Ухвала
Іменем України

30 січня 2019 року
м. Київ
справа № 367/2900/14-к
провадження № 51-3498км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
засудженої ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_8 на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 26 серпня 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2017 року, а також касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вказану ухвалу апеляційного суду за обвинуваченням:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Свободного Російської Федерації, росіянки, громадянки України, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК).
Рух справи, зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ірпінського міського суду Київської області від 26 серпня 2015 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн. Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно зі встановленими судом першої інстанції обставинами 2 вересня 2012 року приблизно о 20:15 між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за місцем їхнього проживання у квартирі АДРЕСА_2 на побутовому ґрунті відбулася сварка, під час якої останній завдав ударів ОСОБА_8 , а вона його відштовхнула. Приблизно о 22:00 того ж дня сварка продовжилась, і ОСОБА_9 завдав по нозі удару ОСОБА_8 , від якого остання впала. ОСОБА_9 пішов, погрожуючи жінці, а вона, тримаючи в руці ніж, яким готувала їжу, вийшла за ним у коридор, де бійка продовжилась. ОСОБА_9 завдав ОСОБА_8 декількох ударів по голові, обличчю, правій руці та ногах, заподіявши легких тілесних ушкоджень. У відповідь на ці дії на ґрунті виниклих неприязних відносин з метою позбавлення життя, ОСОБА_8 підійшла до чоловіка, котрий перебував у кімнаті, й умисно кухонним ножем ударила його у передню поверхню грудної клітки, заподіявши тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, внаслідок чого потерпілий помер на місці події.

Апеляційний суд Київської області ухвалою від 6 квітня 2016 року залишив вирок місцевого суду без змін.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 3 листопада 2016 року скасував вищезгадану ухвалу, а справу направив на новий апеляційний розглядна підставі істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону, а саме через невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 377 Кримінально-процесуального кодексу України (далі КПК 1960 року).
За результатами нового розгляду Апеляційний суд Київської області 29 березня 2017 року змінив вирок суду першої інстанції і перекваліфікував дії ОСОБА_8 з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 121 КК й за вказаним законом призначив засудженій із застосуванням ст. 69 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, у решті вирок суду залишив без змін. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд неправильно кваліфікував дії засудженої за ч. 1 ст. 115 КК як «умисне вбивство», оскільки умислу на вбивство потерпілого у ОСОБА_10 не було.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_8 порушує питання про зміну постановлених щодо неї судових рішень через неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та її особі через суворість і просить перекваліфікувати її дії з ч. 1 ст. 121 на ст. 118 КК, призначити покарання в межах санкції вказаної норми закону із застосуванням статей 69-1, 79 КК та зменшити розмір суми відшкодування моральної шкоди, стягнутої з неї на користь потерпілої ОСОБА_6 , а врешті судові рішення залишити без зміни. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суди обох інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що вона не перебувала у стані необхідної оборони. Зокрема, суди не надали належної оцінки тим обставинам, що її чоловік ОСОБА_9 систематично бив її та зловживав алкоголем. Також зазначає, що посилання у рішеннях судів щодо заподіяння їй ОСОБА_9 тілесних ушкоджень під час обопільної сварки та бійки є необґрунтованими, оскільки вона вимушена була захищатися від його протиправних дій, а тому вдарила чоловіка ножем у груди. Факт заподіяння удару ножем саме в коридорі квартири підтверджується, на її думку тим, що краплі крові ОСОБА_9 було виявлено на дверях ванної кімнати. Засуджена вважає, що за вказаних обставин її дії підлягають кваліфікації за ст. 118 КК як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони.
Стверджує, що суди обох інстанцій при призначенні покарання повною мірою не врахували пом`якшуючих покарання обставин (її щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, позитивної характеристики за місцем проживання, наявності на утриманні малолітньої дитини та непрацездатних батьків похилого віку, часткового відшкодування заподіяної шкоди, а також того, що ОСОБА_8 вперше притягується до кримінальної відповідальності і вчинила злочин у стані сильного душевного хвилювання, під впливом значного емоційного збудження, викликаного неправомірними та аморальними діями потерпілого), що, на її думку, є підставою для застосування до неї положень статей 69-1, 79 КК. Вважає, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є непомірним для неї.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і направити справу на новий апеляційний розгляд у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону та істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону. Вважає, що апеляційний суд безпідставно перекваліфікував дії ОСОБА_8 з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 121 КК, оскільки залишив поза увагою її показання, дані під час досудового слідства в якості підозрюваної, а саме те, що вона підійшла до ОСОБА_9 в кімнаті квартири та завдала йому удару ножем у передню поверхню грудної клітки в область життєво важливих органів. Ці показання, на думку прокурора, логічно узгоджуються з іншими доказами у справі та свідчать про наявність у діях засудженої ознак складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК. На думку прокурора, апеляційний суд не навів належних мотивів на обґрунтування свого рішення щодо зміни кваліфікації дій ОСОБА_8 .
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджена ОСОБА_8 та її захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу, просили перекваліфікувати дії засудженої з ч. 1 ст. 121 на ст. 118 КК та призначити покарання в межах санкції вказаної норми закону із застосуванням статей 69-1, 79 КК; проти задоволення касаційної скарги прокурора заперечували.
Прокурор, яка взяла участь у касаційному розгляді, не підтримала ні касаційної скарги сторони обвинувачення, ні касаційної скарги засудженої, просила ухвалу апеляційного суду залишити без змін.
Потерпіла ОСОБА_6 заперечила проти задоволення касаційної скарги засудженої, а скаргу прокурора підтримала.
Мотиви Суду
За змістом положень ч. 1 ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі та додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.
Положеннями ст. 398 КПК 1960 року визначено, що підставами для скасування або зміни вироку, ухвали, постанови судом касаційної інстанції: є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого.
Отже, суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень щодо неповноти й однобічності судового слідства, а також невідповідності висновків, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам справи. При касаційному розгляді Верховний Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Із матеріалів справи видно, що орган досудового слідства пред`явив ОСОБА_8 обвинувачення за ч. 1 ст. 115 КК, а саме у вчиненні умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.
Суд першої інстанції, розглянувши кримінальну справу щодо ОСОБА_8 , дійшов висновку про доведеність її винуватості у вчиненні інкримінованого злочину та кваліфікував її дії за ч. 1 ст. 115 КК. Своє рішення суд обґрунтував:
показаннями: засудженої ОСОБА_8 , даними в судовому засіданні, яка не заперечувала факту заподіяння удару ножем ОСОБА_9 з метою самозахисту від його протиправних дій; потерпілої ОСОБА_6 (матері ОСОБА_9 ), яка від засудженої дізналася, що потерпілий побив ОСОБА_8 , а вона взяла на кухні ніж та вбила його; свідка ОСОБА_11 (брата ОСОБА_9 ) про те, що він бачив подряпини на обличчі потерпілого та зі слів останнього знає, що його подряпала дружина; свідка ОСОБА_12 (батька ОСОБА_8 ) про те, що ОСОБА_9 зловживав спиртними напоями, і між останнім та його дочкою погіршилися стосунки, при цьому зазначив, що бачив у ОСОБА_8 синці; свідка ОСОБА_13 (подруги ОСОБА_8 ) про те, що вона бачила на руках у ОСОБА_8 синці та зі слів останньої знає, що їх завдав чоловік ОСОБА_9 ; засудженої ОСОБА_8 , оголошеними в судовому засіданні, даними нею в якості підозрюваної та відповідно в якості обвинуваченої (через суперечливість її показань, даних у судовому засіданні); свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ;
фактичними даними, які містяться: у протоколах огляду місця подій від 2 вересня 2012 року, відтворення обстановки і обставин події від 4 вересня 2012 року за участю засудженої ОСОБА_8 , у висновках судово-медичних експертиз (від 24 жовтня 2012 року № 67/322, від 11 вересня 2012 року № 36/102 (о) про характер, механізм, локалізацію та тяжкість тілесних ушкоджень, заподіяних ОСОБА_9 та відповідно, виявлених у ОСОБА_8 , а також судово-медичної криміналістичної експертизи від 23 жовтня 2012 року № 161-мк та іншими письмовими доказами, зміст яких детально відображено у вироку.
Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, ОСОБА_8 подала апеляцію, в якій порушувала питання про зміну цього рішення шляхом перекваліфікації її дій з ч. 1 ст. 115 КК на ст. 124 КК та призначення їй покарання в межах санкції вказаної норми закону із застосуванням статей 69-1, 79 КК, а також про зменшення розміру суми відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої. Обґрунтовуючи такі вимоги засуджена вказувала на те, що удар ножем ОСОБА_9 заподіяла в коридорі, захищаючись від його протиправних дій, після завдання якого викликала швидку медичну допомогу та намагалася зупинити кровотечу.
Апеляційний суд у межах, визначених ст. 365 КПК 1960 року, та в порядку встановленому ст. 362 цього Кодексу, провівши судове слідство, розглянув у повному обсязі доводи, наведені в апеляції засудженої, визнав їх частково обґрунтованими та змінив вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 , перекваліфікувавши її дії за ч. 2 ст. 121 КК.
Обґрунтовуючи свій висновок, указаний суд, послався на показання засудженої ОСОБА_10 , яка, будучи неодноразово допитаною в ході досудового розслідування та у судовому засіданні, визнавала факт заподіяння удару ножем потерпілому, який від завданих йому тяжких тілесних ушкоджень помер та стверджувала, що не мала наміру вбивати свого чоловіка. Вказаних тверджень сторона обвинувачення не спростовала і жодними доказами не підтвердила.
При цьому апеляційний суд зазначив, що встановлені фактичні обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_8 мала реальну можливість довести свій умисел на вбивство ОСОБА_9 до кінця, оскільки в момент заподіяння йому удару ножем потерпілий та засуджена перебували у квартирі удвох, але ОСОБА_8 цього не зробила, що вказує на те, що наміру позбавляти життя чоловіка вона не мала. Крім того, на підтвердження своїх висновків цей суд указав на те, що після вчинення злочину ОСОБА_8 вжила всіх заходів, щоб відвернути настання для потерпілого шкідливих наслідків: викликала швидку медичну допомогу, допомогла потерпілому лягти на підлогу та намагалася зупинити кровотечу.
З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_8 не мала умислу позбавити життя ОСОБА_9 мав місце умисел на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, і ставлення засудженої до наслідків у виді смерті останнього характеризується необережністю.
З урахуванням зазначених обставин, дії ОСОБА_8 отримали юридичну оцінку за ч. 2 ст. 121 КК як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому, що спричинило його смерть.
На думку Верховного Суду, висновки суду апеляційної інстанції, які стосуються кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 121 КК, належним чином мотивовано. Вважати їх необґрунтованими чи сумнівними підстав немає, а тому доводи прокурора про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі не навів належних мотивів при зміні кваліфікації дій засудженої є необґрунтованими.

У зв`язку з наведеним, повністю спростовуються доводи прокурора про наявність у засудженої умислу на вбивство ОСОБА_9 та необхідність кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 115 КК.
Що стосується твердження засудженої про те, що вона перебувала у стані необхідної оборони та діяла з перевищенням її меж, і тому її дії підлягають кваліфікації за ст. 118 КК, то вони не ґрунтуються на матеріалах справи.
Так, виходячи із законодавчого визначення необхідної оборони, наведеного у ч. 1 ст. 36 КК, її суть полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Дії, спрямовані на зупинення суспільно небезпечного посягання, вважаються правомірними, якщо їх зумовлено потребою негайного відвернення чи припинення посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом у разі необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК).

У тому випадку, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання заподіяти шкоди потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.
Встановлені судом фактичні обставини, у тому числі ті, що ґрунтуються на показаннях самої засудженої, свідчать про те, що дії потерпілого ОСОБА_9 за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальної та безпосередньої загрози заподіяння шкоди засудженій, які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому. Отже, вважати, що ОСОБА_8 , завдаючи удару ножем у життєво важливий орган грудну клітку, перебувала у стані необхідної оборони та діяла з перевищенням її меж, підстав немає.
Інші доводи, наведені у касаційній скарзі засудженої щодо однобічності й неповноти судового слідства, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, згідно зі ст. 398 КПК 1960 року не є предметом перегляду суду касаційної інстанції. Однак ці доводи аналогічні доводам в її апеляційній скарзі і були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який визнав їх необґрунтованими, навівши відповідні мотиви та висновки на їх спростування.

Вирішення судом апеляційної інстанції питання про призначення засудженій покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Призначене ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 121 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу є справедливим, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. Підстав вважати, що це покарання за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, як стверджує засуджена, Верховний Суд не вбачає.
Крім того, на думку суду касаційної інстанції, відсутні й передбачені законом підстави для пом`якшення покарання ОСОБА_8 шляхом застосування до неї положень статей 69-1, 79 КК.
Рішення місцевого суду про стягнення з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_6 100 000 грн у рахунок відшкодування відшкодування моральної шкоди, з яким погодився і апеляційний суд, відповідає вимогам ст. 28 КПК 1960 року та положенням статей 23, 1168, 1174 ЦК, є обґрунтованим та належно вмотивованим. Зокрема, вирішуючи питання про наявність підстав для встановлення саме такого розміру суми відшкодування заподіяної шкоди, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи характер та обсяг страждань, завданих потерпілій внаслідок утрати її сина.
Таким чином, цивільний позов у кримінальній справі вирішено правильно, а тому, підстав для зменшення суми розміру відшкодування шкоди, заподіяної ОСОБА_8 , Верховний Суд не вбачає.
Поряд з цим, касаційна вимога засудженої щодо зміни вироку суду першої інстанції в частині кваліфікації її дій не ґрунтується на положеннях КПК 1960 року, оскільки зазначений вирок був змінений ухвалою апеляційного суду.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року , є законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою.
Істотних порушень кримінально-процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які були б безумовною підставою для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд не встановив. Тому подані касаційні скарги слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 394396, 400-2 КПК України 1960 року, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2017 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженої та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, без задоволення.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3