який не працює, зареєстрованого та який мешкає АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) 10.01.2018 року вироком Апеляційного суду Запорізької області засуджений за ч.1 ст.121, 69 КК України до 3 років позбавлення волі,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 липня 2018 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 вказує, що з вироком суду він не згодний з підстав його необґрунтованості та незаконності, оскільки він винесений з порушенням вимог п. 2 ч.1 ст. 409 КПК України, що потягло за собою порушення п.1 ч.1 ст. 413 КПК України.

Вказує, що коли він приходив до квартири ОСОБА_9 , у нього не було умислу наносити будь кому тілесні ушкодження. Мета його візитів була тільки посприяти на гостей сусіда ОСОБА_9 , щоб вони зупинили шум та дали можливість йому та іншим жителям під`їзду відпочити.

Просить врахувати, що коли йому в обличчя ОСОБА_10 направив струю газу із газового балончику «Перець», він відчув сильний біль, на якийсь час втратив орієнтир, та виключно переслідуючи мету зупинити попадання в нього струї газу з балончика ОСОБА_10 , став всліпу махати перед собою рукою, в якій випадково опинилася гостро заточений гребінець. Таким чином, фактично не бажаючи нанесення тілесних ушкоджень та не маючи на це умислу, він фактично спричинив ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження.

Окремо просить взяти до уваги, що в той момент він один стояв проти трьох дорослих чоловіків, які його переважали за фізичними даними, він всі дії скоював у стані необхідної оборони, тому він повинен бути виправданим. Потерпілий зі своїми товаришами його ображав, погрожуючи йому тілесними ушкодженнями, тобто насилля з боку потерпілого у відношенні нього було суттєвим, що підтверджується показами свідків, які є його приятелями та друзями. Тільки після цього він скоїв дії для своєї самооборони. Просить також взяти до уваги, що якби він спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_10 , який розпилював в нього газ з газового балончику «Перець», він повинен би був бути виправданим, але оскільки він спричинив тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_11 , який стояв поруч, то він фактично повинен нести кримінальну відповідальність за нанесення тяжкого тілесного ушкодження, скоєного за необережністю, тобто за ст. 128 КК України.

Просить вирок суду змінити, перекваліфікувати його дії за фактом спричинення ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень на ст. 128 КК України та призначити йому покарання за цією статтею у вигляді 1 року обмеження волі. Крім того, обвинувачений просить застосувати до нього ч. 5 ст. 72 КК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника та обвинуваченого, у тому числі і в останньому слові, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 липня 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі. На підставі ст.70 ч.4 КК України до покарання за цим вироком частково у виді одного місяця позбавлення волі приєднано не відбуте покарання за вироком Апеляційного суду Запорізької області від 10.01.18 р., та остаточним покаранням визначено п`ять років один місяць позбавлення волі. Строк покарання обвинуваченому обчислювати з моменту його затримання з 08.12.17 р. Обрано до набрання вироком чинності міру запобіжного заходу ОСОБА_6 у виді тримання під вартою в ДУ «Вільнянська УВП (№11)». Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 31784, 02 грн. В іншій частині цивільного позову відмовлено. Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати на загальну суму 1731, 8 грн. Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 07 грудня 2017 року приблизно о 23 годині 45 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в квартирі АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків з ОСОБА_11 , діючи умисно, з метою нанесення йому тілесних ушкоджень, наніс удар клинком ножа в живіт ОСОБА_11 , спричинивши йому, згідно висновку експерта № 727 від 14.12.17 р. одиночне проникаюче сліпе колото різане поранення брюшної порожнини, що кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого в момент заподіяння.

За наслідками розгляду апеляційних скарг колегією суддів встановлено наступне.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про недоведеність його вини у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Висновки районного суду про наявність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема:

- показаннями в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_11 про те, що 07.12.17 р. в вечірній час він разом зі своїми товаришами знаходився в квартирі АДРЕСА_2 за місцем мешкання ОСОБА_12 , де слухали музику, вживали пиво, спілкувались між собою. Приблизно о 21 годині до них прийшов сусід зверху ОСОБА_13 та сказав, що вони йому заважають, так як шумлять, на що вони пообіцяли вести себе тихше. Приблизно о 23 годині вони почули гучний стукіт у вхідні двері. Коли ОСОБА_14 відкрив двері вони побачили ОСОБА_15 який заявив, що вони йому заважають, що він навчить їх себе поводити, дістав ніж, та тримаючи його в лівій руці став заходити до квартири. ОСОБА_16 намагався його не пустити, але ОСОБА_13 переступив через поріг до квартири. Потерпілий ОСОБА_17 стверджував, що він, разом з ОСОБА_14 та ОСОБА_18 стояли в коридорі перед ОСОБА_19 на відстані витягнутої руки, тому їх налякала агресивна поведінка ОСОБА_15 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, тримав ніж в руці, та з погрозами йшов до них. ОСОБА_16 дістав аерозольний балончик, та з метою самозахисту розпилив в обличчя ОСОБА_15 рідину подразнюючої дії. ОСОБА_13 закрив обличчя ліктем правої руки, а лівою рукою наніс один удар ножем перед собою на рівні тулуба. Так як прямо перед ОСОБА_19 стояв він, ОСОБА_17 , то удар ножем прийшовся йому в передню частину брюшної порожнини, чим йому спричинено проникаюче поранення, від якого він впав на підлогу, а коли підвівся, то вхідні двері були вже зачинені. ОСОБА_15 в квартирі вже не було, друзі викликали «Швидку допомогу», після чого його доставили до лікарні, де йому надали медичну допомогу. На думку потерпілого ОСОБА_20 , якби ОСОБА_16 не застосував балончик з рідиною подразнюючої дії, то обвинувачений їх би всіх порізав;
- показаннями свідка ОСОБА_10 , який суду повідомив, що 07.12.17 р. в вечірній час він разом зі своїми товаришами знаходився в квартирі АДРЕСА_2 за місцем мешкання ОСОБА_12 , де слухали музику, вживали пиво, спілкувались між собою. Приблизно о 21 годині до них прийшов сусід зверху ОСОБА_13 та сказав, що вони йому заважають, так як шумлять, на що вони пообіцяли вести себе тихше. Приблизно о 23 годині знову прийшов ОСОБА_13 який заявив, що вони йому заважають, що він навчить їх себе добре поводити, не дав закрити вхідні двері, дістав ніж, та тримаючи його в лівій руці став іти на них. Зі слів свідка ОСОБА_10 , він злякався вказаних дій ОСОБА_15 , дістав аерозольний балончик, та з метою самозахисту розпилив розчин з балончика в обличчя ОСОБА_15 , який стояв перед ним на відстані витягнутої руки. ОСОБА_13 закрив обличчя правою рукою, лівою рукою, в якій тримав ніж, наніс удар перед собою на рівні тулубу, та попав ножем в живіт ОСОБА_21 , який стояв перед ним. ОСОБА_10 стверджував, що, внаслідок дії речовини з балончика, ОСОБА_13 припинив свої дії, та втік з квартири, ніж забрав з собою;
- показаннями свідка ОСОБА_22 , який суду пояснив, що 07.12.17 р. в вечірній час він разом зі своїми товаришами знаходився у в квартирі АДРЕСА_2 за місцем свого мешкання, де слухали музику, вживали пиво, спілкувались між собою. Приблизно о 21 годині до них прийшов сусід зверху ОСОБА_13 та сказав, щоб не шуміли, на що він відповів, що скоро будуть розходитись. Приблизно о 23 годині знову прийшов ОСОБА_13 , був злий, від нього було чути запах алкоголю, ображав їх, казав що навчить їх себе добре поводити, не дав ОСОБА_23 закрити вхідні двері, дістав ніж, та тримаючи його в лівій руці став іти на них. Після того, як ОСОБА_13 став з ножем підходити до них, ОСОБА_16 дістав аерозольний балончик, та з метою самозахисту розпилив розчин з нього в обличчя ОСОБА_15 , який стояв перед ним на відстані витягнутої руки. ОСОБА_13 закрив обличчя правою рукою, а лівою рукою, в якій тримав ніж, наніс удар перед собою на рівні тулубу, та попав ножем в живіт ОСОБА_21 , який стояв перед ним. Свідок ОСОБА_12 стверджував, що ОСОБА_13 не бачив куди наносить удар ножем, але бив ножем умисно і саме в область живота людини, що стояла перед ним, а це був ОСОБА_17 , тому удар прийшовся йому в живіт. ОСОБА_17 від удару упав, а ОСОБА_13 втік з квартири. Після чого вони викликали «Швидку допомогу»;
- показаннями свідка ОСОБА_24 , яка суду повідомила, що 07.12.17 р. в вечірній час вона разом зі своїми товаришами знаходилась в квартирі АДРЕСА_2 за місцем мешкання ОСОБА_12 , де слухали музику, вживали пиво, спілкувались між собою. Приблизно о 21 годині до них прийшов сусід зверху ОСОБА_13 та сказав, щоб не шуміли, на що хлопці відповіли, що будуть вести себе тихіше. О 23 годині вони почули гучний стукіт у вхідні двері, до дверей пішли ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , а вона з ОСОБА_25 залишилась в кімнаті, тому чула тільки розмови на підвищених тонах, пізніше відчула на собі дію рідини з аерозольного балончика, від хлопців дізналася, що сусід дістав ніж, ОСОБА_16 після цього, захищаючись, розпилив йому в обличчя рідину з балончика, а ОСОБА_13 наніс удар ножем та потрапив в живіт ОСОБА_21 , спричинивши йому поранення;
- протоколом огляду місця події - квартири АДРЕСА_2 , з фото таблицею до неї, на яких зображено розташування кімнати, коридору, вхідних дверей, перед якими відбувались події по спричиненню потерпілому тілесних ушкоджень (а.с.51-55), протоколом огляду речових доказів (одежі потерпілого ОСОБА_20 з відображенням ушкоджень від дії колото- ріжучого предмета, з нашаруванням речовини бурого кольору в місці ушкодження тканини (а.с.56-58);
- висновком експерта № 727 від 14.12.17 р. відповідно якого ОСОБА_11 спричинено одиночне проникаюче сліпе колото різане поранення брюшної порожнини, яке кваліфіковано як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя потерпілого в момент заподіяння (а.с.104-105);
протоколами слідчих експериментів, під час яких свідки ОСОБА_26 , ОСОБА_10 та потерпілий ОСОБА_11 на місці вчинення злочину показали та розповіли про обставини заподіяння ОСОБА_6 ножового поранення ОСОБА_11 ;
- показаннями в судовому засіданні експерта ОСОБА_27 , який пояснив, що під час проведення експертизи ним була досліджена медична документація (стаціонарна карта хворого ОСОБА_11 ), відповідно до якої ОСОБА_11 спричинено одиночне проникаюче сліпе колото різане поранення брюшної порожнини, яке ним кваліфіковане як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя потерпілого в момент заподіяння. Експертом зазначено, що це тілесне ушкодження спричинено предметом, який має колючо- ріжучі можливості, яким є ніж, про що свідчать описи рани, та пошкодження тканини на одязі потерпілого з гострими кутами та рівними краями. При обставинах та предметом ( навіть заточеною алюмінієвою розчіскою) за показами обвинуваченого, таку рану спричинити неможливо.

Колегія суддів вважає, що показання потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_22 , ОСОБА_24 , експерта ОСОБА_27 , протоколи слідчих дій, висновки експертів, є належними, допустимими та достовірними, а у своїй сукупності достатніми для визнання обвинуваченого ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки вони співпадають між собою, як в деталях, так і в цілому щодо обставин вчинення останнім вищевказаного злочину.

У зв`язку цим, колегія суддів вважає безпідставними доводи обвинуваченого про те, що, тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_11 він спричинив по необережності, а тому його дії необхідно перекваліфікувати на ст. 128 КК України, є необґрунтованими, з огляду на наступне.
За нормативним визначенням, умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (стаття 24 КК).

Необережне тяжке тілесне ушкодження (стаття 128 КК) характеризується аналогічними елементами об`єктивної сторони, а за суб`єктивною стороною проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості, визначення яких надано в статті 25 КК.

Наведене свідчить про те, що розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині (частина перша статті 121 КК) і необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (стаття 128 КК) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів.

Крім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених вище злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що показання потерпілого ОСОБА_11 , який суду пояснив, що 07.12.17 р. в вечірній час він разом зі своїми товаришами знаходився в квартирі де слухали музику, вживали пиво, спілкувались між собою. Приблизно о 21 годині до них прийшов сусід зверху ОСОБА_13 та сказав, що вони йому заважають, так як шумлять, на що вони пообіцяли вести себе тихше. Приблизно о 23 годині вони почули гучний стукіт у вхідні двері. Коли ОСОБА_14 відкрив двері вони побачили ОСОБА_15 який заявив, що вони йому заважають, що він навчить їх себе поводити, дістав ніж, та тримаючи його в лівій руці став заходити до квартири. ОСОБА_16 намагався його не пустити, але ОСОБА_13 переступив через поріг до квартири. Він, разом з ОСОБА_14 та ОСОБА_18 стояли в коридорі перед ОСОБА_19 на відстані витягнутої руки, який перебував у стані алкогольного сп`яніння та тримав ніж в руці, та з погрозами йшов до них. ОСОБА_16 дістав аерозольний балончик, та з метою самозахисту розпилив в обличчя ОСОБА_28 рідину подразнюючої дії. ОСОБА_13 закрив обличчя ліктем правої руки, а лівою рукою наніс йому один удар ножем перед собою на рівні тулуба, удар ножем прийшовся йому в передню частину брюшної порожнини, від якого він впав на підлогу, які узгоджуються, як з показаннями свідка ОСОБА_29 , зокрема про те, що ОСОБА_13 не дав закрити двері, дістав ніж, та тримаючи його в лівій руці став іти на них тоді він дістав аерозольний балончик, та з метою самозахисту розпилив розчин з балончика в обличчя ОСОБА_15 , який стояв перед ним на відстані витягнутої руки, останній закрив обличчя правою рукою, а лівою рукою, в якій тримав ніж, наніс удар перед собою на рівні тулубу, та попав ножем в живіт ОСОБА_21 , який стояв перед ним, так і з показаннями свідка ОСОБА_22 , зокрема про те, що ОСОБА_13 не бачив куди наносив удар ножем, але бив ножем умисно і саме в область живота людини, що стояла перед ним, а це був ОСОБА_17 , тому удар прийшовся йому в живіт, від удару той впав, а ОСОБА_13 втік з квартири, колегія суддів вважає ці докази несуперечливими та конкретними, тобто належними, допустимими та достовірними, які прямо підтверджують існування обставин, що підлягали доказуванню у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України), та які у сукупності з іншими доказами, зокрема висновком експерта про те, що ОСОБА_11 було спричинено одиночне проникаюче сліпе колото різане поранення брюшної порожнини, яке кваліфіковано як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, поясненнями експерта ОСОБА_27 , про те, що це тілесне ушкодження спричинено предметом, який має колючо - ріжучі можливості, яким є ніж, про що свідчать описи рани, та пошкодження тканини на одязі потерпілого з гострими кутами та рівними краями, при обставинах та предметом ( навіть заточеною алюмінієвою розчіскою) за показаннями обвинуваченого, таку рану спричинити неможливо, свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_6 об`єктивно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав можливість настання наслідків у виді спричинення будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілого ОСОБА_11 , хоча й не конкретизував у своїй свідомості, якою саме буде така шкода. Тобто він діяв з неконкретизованим (невизначеним) умислом, за яким, незалежно від того, чи є такий умисел прямим або непрямим, настає відповідальність за фактично спричинену шкоду, у даному випадку - за умисне заподіяння потерпілому ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_6 перед вчиненням цього злочину, був засуджений цим же судом 03.03.2017 року (який був виправлений апеляційним судом тільки в частині покарання) за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, де також наніс один удар ножем потерпілому чим спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження (а.п. 131-133).

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає безпідставними також доводи апелянта, зокрема про те, що :
- коли він приходив до квартири ОСОБА_9 , у нього не було умислу наносити будь кому тілесні ушкодження. Мета його візитів була тільки посприяти на гостей сусіда ОСОБА_9 , щоб вони зупинили шум та дали можливість йому та іншим жителям під`їзду відпочити;

- коли йому в обличчя ОСОБА_10 направив струю газу із газового балончику «Перець», він відчув сильний біль, на якийсь час втратив орієнтир, та виключно переслідуючи мету зупинити попадання в нього струї газу з балончика, став всліпу махати перед собою рукою, в якій випадково опинилася гостро заточений гребінець;

- не бажаючи нанесення тілесних ушкоджень, та не маючи на це умислу, він фактично спричинив ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження.

- якби він спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_10 , який розпилював в нього газ з газового балончику «Перець», він повинен би був бути виправданим, але оскільки він спричинив тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_11 , який стояв поруч, то він фактично повинен нести кримінальну відповідальність за нанесення тяжкого тілесного ушкодження, скоєного за необережністю, тобто за ст. 128 КК України.

Не заслуговують уваги також доводи апелянта і про те, що в той момент він один стояв проти трьох дорослих чоловіків, які його переважали за фізичними даними, він всі дії скоював у стані необхідної оборони, тому він повинен бути виправданим, потерпілий зі своїми товаришами його ображав, погрожуючи йому тілесними ушкодженнями, тобто насилля з боку потерпілого у відношенні нього було суттєвим, що підтверджується показами свідків, які є його приятелями та друзями, тільки після цього він скоїв дії для своєї самооборони, з огляду на наступне.

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Згідно ч. 5 ст. 36 КК не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає.

Таким чином, стан необхідної оборони існує лише протягом суспільно небезпечного посягання, яке має початковий і кінцевий момент, а також лише за умови необхідності негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільно небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягаючому, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, конфлікт між обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_11 , а також свідками ОСОБА_10 , ОСОБА_22 виник на підставі того, що останні гучно розмовляли та заважали відпочивати обвинуваченому. Між тим, агресивна поведінка останнього, який незаконно вторгся у житло ОСОБА_22 де дістав ніж, свідчить про те, що свідок ОСОБА_10 правомірно застосував до обвинуваченого співмірне насилля, а саме розпилив рідину подразнюючої дії в обличчя останнього з метою самозахисту.

Сукупність наведених обставин не свідчить про наявність реальної загрози з боку потерпілого та свідків, що потребувало б негайного відвернення чи припинення посягання, і не є такою, що викликала у ОСОБА_6 стан необхідної оборони.

Зазначене свідчить про правильність висновків суду першої інстанції та надуманість доводів обвинуваченого про перебування його під час вчинення злочину у стані необхідної оборони, оскільки ці доводи суперечать дослідженим доказам та встановленим у провадженні фактичним обставинам.

Таким чином, всі доводи апелянта про недоведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, є необґрунтованими, а дії останнього правильно кваліфіковані судом першої інстанції за даною кримінально-правовою нормою.

Колегія суддів вважає, що покарання призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Крім того, колегія суддів не може погодитися з доводами обвинуваченого про зарахування останньому у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі період з 08.12.2017 року до набрання вироком законної сили, оскільки вироком суду від 18.07.2018 року він був засуджений за злочин, який вчинив 07.12.2017 року, тобто після 21.06.2017 року коли перестала діяти ч. 5 ст. 72 КК України в редакції закону № 838 VІІІ від 26.11.2015 року.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що цей закон не може бути застосований до обвинуваченого ОСОБА_6 і по кримінальному провадженні, де йому вироком Апеляційного суду Запорізької області від 10.01.2018 року за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, було призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, оскільки по цьому кримінальному провадженні відносно останнього запобіжний захід у виді тримання під вартою не застосовувався.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 липня 2018 року відносно ОСОБА_6 , без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.
Судді: