КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

12 лютого 2019 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали судового провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2018 року,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,

представника колонії ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

та засудженого ОСОБА_5 , який приймає участь у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку з ДУ «Білоцерківська виправна колонія (№35)»,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою від 28 листопада 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області відмовив у задоволенні подання начальника Державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)» про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_5 .
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, засуджений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду від 28 листопада 2018 року про відмову у застосуванні умовно-дострокового звільнення та винести нову ухвалу, якою звільнити його від подальшого відбування покарання умовно-достроково.

В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги, засуджений ОСОБА_5 просить звернути увагу на те, що, відбуваючи призначене покарання в Білоцерківській виправній колонії № 35, він весь час працевлаштований, і з самого початку відбування покарання твердо став на шлях виправлення, суворо дотримується вимог режиму відбування покарання, не ухиляється від своїх обов`язків та щиро розкаюється у вчиненому злочині.

Крім того, засуджений зазначає про те, що злочини, за які його було засуджено розкриті за його сприяння, оскільки він зізнався у вчиненні злочинів та розкрив усі подробиці для того, щоб слідство закінчилось та справа була передана до суду, хоча, як вказує апелянт, у справі не було жодного прямого доказу, що свідчив би про його вину, і дана обставина була врахована судом, як пом`якшуюча та свідчить про те, що він повністю усвідомив свою провину.

Також апелянт зазначає про те, що має двох неповнолітніх дітей, про яких він піклується, навіть після розлучення з дружиною та вказує те, що його батьки вже похилого віку і мають серйозні проблеми зі здоров`ям у зв`язку з чим вони потребують його піклування.

Звертає увагу апелянт і на те, що він не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, повністю усвідомив свою помилку та її наслідки, за час перебування в установі Білоцерківської виправної колонії № 35 він має 5 заохочень за сумлінне відношення до праці, зразкову поведінку та суворе дотримання внутрішнього розпорядку відбування покарання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; пояснення засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення представника колонії, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги та підтримав клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_5 ; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу суду без змін; перевіривши матеріали судового провадження за клопотанням начальника ДУ «Білоцерківська виправна колонія (№35)» про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_5 та доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга засудженого підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути не лише законним і обґрунтованим, а й вмотивованим. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, своє рішення про відмову у задоволенні подання начальника ДУ «Білоцерківська виправна колонія (№35)» про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_5 , суд першої інстанції мотивував тим,що кожного разу під час відбування покарання ОСОБА_5 у місцях позбавлення волі покарання у виді позбавлення волі, відносно нього не повною мірою була досягнута мета покарання, передбачена ст. 50 КК України: запобігання вчиненню нових злочинів засудженим, оскільки кожного разу, після засудження, звільнення за амністією, з іспитовим строком, умовно-достроково, засуджений ОСОБА_5 на шлях виправлення не став та знову вчиняв нові умисні злочини, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що на теперішній час стосовно ОСОБА_5 не досягнута мета покарання запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції обґрунтовано послався на те, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання осіб, до яких можуть бути застосовані положення ст. 81 КК України, є правом, а не обов`язком суду.

Обґрунтованим є також посилання в оскаржуваній ухвалі на роз`яснення, яке міститься в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» про те, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким мають надзвичайно важливе значення для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.

Разом з тим, у цій же постанові Пленуму в п. 18, Верховний Суд України звернув увагу судів на те, що в постанові (ухвалі) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш мяким необхідно обовязково викладати суть подання органу, який відає виконанням покарання, і спостережної комісії, мотиви прийнятого рішення й дані, що були підставою для задоволення клопотання або відмови в цьому.

На думку колегії суддів, приймаючи рішення про відмову у задоволенні подання начальника ДУ «Білоцерківська виправна колонія (№35)» про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_5 , суд першої інстанції не врахував зазначених розяснень, та обставин, наведених у поданні органу, який відає виконанням покарання, оскільки зосередив свою увагу лише на попередніх судимостях засудженого, які на думку вказаного суду, свідчать про те, що в жодному випадку мета покарання не була досягнута через вчинення останнім нових злочинів.
Однак такий підхід до вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання не може бути визнаний правильним, оскільки суд повинен враховувати сукупність усіх обставин, які б дозволили йому зробити висновок, що засуджений, у даному випадку ОСОБА_5 , сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Обставини, наведені у поданні про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання, призначеного за вироком Баришівського районного суду Київської області від 05 жовтня 2016 року, за яким останнього було засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 4 ст. 70 цього Кодексу до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на три роки і шість місяців, а також дані, які характеризують особу засудженого за час відбування покарання в ДУ «Білоцерківська виправна колонія (№35)», в тому числі його поведінку та відношення до праці, дозволяють зробити висновок про можливість його умовно-дострокового звільнення від невідбутої частини покарання, яка, на день апеляційного розгляду, становить сім місяців і вісімнадцять днів, оскільки ОСОБА_5 , сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, що підтверджується доданими до подання документами та позицією всіх учасників, у тому числі прокурора, під час розгляду відповідного подання в суді першої інстанції.
З огляду на вищенаведене, за наслідками розгляду апеляційної скарги засудженого, колегія суддів вважає за необхідне її задовольнити, ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2018 року, скасувати та постановити нову ухвалу, якоюподання начальника Державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)» задовольнити та звільнити умовно-достроково засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання, призначеного за вироком Баришівського районного суду Київської області від 05 жовтня 2016 року.
На підставі викладеного, керуючись ст. 81 КК України та ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 та 538 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 задовольнити.

УхвалуБілоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2018 року, якою відмовлено у задоволенні подання начальника Державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)» про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_5 , скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою подання начальника Державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)» задовольнити.

Застосувати до засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 умовно-дострокове звільнення від відбуття покарання, призначеного за вироком Баришівського районного суду Київської області від 05 жовтня 2016 року, з невідбутою частиною покарання сім місяців вісімнадцять днів.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/824/990/2019
Категорія: ч. 2 ст. 125 КК України

Головуючі у 1-й інстанції - судді ОСОБА_9

Доповідач - суддя ОСОБА_1