Ухвала
Іменем України

5 березня 2019 року

м. Київ
справа № 612/712/16-к
провадження № 51-2148км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у суді першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2017 року за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, працюючого лісником ДП «Зміївське лісове господарство», раніше судимого: 12.04.2016 Близнюківським районним судом Харківської області за ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з позбавленням права керуванням транспортними засобами на строк 2 роки 6 місяців, зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК з випробуванням та іспитовим строком на 2 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК;

встановив:
Вироком Близнюківського районного суду Харківської області від 05 грудня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 389 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків ОСОБА_6 приєднано невідбуте покарання за вироком Близнюківського районного суду Харківської області від 12 квітня 2016 року у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців і, з врахуванням того, що на підставі ч. 1 ст. 72 КК, одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки 2 місяці 11 днів.
Згідно з вироком, ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він, будучи засудженим вироком Близнюківського районного суду Харківської області від 12 квітня 2016 року, який набрав законної сили, за вчинення злочинів, передбачених за ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки 6 місяців, зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК з випробуванням та іспитовим строком на 2 роки, в період іспитового строку, без посвідчення водія, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ч. 1 ст. 389 КК у разі ухилення від відбування цього покарання, 01.09.2016 року, близько 13 год. 30 хв., ухилився від такого покарання та керував автомобілем ВАЗ 2109 на вул. Патріотів смт. Близнюки Харківської області.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 скасовано, а кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 389 КК, з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК, закрито за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції, призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зокрема, прокурор вважає, що рішення апеляційного суду про відсутність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення є передчасним, а висновок про те, що ОСОБА_6 безпідставно притягнено до кримінальної відповідальності, оскільки він вже був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 126 КУпАП та сплатив штраф, є неспроможними.

Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримала касаційну скаргу та просив задовольнити її у повному обсязі, а також не заперечувала щодо передачі кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, колегія суддів дійшла висновку, що кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у суді першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 необхідно передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, оскільки колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду з огляду на таке.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 434-1 КПКсуд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.
Так, частиною 1 статті 389 КК передбачено кримінальну відповідальність за ухилення засудженого від відбування покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю.
Частиною четвертою статті 126 КУпАП встановлено відповідальність за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами. У формулюванні об`єктивної сторони даного правопорушення акцент зроблено на вчиненні дій (керування транспортним засобом) спеціальним суб`єктом, а саме особою, яку було позбавлено права керування транспортними засобами.
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 січня 2019 року (справа № 236/822/18 провадження № 51-84ск19) відмовлено у відкритті за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на вирок Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 серпня 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року.

Зі змісту ухвали вбачається, що у касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, вважаючи, що суди прийшли до передчасного висновку про наявність в його діях умислу на ухилення від відбування покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами з метою невиконання рішення суду та, у зв`язку з цим, притягнули його до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 389 КК. Також, засуджений зазначив, що всупереч вимогам ст. 61 Конституції України, після притягнення до адміністративної відповідальності, його було необґрунтовано за це ж діяння притягнуто ще й до кримінальної відповідальності.

Обґрунтовуючи своє рішення про відмову у відкритті провадження, Суд зазначив, що, доводи ОСОБА_7 , викладені в касаційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 в ухиленні від відбування покарання у виді позбавлення права займатись певною діяльністю - керування транспортними засобами, ґрунтується на сукупності доказів, досліджених судом та викладених у вироку. Сам ОСОБА_7 не заперечував, що він керував транспортним засобом та був зупинений працівниками поліції, відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення, з постановою про притягнення до адміністративної відповідальності був згоден, дії працівників поліції не оскаржував, постанову виконав і 27 листопада 2017 року сплатив штраф, про що також не має заперечень у касаційній скарзі. Суд першої інстанції, перевіривши законність притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за ст. 126 КУпАП установив, що подія адміністративного правопорушення мала місце, при притягненні останнього до адміністративної відповідальності був дотриманий встановлений законом порядок щодо застосування заходів стягнення, строків їх накладення, тяжкість та характер правопорушення. Крім того, суд обґрунтовано вважав, що виходячи з порядку та умов відбування засудженим покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, ним вчинено кримінальне правопорушення, яке безпосередньо пов`язане з відбуванням покарання. Даних, які б свідчили, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, не вбачається.
Крім того, колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду вважала переконливими й висновки апеляційного суду про безпідставність доводів ОСОБА_7 щодо порушення його прав, передбачених ст. 61 Конституції України. Так, судом апеляційної інстанції в ухвалі зазначено про невірне тлумачення ОСОБА_7 зазначеної норми Основного закону та, що жодних порушень конституційних прав обвинуваченого при розгляді даного кримінального провадження також не вбачається. При цьому апеляційний суд, на думку колегії суддів, вірно роз`яснив те, що здійснення правопорушень тягне за собою юридичну відповідальність у виді застосування до правопорушників заходів державного примусу. В залежності від характеристики видів правопорушень розрізняються і види юридичної відповідальності, а саме: кримінальна, адміністративна, цивільна, дисциплінарна та матеріальна. В основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа. Відмінність у складі правопорушення (як в цілому, так і в конкретних його елементах) дає підстави для притягнення особи до різних видів юридичної відповідальності. Суд вважає безпідставними доводи ОСОБА_7 у скарзі про те, що після притягнення до адміністративної відповідальності всупереч ст. 61 Конституції України, його помилково було притягнуто до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.389 КК.
Таким чином, на думку колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, обґрунтування касаційної скарги не містили доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачалось, що підстав для задоволення скарги немає.

Втім, існують різні правові позиції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду дійшов іншого висновку. Зокрема, у постанові від 15 січня 2019 року № 686/13138/15-к провадження № 51-2245км18, касаційні скарги захисника засудженого та прокурора задоволено частково, вирок Апеляційного суду Хмельницької області від 16 червня 2017 року щодо ОСОБА_8 скасовано та призначено новий судовий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Зокрема, у касаційній скарзі захисник ОСОБА_9 вказував на невідповідність вироку апеляційного суду вимогам статей 374, 419 КПК, та зазначав про те, що апеляційний суд не провів повне і всебічне дослідження всіх обставин та належним чином не оцінив всю сукупність доказів, в результаті чого зробив безпідставний висновок про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК. Крім того, вважав, що апеляційний суд не спростував твердження сторони захисту про неможливість притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності, оскільки за це діяння його вже було притягнуто до адміністративної відповідальності. З огляду на це, захисник просив скасувати вирок апеляційного суду, а кримінальне провадження закрити у зв`язку із відсутністю в діянні ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК, тощо.
Прокурор, на відміну від захисника, вважав судове рішення незаконним з інших підстав, вважаючи, що неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме положення ст. 71 КК.
Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові, з матеріалів кримінального провадження вбачалось, що апеляційний суд, постановляючи обвинувальний вирок щодо останнього, усупереч вимогам статей 374, 420 КПК, не послався та не надав повної та належної оцінки доказам, які підтверджують винуватість ОСОБА_8 та не вказав, що саме в цьому конкретному випадку є способом (формою) ухилення від покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, тобто, ухилення від виконання покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю (правом керування транспортними засобами).
При цьому, колегія суддів Верховного Суду у своєму рішенні зазначила, що апеляційний суд не вирішив питання щодо наявної можливості притягнення до кримінальної відповідальності за ухилення від виконання покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю (правом керування транспортними засобами) особи, яка вже була притягнута до адміністративної відповідальності за керування транспортними засобами особою, яка позбавлена такого права, оскільки на необхідності вирішення цього питання було вказано в ухвалі ВССУ від 27 липня 2016 року, якою ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 14 квітня 2016 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Апеляційний суд, не вирішив питання щодо наявної можливості притягнення до кримінальної відповідальності за ухилення від виконання покарання у виді позбавлення волі визначив правові наслідки притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності при цьому, зробивши вирішенні питання про наявність в діях останнього складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК.

Отже, зі змісту постанови Другої судової палати Касаційного кримінального суду вбачається, що вказана колегія суддів дійшла протилежного висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати.

З системного аналізу кримінального процесуального та кримінального закону випливає наступне. Ухилення засудженого від відбування покарання у виді позбавлення права обіймати певні чи займатись певною діяльністю, має наслідком відповідальність, передбачену частиною 1 статті 389 КК.
А, згідно з частиною 4 статті 126 КУпАП відповідальність настає за керування транспортним засобом особою, яка позбавлена права керування транспортними засобами.
Якщо особу було позбавлено права керування транспортними засобами внаслідок застосування до неї кримінального покарання у вигляді позбавлення права здійснювати певну діяльність, то у випадку виявлення факту керування такою особою транспортними засобами протягом терміну дії кримінального покарання, це буде підставою застосування до такої особи норм частини першої статті 389 КК.
Різниця в об`єкті правового захисту у складі правопорушень, відповідальність за які передбачена частиною першою статті 389 КК та частиною четвертою статті 126 КУпАП, обумовлює можливість притягнення особи, яка позбавлена права керування транспортним засобом внаслідок виконання відповідного вироку суду, одночасно до кримінальної відповідальності за частиною першою статті 389 КК та до адміністративної відповідальності за частиною четвертою статті 126 КУпАП. У даному випадку однією протиправною дією здійснюється посягання на два об`єкти правового захисту, а відтак здійснюється притягнення до двох відповідальностей, які власне і призначені для реалізації відповідного правового захисту і це не суперечить вимогам Конституції України, відповідно до якої ніхто не притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Згідно з ч. 2 статті 434-1 КПК, суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

З огляду на це, колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду, з метою забезпечення єдності судової практики, провадження за кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у суді першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2017 року за обвинуваченням щодо ОСОБА_6 необхідно передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.

Керуючись ч. 2 ст. 434-1, ст. 434-2 КПК України, Суд
постановив:
Передати кримінальне провадження кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у суді першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3