Справа № 199/49/19
В И Р О К
іменем України
22 лютого 2019 року м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

Головуючий суддя ОСОБА_1

За участі секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0002130, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпро, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, одруженого, такого, що не має судимості в силу ст. 89 КК України, не має зареєстрованого місця проживання, фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_6 14 листопада 2018 року, близько 12:00 год., проходячи повз домоволодіння АДРЕСА_2 побачив, що на території вказаного домоволодіння стоїть автомобільний причеп, реєстраційний номер НОМЕР_1 , марки ЗA3 8101, яким на відповідній правовій підставі володів ОСОБА_4 .
В цей момент у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований та таємне викрадення чужого майна, а саме: зазначеного автомобільного причепу, який він визначив предметом свого злочинного посягання.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, в той же день та час, тобто 14 листопада 2018 року, близько 12:05 год. ОСОБА_6 через відкриту хвіртку зайшов на територію домоволодіння АДРЕСА_2 , де діючи умисно, таємно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, оскільки власники домоволодіння були відсутні за місцем проживання, підійшов до автомобільного причепу, реєстраційний номер НОМЕР_1 , марки ЗАЗ 8101, дійсною ринковою вартістю 5628,92 грн., викотив його за територію домоволодіння АДРЕСА_2 , та разом з викраденим майном залишив місце вчинення злочину, розпорядившись в подальшому викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_4 матеріальні збитки у розмірі 5628,92 грн.
ОСОБА_6 в судовому засіданні визнав в повному обсязі свою винність у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення за обставин, викладених вище, та показав, що за адресою: АДРЕСА_2 , мешкає його товариш ОСОБА_7 і 14 листопада 2018 року він прийшов до останнього додому близько 12:00 год. побачитися з ним. Хвіртка в двір була відчинена, він зайшов всередину та постукав у вікно, але ніхто не вийшов. Тоді він зрозумів, що вдома нікого немає і в цей час побачив, що в дворі стоїть невеликий автомобільний причеп. Не може пояснити свою мотивацію, але він вирішив забрати цей автомобільний причеп, для чого він відчинив ворота, викотив причеп на вулицю та покотив. По дорозі біля Хлібзаводу він зустрів знайому ОСОБА_8 , якій запропонував придбати цей причеп. Та погодилася і вони домовилися, що гроші та віддасть пізніше. У вчиненому розкаюється. Не погоджується з кваліфікацією за ознакою проникнення у інше сховище, оскільки він нікуди не проникав і часто вільно заходив до двору ОСОБА_9 .

Крім повного визнання своєї вини в зазначеному кримінальному правопорушенні та підтвердження його фактичних обставин, винуватість ОСОБА_6 повністю доведена сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів.

Потерпілий ОСОБА_4 показав, що він є фактичним володільцем автомобільного причепу, реєстраційний номер НОМЕР_1 , марки НОМЕР_2 , який він придбав на підставі усної угоди у особи, яка зазначена власником у свідоцтві про реєстрацію. Цей причеп стоїть в дворі за місцем проживання його сина ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 . 15 листопада 2018 року він прийшов додому до сина і виявив, що причеп відсутній. Коли він подзвонив до сина, той йому повідомив, що причеп нікому не давав і сам його не брав. Тоді він звернувся до поліції. Причеп йому повернули співробітники поліції.

Допитаний судом у якості свідка ОСОБА_10 показав, що є сином ОСОБА_4 та товаришує з ОСОБА_6 . Він разом з сім`єю проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Домоволодіння обнесене невисоким парканом, має ворота із хвірткою, яка на замок не зачиняється, через що хвіртку інколи навіть відчиняє вітром. В дворі його домоволодіння стоїть автомобільний причеп, який належить його батьку. 14 листопада 2018 року він зранку пішов на роботу, а коли повернувся, то виявив, що причеп відсутній. Його дружини вдень також не було вдома і та не могла з цього приводу нічого пояснити. Спочатку він подумав, що причеп взяв батько, оскільки той так робив, але коли пізніше він зв`язався з батьком, останній зазначив, що причеп не брав. Зараз причеп стоїть на місці.

За протоколом огляду місця події, 15 листопада 2018 року слідчим поліції за участі ОСОБА_10 в період часу з 20:20 год. до 20:40 год. оглянуто територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 . Встановлено, що вхід до двору здійснюється через металеві ворота, двір огороджено парканом. Також оглянуте свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобільний причеп, реєстраційний номер НОМЕР_1 , марки НОМЕР_2 , та страховий поліс на зазначений причеп.

Судом оглянуте свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , за яким зареєстрованим власником причепу марки ЗАЗ 8101, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_4 , є ОСОБА_11 .

Також судом досліджено копії полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/9755914 та № АМ/14970554, які були оформлені ОСОБА_4 на вказаний причеп 13 червня 2016 року та 15 жовтня 2017 року відповідно.

За протоколом огляду місця події, 26 листопада 2018 року слідчим поліції за участі ОСОБА_8 під час огляду подвір`я домоволодіння АДРЕСА_3 , оглянуто та вилучено автомобільний причеп червоного кольору з реєстраційним номером НОМЕР_1 .

Постановою слідчого від 29 грудня 2018 року зазначений автомобільний причеп визнаний речовим доказом та переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_4 .

Згідно висновку судової авто-технічної експертизи № 15/12.2/420 від 29 грудня 2018 року, середня ринкова вартість колісних транспортних засобів: причепу автомобільного ЗАЗ 8101, 1995 року випуску, номер шасі № НОМЕР_4 , без урахування фактичного технічного стану, величини пробігу, умов у яких він експлуатувався (зберігався), станом на 14 листопада 2018 року могла складати 5628,92 грн.

Під час слідчого експерименту, згідно відповідного протоколу від 29 грудня 2018 року, ОСОБА_6 відтворив механізм вчинення ним крадіжки автомобільного причепу.

Всі докази, покладені судом в обґрунтування винуватості ОСОБА_6 визнаються судом належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного.

За обвинуваченням, підтриманим в суді прокурором, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, тобто у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), поєднаному з проникненням у інше сховище.

Надаючи кримінально правову оцінку встановленим судом діянням, які були вчинені ОСОБА_6 , а саме: оцінюючи наявність такої кваліфікуючої ознаки, як «проникнення у сховище», суд враховує, що в кожному конкретному кримінальному провадженні, де обвинувачення за ч. 3 ст. 185 КК України (ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 187 КК України) включає кваліфікуючу ознаку «проникнення у сховище», належить встановити об`єктивні обставини, які дозволяють ідентифікувати відповідне місце чи територію як «сховище». Ці обставини з огляду на положення статей 91-94 КПК України підлягають обов`язковому доказуванню.

Суд також враховує правові висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 листопада 2018 року (справа № 205/5830/16-к), за якими чинний КК не містить законодавчої дефініції поняття «сховище», однак його тлумачення дається в усталеній судовій практиці та в доктрині кримінального права. Так, у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 6 листопада 2009 року, під сховищем пропонувалося розуміти «певне місце чи територію, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо), а також залізничні цистерни, контейнери, рефрижератори, подібні сховища тощо». Схоже визначення поняття «сховище» міститься у постанові Верховного Суду України від 31 січня 2013 року в справі №5-33кс12: «під поняттям «сховище» слід розуміти певні місця чи ділянки території, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які обладнані огорожею чи технічними засобами або забезпечені іншої охороною: пересувні автолавки, рефрижератори, контейнери, сейфи та інші сховища». Відповідно до усталених у доктрині кримінального права підходів сховище - це завжди певне місце або територія, які використовуються для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей та мають будь-які засоби охорони від доступу сторонніх осіб (наприклад, огорожа, наявність охоронця, сигналізація), що унеможливлюють (суттєво ускладнюють) вільне та безперешкодне потрапляння на них сторонніх осіб. З огляду на це, належним чином огороджена територія домоволодіння, яка використовується для постійного чи тимчасового зберігання майна, як правило, може бути визнана сховищем. Проте не можна вважати сховищем подвір`я, огорожа якого не перешкоджає проникненню туди сторонніх осіб, внаслідок незавершеності (окремі частини подвір`я не мають суцільного паркана), наявності пошкоджень (проломів), конструктивних особливостей (невелика висота, складається лише зі стовпів та жердин чи дроту, не містить воріт чи хвірток). Також не може виступати сховищем таке подвір`я, яке є загальнодоступним, зокрема, коли на ньому є об`єкти громадського користування (наприклад, колодязь, туалет) чи через нього проходять спільні комунікації (зокрема, стежка), або влаштовані пристосування, які полегшують доступ на подвір`я тощо.

За встановлених судом фактичних обставин, місцем вчинення злочину є подвір`я житлового будинку АДРЕСА_2 . При цьому, з показів свідка ОСОБА_10 , який проживає у вказаному житловому будинку, вбачається, що хвіртка, через яку здійснюється прохід до подвір`я, не зачинялася і навіть, як стверджує свідок, іноді через це відчинялася вітром. Оскільки суду не надані докази на підтвердження того, що територія подвір`я, попри хвіртку без замка та гачка мала охорону, сигналізацію, собак тощо, у суду наявні підстави для висновку про те, що доступ сторонніх осіб на територію домоволодіння АДРЕСА_2 був вільним. Сама по собі наявність огородження території (паркану) за вищевказаних обставин, за відсутності інших пристосувань чи засобів, які об`єктивно перешкоджають вільному доступу сторонніх осіб, висновків суду не спростовує і стороною обвинувачення не доведено, що подвір`я такого домоволодіння мало всі ознаки сховища.

Наведене узгоджується із тим, що за встановлених судом фактичних обставин, які в цій частині повністю відповідають формулюванню висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, останній проник на територію домоволодіння через відкриту хвіртку, тобто шляхом вільного доступу.

З огляду на викладене, територія домоволодіння, яка є місцем вчинення злочину, не є сховищем, і така кваліфікуюча ознака, як «проникнення у інше сховище» в діяннях ОСОБА_6 відсутня, у зв`язку з чим з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, судом виключено посилання на те, що ОСОБА_6 діяв з умислом на «проникнення у інше сховище».

Така позиція суду узгоджується і з усталеною судовою практикою (в т.ч. правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2018 року, справа № 569/6988/16-к).

На підставі викладеного, згідно вимог ч. 3 ст. 337 КПК України, суд вважає за необхідне вийти за межі висунутого ОСОБА_6 обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, оскільки це необхідне для ухвалення справедливого вироку, захисту прав людини і її основоположних свобод, покращує становище обвинуваченого і кваліфікує дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК Україні особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчиненню нових злочинів. При цьому під час вибору заходу примусу суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. З огляду на принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначаючи покарання ОСОБА_6 , суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії середньої тяжкості, є умисним, закінченим, корисливим злочином, обставини вчинення кримінального правопорушення, характер та ступінь тяжкості фактичних наслідків правопорушення, вартість майна, що було предметом злочинних посягань та його значимість для потерпілої, той факт що викрадене майно потерпілому повернуте і останній не наполягає на суворому покаранні для ОСОБА_6 , відомості про особу обвинуваченого.

Останній є таким, що не має судимості в силу ст. 89 КК України, має стійкі соціальні зв`язки та постійне місце проживання, де характеризується задовільно, офіційно не працевлаштований, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , суд визнає щиросердне каяття та активне сприяння встановленню фактичних обставин кримінального правопорушення.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлені і на такі обставини сторона обвинувачення не посилається.

При цьому суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
На підставі викладеного, з урахуванням позиції потерпілого, який не наполягає на суворому покаранні для ОСОБА_6 , суд дійшов висновку, що покаранням, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, є покарання у вигляді громадських робіт у межах санкції відповідної статті особливої частини КК України, оскільки менш суворий вид покарання у виді штрафу через відсутність у ОСОБА_6 постійного джерела доходу не буде дієвим, підстави для призначення більш суворих видів покарання не встановлені, і саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

На підставі ч. 2 ст. 122, ч. 2 ст. 124 КПК України з обвинуваченого на користь держави підлягають стягненню документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Питання подальшої долі речових доказів підлягає вирішенню згідно вимог ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 7-29, 94, 368, 374 КПК України,

У Х В А Л И В:
ОСОБА_12 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді 120 (ста двадцяти) годин громадських робіт.

Стягнути із ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експерта у розмірі 572 (п`ятсот сімдесят дві) гривні.

Речовий доказ: автомобільний причеп, марки ЗАЗ 8101, реєстраційний номер НОМЕР_1 , переданий на зберігання потерпілому ОСОБА_4 залишити останньому.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду за їх зверненням.

Головуючий:

22.02.2019