Справа № 574/322/19
Провадження 1-кс/574/229/2019
У Х В А Л А

11 квітня 2019 року м. Буринь

Слідчий суддя Буринського районного суду Сумської області ОСОБА_1 з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Буринського районного суду клопотання заступника начальника СВ Буринського ВП Конотопського ВП ГУ НП в Сумській області ОСОБА_3 про арешт майна в кримінальному провадженні №0000049 від 25.02.2019 року,

сторони та учасники кримінального провадження:
заступника начальника СВ Буринського ВП ОСОБА_3
потерпілий голова СФГ «Діброва» ОСОБА_4
представник потерпілого адвокат ОСОБА_5
представники власника майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7
в с т а н о в и в :

Заступник начальника СВ Буринського ВП Конотопського ВП ГУ НП в Сумській області ОСОБА_3 звернулася до Буринського районного суду з клопотанням, погодженим з прокурором в кримінальному провадженні начальником Буринського відділу Конотопської місцевої прокуратури ОСОБА_8 , про накладення арешту на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 23,7544 га з кадастровим номером :03:002:0160, що знаходиться на території Степанівського старостинського округу Буринської міської ради, мотивуючи тим, що нею проводиться досудове розслідування кримінального провадження по факту вчинення самоправства невстановленими особами ГУ Держгеокадастру в Сумській області, які замовили та розробили технічну документацію на вказану земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні СФГ «Діброва», після чого, всупереч установленому законом порядку визнали її такою, що підлягає винесенню на публічні торги та передачі третім особам у користування. Посилаючись на те, що вказана земельна ділянка є речовим доказом і для запобігання можливості її відчуження просила накласти на неї арешт.

В судовому засіданні заступник начальника СВ Буринського ВП Конотопського ВП ГУ НП в Сумській області ОСОБА_3 клопотання підтримала з підстав зазначених в ньому, додавши, що в ході досудового слідства встановлені обставини, які свідчать, що спірна земельна ділянка виставлена Буринською міською радою на публічні торги, що може спричинити її втрату як речового доказу.

Потерпілий голова СФГ «Діброва» ОСОБА_4 повідомив, що у січні 2019 року йому випадково стало відомо, що посадові особи ГУ Держгеокадастру в Сумській області провели інвентаризацію вказаної земельної ділянки, яка перебуває в користуванні СФГ «Діброва» на підставі Державного акта на право постійного користування, що був виданий його батьку ОСОБА_9 в 1993 році, присвоїли їй кадастровий номер та передали у власність Буринської міської ради. При цьому, міська рада виставила її на торги. Вважав дії посадових осіб держгеокадастру незаконними та злочинними, а тому просив клопотання слідчого задовольнити.
Представник потерпілого адвокат ОСОБА_5 вважав, що посадові особи ГУ Держгеокадастру в Сумській області незаконно позбавили СФГ «Діброва» земельної ділянки, якою останнє користувалося протягом більш ніж двадцяти років не повідомивши про це фермерське господарство. Це призвело до того, що земельна ділянка була виставлена на публічні торги Буринською міською радою і може бути передана в користування іншим особам.
Представники Буринської міської ради ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожен окремо, вважали клопотання слідчого безпідставним, оскільки міська рада прийняла в грудні 2018 року в комунальну власність земельні ділянки, що були передані їй згідно наказу ГУ Держгеокадастру в Сумській області, серед яких була і земельна ділянка, якою користується СФГ «Діброва». Однак за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона жодних обтяжень не мала, а тому міська рада дійсно виставила її на публічні торги. Крім цього вважали, що після того як помер батько ОСОБА_4 , право постійного користування СФГ «Діброва» на неї було втрачено.
Вислухавши доводи слідчого, пояснення сторони потерпілого та представників власника майна, дослідивши докази, долучені до клопотання та надані сторонами, слідчий суддя приходить до наступних висновків.
Зокрема, в судовому засіданні встановлено, що групою слідчих СВ Буринського ВП Конотопського ВП ГУ НП в Сумській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0000049 від 25.02.2019 року за ознаками злочину передбаченого ст.356 КК України по факту вчинення самоправства невстановленими особами ГУ Держгеокадастру в Сумській області, які замовили та розробили технічну документацію на земельну ділянку площею 23,7544 га з кадастровим номером :03:002:0160, що перебуває у постійному користуванні СФГ «Діброва» та земельну ділянку площею 32,1007 га з кадастровим номером :01:003:0003, яка перебуває у постійному користуванні СФГ «Голубцов», після чого самоправно визнали їх такими, що не перебувають у власності чи користуванні, тобто є вільними і такими, що можуть передаватися третім особам у користування.

З наданих слідчому судді матеріалів вбачається, що Буринською районною радою, на підставі рішення від 26.10.1993 року, ОСОБА_9 , для ведення селянського (фермерського) господарства, був виданий Державний акт на право постійного користування землею, на земельну ділянку площею 25 га в межах за планом, яка розташована на території Степанівської сільської ради, що підтверджується копіями наступних документів: Державного акта, проектом відведення земельної ділянки, рішеннями Буринської районної ради, технічним звітом про встановлення меж на місцевості із земель запасу, актом встановлення меж фермерського господарства.
ОСОБА_9 створив селянське (фермерське) господарство «Діброва» та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Його син ОСОБА_4 , успадкувавши за законом частину майна належного померлому, відповідно до рішення членів СФГ «Діброва» від 18.02.2009 року, призначений головою вказаного господарства.
До теперішнього часу фермерське господарство користується цією земельною ділянкою за цільовим призначенням, сплачуючи відповідні платежі до бюджету. Жодних рішень про вилучення цієї земельної ділянки з користування СФГ «Діброва» компетентними органами не приймалося.
Вказані обставини підтверджуються копіями реєстраційно-установчої документації СФГ «Діброва», свідоцтва про смерть, свідоцтва про право на спадщину за законом, наказом №4 від 18.02.2009 року, довідкою Степанівського старостинського округу.
З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вбачається, що 31.10.2018 року була проведена інвентаризація земель під час здійснення землеустрою і відділ у Буринському районі ГУ Держгеокадастру в Сумській області 19.11.2018 року провів державну реєстрацію земельної ділянки, що фактично перебувала в користуванні СФГ «Діброва», зазначивши її площу 23,7544 з присвоєнням кадастрового номеру :03:002:0160.

В подальшому, наказом Головного управління Держгеокадастру в Сумській області від 22.12.2018 року №18-10507/16-18-СГ, ця земельна ділянка була передана в комунальну власність Буринської міської ради Буринського району Сумської області, за якою зараз і обліковується, що підтверджується копією рішення Буринської міської ради від 22.12.2018 року.

Рішенням зазначеного органу місцевого самоврядування від 18.01.2019 року зазначена земельна ділянка була затверджена як така, що право оренди на неї виставляється на земельні торги окремими лотами, що видно з копії рішення та додатку до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання.
Згідно з ст. 19 цього Закону до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.
Частиною 1 ст. 20 цього Закону майно фермерського господарства належить йому на праві власності.
Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про фермерське господарство» успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 191 ЦК України до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. Права на земельну ділянку та інші об`єкти нерухомого майна, які входять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.
Земельний кодекс 1990 року, який введено в дію з 15 березня 1991 року, із відповідними змінами, що діяли на час передачі земельної ділянки ОСОБА_9 , передбачав три форми власності на землю в Україні: державну, колективну, приватну, які були рівноправними. Право розпоряджаються землею державної форми власності було надано Радам народних депутатів, які в межах своєї компетенції передали землі фізичним та юридичним особам у власність або у користування (ст. 3). Сільські Ради народних депутатів надавали земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для ведення селянського (фермерського) господарства ( ст.19).
За змістом ст.4 цього Кодексу у державній власності перебували всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність. Суб`єктами права державної власності на землю виступали: Верховна Рада України - на землі загальнодержавної власності України; Верховна Рада Республіки Крим - на землі в межах території республіки, за винятком земель загальнодержавної власності; обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності. Землі селянських (фермерських) господарств не могли передаватись у колективну та приватну власність.
Статтею 6 цього Кодексу були визначені підстави набуття право приватної власності громадян на землю громадян України, в т.ч. право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства у межах середньої земельної частки, що обчислюється у порядку, передбаченому цією статтею. Передача земельних ділянок у власність громадян провадилась місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.
За плату передаються у власність громадян для ведення селянського (фермерського) господарства земельні ділянки, розмір яких перевищує середню земельну частку.
Цим Кодексом передбачалось користування землею постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. Тимчасове користування землею якщо короткостроковим - до трьох років, а якщо довгостроковим - від трьох до двадцяти п`яти років. Користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей повинно бути, як правило, довгостроковим. Громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства у постійне користування земля надалася із земель, що перебувають у державній власності (ст.7).
Стаття 22-24 цього Кодексу були врегульовані питання виникнення права користування земельною ділянкою за умови встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право і приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Документом, що посвідчує право постійного користування землею було визначено державний акт, який видається і реєструється сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.
Підставами припинення права користування земельною ділянкою чи її частиною було визначено: добровільна відмова від земельної ділянки; закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; систематичне невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством ( ст. 27).
Порядок припинення права власності на землю та права користування земельною ділянкою був врегульований ст. 29 ЗК.
Захист прав землекористувачів (ст. 43) охоронявся законом. Припинення права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених цим Кодексом і втручання в діяльність землекористувачів, пов`язану з використанням землі, з боку державних, господарських та інших органів і організацій заборонялась, за винятком випадків порушення власниками землі та землекористувачами земельного законодавства. Права землекористувачів могли бути обмежені лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
В подальшому, у зв`язку з прийняттям нового Земельного кодексу та нового законодавства існуючий правовий режим розпорядження та користування землею державної власності змінився.
Відповідно до п.6 Перехідних положень цього Кодексу, в редакції на час набрання ним чинності, передбачалось, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2005 року (Законом України від 06.10.2004р. №2059 змінено до 01.01.2008року) переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду строк оренди визначається селянським (фермерським) господарством відповідно до закону. При цьому розмір орендної плати за земельні ділянки не повинен перевищувати розміру земельного податку.
Але згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року N 5-рп/2005 положення цього пункту щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним)
Матеріалами справи доведено, що після смерті засновника СФГ «Діброва», останнє продовжує добросовісно користуватися спірною земельною ділянкою, рішення про її вилучення на час розгляду даного клопотання суду не надано, це підприємство використовує її у своїй господарській діяльності та сплачує відповідні податки.
Зазначене дає підстави вважати, що земельна ділянка площею 23,7544 з кадастровим номером :03:002:0160 є предметом кримінального провадження, оскільки можливо була інвентаризована протиправним шляхом, про що свідчить витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, та відповідає критеріям ст.98 КПК України.

Досудове розслідування в теперішній час триває і на даному його етапі є потреби у втручанні у права та інтереси власника з метою забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Крім цього, відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи, що в теперішній час земельна ділянка передана у комунальну власність Буринської міської ради, яка вчиняє дії, що не виключають можливості її відчуження, слідчий суддя приходить до висновку, що слідчим доведено необхідність у накладення арешту на неї з метою її збереження та не допущення відчуження на час досудового розслідування.

При цьому, накладення арешту на майно з підстав, передбачених п.1 ч.2 ст.170 КПК України, не вимагає обов`язкової наявності у кримінальному провадженні обґрунтованої підозри чи цивільного позову. Арешт майна з цих підстав по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна, та, на відміну від інших правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні, у зв`язку з чим слідчий суддя відкидає доводи представників Буринської міської ради в цій частині.

Також, слідчим суддею застосовується і практика Європейського суду з прав людини при вирішенні питань, поставлених в клопотанні слідчого.
Зокрема, Суд в своїх Постановах від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
За приписами частини 4 ст.173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.
З врахуванням наведеного слідчий суддя приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на зазначене в ньому майно, шляхом заборони власникам вчиняти будь-які дії направленні на його відчуження (в тому числі передачу в оренду чи в користування).
Між тим, необхідність уточнення щодо заборони відчуження іншим особам ніж СФГ «Діброва», про що зазначено в клопотанні, є зайвим адже до теперішнього часу вказана земельна ділянка не вилучена в господарства та перебуває в його використанні, а заборона на її відчуження буде достатньою для досягнення мети арешту, як заходу забезпечення кримінального провадження, у зв`язку з чим дане клопотання підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 170-173 КПК України, слідчий суддя, -
у х в а л и в:

Клопотання заступника начальника СВ Буринського ВП Конотопського ВП ГУ НП в Сумській області ОСОБА_3 задовольнити частково.
Накласти арешт на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 23,7544 га з кадастровим номером :03:002:0160, що знаходиться на території Степанівського старостинського округу Буринської міської ради і перебуває в комунальній власності Буринської міської ради, шляхом встановлення заборони власнику земельної ділянки відчужувати її у будь-який спосіб.
Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду на протязі п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1