ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2435/18 Номер провадження 11-кп/814/528/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст. 286 КК України
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних
справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000715 за апеляційною скаргою заступника прокурора Прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 7 грудня 2018 року,
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Шахворостівка Миргородського р-ну Полтавської обл., маючого на утриманні одну малолітню дитину, з середньою освітою, мешканця АДРЕСА_1 ,
визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України.
На підставі ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання призначеного даним вироком суду.
4.01.2019 Миргородським міськрайонним судом Полтавської області внесено виправлення до вироку Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 7 грудня 2018 року щодо ОСОБА_7 , а саме абзац другий резолютивної частини вироку Миргородського міськрайонного суду від 7.12.2018 читати наступним чином: згідно ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного даним вироком суду основного покарання з випробуванням на іспитовий строк 3 роки.
Прийняте рішення щодо речових доказів.
Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 25 липня 2014 року приблизно 10 години, на території домогосподарства, розташованого в АДРЕСА_2 , керуючи автомобілем ВАЗ 21013 д.н.з. НОМЕР_1 , з власної необережності, розвертаючись кругом будинку, який знаходився на території вказаного вище домогосподарства, в порушення вимог п. 12.1 ПДР не врахував дорожню обстановку та дорожні умови, щоб мати змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати транспортним засобом, допустив наїзд на ОСОБА_10 , який перебував в сидячому положенні біля стіни будинку. Внаслідок таких дій ОСОБА_7 , ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що в даному конкретному випадку призвели до настання смерті ОСОБА_10 ..
В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягав застосуванню при призначенні покарання, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного даним вироком суду покарання.
Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України не мотивував своє рішення та не врахував того, що звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за вказаною статтею Закону не допускається.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого та його захисника, які не заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов до наступного висновку.

Як вбачається з журналу судового засідання та аудіозапису перебігу судового засідання, який міститься на технічному носії інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції, фактичні обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового провадження не оспорювалися і докази відносно них, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, а тому висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, які не оспорюються і в апеляційній скарзі, згідно з положеннями ч. 2 ст. 394 КПК України, перевірці апеляційним судом не підлягають.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину,за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК України ,а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху,особою, яка керує транспортним засобом,що спричинило смерть потерпілого за обставин встановлених судом, у апеляційній скарзі не оспорюються.
Згідно з ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, на підставі п. 2 ч. 1 ст.413 цього Кодексу застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Доводи апелянта про безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування призначеного за ч. 2 ст. 286 КК України покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, є слушними.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно приписів ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Призначаючи покарання обвинуваченому із застосуванням ст. 75 КК України суд врахував тяжкість вчиненого злочину, наслідки, які настали від його вчинення, характер допущених обвинуваченим Правил дорожнього руху та його ставлення до цих порушень,особу обвинуваченого, який має на утриманні малолітню дитину, позитивно характеризується за місцем проживання, обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та обставини, які обтяжують покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку.
З огляду на наведене суд дійшов висновку про призначення покарання обвинуваченому за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, яке не є максимальним у межах санкції вказаної норми, звільнивши обвинуваченого, на підставі ст.75 КК України від покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку, поклавши обов`язки,передбачені ст. 76 КК України, з таким висновком не погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
Суд належним чином не мотивував, свого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання.
З урахуванням вказаних обставин, на думку колегії, застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність,оскільки не сприяє меті покарання та недостатнє для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів через це вирок у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку. А відповідно і підлягає скасуванню ухвала Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 7 грудня 2018 року про внесення виправлення до вироку Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 7 грудня 2018 року щодо ОСОБА_7 відповідно до якої абзац другий резолютивної частини вироку Миргородського міськрайонного суду від 7.12.2018 суд визначив читати наступним чином: згідно ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного даним вироком суду основного покарання з випробуванням на іспитовий строк 3 роки.
При призначенні покарання, колегія суддів, відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину обвинуваченим ОСОБА_7 , який згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, наслідки, які настали від вчинення злочину, грубе порушення правил дорожнього руху обвинуваченим, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання скарг від сусідів на обвинуваченого не надходило, у лікаря психіатра та лікаря нарколога ОСОБА_7 на обліках не перебуває, працює, має на утриманні дитину ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , обставини, які пом`якшують покарання це щире каяття і активне сприяння розкриттю злочинів та обставини, які обтяжують покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку.
У зв`язку з наведеним вище, колегія суддів приходить до висновку, що покарання ОСОБА_11 повинно бути призначено у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами, у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України на строк, визначений судом першої інстанції, який не є максимальним у межах санкції вказаної норми. Таке покарання, колегія суддів вважає, що буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Також суд вважає за необхідне задовольнити клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 про застосування до обвинуваченого Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнити його від відбування основного і додаткового покарання призначеного вироком суду на підставі ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році», зважаючи на ту обставину, що він на час вчинення злочину мав дитину 2013 року народження, відносно якої не був побавлений батьківських прав.
З огляду на викладене вище апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 задовольнити.
Вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 7 грудня 2018 року в частині звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України - скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.
На підставі ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_7 звільнити від відбування основного і додаткового покарання призначеного даним вироком суду.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 7 грудня 2018 року про внесення виправлення до вироку Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 7 грудня 2018 року щодо ОСОБА_7 скасувати.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.
СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4