ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 липня 2018 року

м. Київ
Справа №551/257/16-к
Провадження № 51-2713км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2017 року у кримінальному провадженні № 000021 про обвинувачення
ОСОБА_7 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Науменки Шишацького району Полтавської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 89 КК судимості не має,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року встановлено, що 19 січня 2016 року, близько 13 год., ОСОБА_7 , перебуваючи в помешканні потерпілого ОСОБА_8 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якому знаходилась і його дружина ОСОБА_9 , на ґрунті ревнощів, діючи умисно, завдав потерпілому удар рукою в область голови і після того, як він упав, три удари ногами у взутті в область голови. Діючи далі з метою позбавлення життя потерпілого, ОСОБА_7 обухом сокири наніс потерпілому ОСОБА_8 два удари по голові, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент спричинення, від яких настала смерть останнього.
Умисні дії ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_8 .
У зв`язку з цим суд першої інстанції визнав ОСОБА_7 винуватим та засудив за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК у строк покарання, призначеного ОСОБА_7 , зараховано строк попереднього ув`язнення з 22 січня 2016 року по 27 липня 2016 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
За ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2017 року вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК в редакції від 26 листопада 2015 року, зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання час його перебування під вартою з 27 липня 2016 року по 20 червня 2017 року із розрахунку один день перебування під вартою за два дні позбавлення волі.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 просить судові рішення скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК, у зв`язку з тим, що не було встановлено достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
В обґрунтування наведеного зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину.
Вважає, що місцевим судом не були дотримані вимоги п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 91, ч. 1 ст. 94 КПК та ч. 3 ст. 370 КПК, чим істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону.
Вказує, що у порушення вимог ст. 62 Конституції України, ч. 1, 2, 3 ст. 370 та ч. 3 ст. 373 КПК, суд першої інстанції необґрунтовано вдався до припущень, зазначивши, що відсутність крові померлого на речах ОСОБА_7 пояснюється тим, що тривалий час вони перебували у розпорядженні останнього і він мав можливість знищити будь-які сліди на них, які б свідчили про його причетність до злочину.
На думку захисника, ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК. Крім того, в ухвалі зазначено, що ОСОБА_7 не вперше вчинив аналогічне кримінальне правопорушення, що характеризує його як про особу, яка схильна до злочинної діяльності, не зважаючи на те, що в силу ст. 89 КК він вважається таким, що судимості не має.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 в режимі відеоконференції касаційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.
У судовому засіданні прокурор заперечила проти касаційної скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , просила судові рішення щодо засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви суду
У відповідності з вимогами ч. 2 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
При цьому відповідно до ст. 438 КПК предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Згідно ч.2 ст. 17 КПК ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи (ч. 4).
Твердження захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про те, що в матеріалах провадження відсутні докази винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину і що місцевим судом не були дотримані вимоги п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 91, ч. 1 ст. 94 КПК та ч. 3 ст. 370 КПК є необґрунтованими і не знайшли підтвердження в ході судового розгляду.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.115 КК, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК з точки зору належності, достовірності, допустимості та достатності.
На підставі зібраних у провадженні доказів, які були досліджені в установленому законом порядку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину і правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 115 КК, тобто умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_8 та призначив покарання. Дії ОСОБА_7 містять усі елементи складу закінченого злочину, що йому інкримінують.

Так, не зважаючи на невизнання ОСОБА_7 вини у вчиненому, його вина підтверджується показаннями свідків, даними, що містяться в протоколах огляду місця події та фототаблиці до нього, огляду місця події, домоволодіння обвинуваченого ОСОБА_7 , лікарському свідоцтві про смерть ОСОБА_8 , висновках судово-медичної експертизи речових доказів, судово-психіатричної експертизи тощо.
Посилання захисника засудженого у касаційній скарзі про те, що у порушення вимог ст. 62 Конституції України суд першої інстанції необґрунтовано вдався до припущень, є безпідставними та надуманими.
Так, даючи оцінку відсутності крові померлого потерпілого ОСОБА_8 на речах ОСОБА_7 , у мотивувальній частині вироку суд зазначив, що це пояснюється тим, що тривалий час речі перебували у розпорядженні засудженого і тому він мав реальну можливість знищити будь-які сліди на них, які б свідчили про його причетність до злочину. Однак це не є припущенням, на якому ґрунтується висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, а лише розумним поясненням окремого факту факту відсутності крові померлого на речах обвинуваченого. Натомість висновок суду про винуватість ОСОБА_7 ґрунтується на сукупності інших доказів.
Положення ст. 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитися на її користь, кореспондують із положеннями ст. 17 КПК, яка містить вимогу про необхідність доведення винуватості особи поза розумним сумнівом. Отже, висновок суду про винуватість особи має ґрунтуватися на твердому переконанні, що надані сторонами докази в їх сукупності доводять винуватість особи «поза розумним сумнівом». І навпаки висновок суду про винуватість особи не може ґрунтуватися лише на припущенні, що ця особа могла вчинити злочин, якщо з огляду на певні обставини чи докази існує «розумний» сумнів у цьому.
Таким чином, приписи ст. 62 Конституції України формулюють відповідний стандарт доведення винуватості особи в суді на підставі оцінки всієї сукупності доказів, але вони не забороняють суду зазначати в судовому рішенні мотиви прийняття чи відхилення окремих доказів, врахування чи неврахування певних фактів чи обставин. Більше того, вимога належним чином мотивувати судові рішення є одним із елементів права на справедливий суд. Це вимагає від суду ретельно оцінювати докази та надавати відповідні пояснення стосовно того, чому він бере або не бере до уваги ті чи інші факти чи обставини. І лише оцінивши відповідним чином докази в їх сукупності, суд має зробити висновок щодо винуватості або невинуватості особи.
Аналізуючи вирок суду першої інстанції, Верховний Суд дійшов висновку, що місцевий суд, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до положень ч. 1 ст. 337 КПК, згідно яких судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, безпосередньо дослідивши, надані докази сторонами кримінального провадження, давши їм належну оцінку, відповідно до вимог положень процесуальних законів чинних на момент проведення процесуальних дій, та цілком обґрунтовано дійшов висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
При призначенні покарання засудженому ОСОБА_7 судом першої інстанції враховано, що відповідно до ст.12 КК він вчинив особливо тяжкий злочин, характер його вчиненння, ставлення винного до наслідків своїх діянь, відомості про його особу, який в силу ст. 89 КК вважається таким, що судимості не має, позитивну характеристику, наявність постійного місця роботи. Відсутність обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 та наявність обтяжуючої обставини, вчинення злочину щодо особи похилого віку. Судом правильно враховано факт раніше вчинених злочинів проти власності ОСОБА_7 , який на час розгляду провадження, в силу ст. 89 КК вважається таким, що судимості не має, проте ця обставина характеризує особу ОСОБА_7 в загально-соціальному плані.
З огляду на викладене, враховуючи принципи індивідуалізації та співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, Верховний Суд вважає, що визначене місцевим судом засудженому ОСОБА_7 покарання у вказаному виді та розмірі відповідає вимогам ст. 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення ним нових злочинів та є домірним вчиненому.
Крім того, доводи, наведені у касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 , є аналогічними доводам її апеляційної скарги, що були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх необґрунтованими, навівши відповідні мотиви, та прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для їх задоволення. З цим висновком погоджується і Верховний Суд.
Порушень норм кримінального та кримінального процесуального законодавства, які були б підставами для скасування судових рішень та закриття провадження, як того просить захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 у касаційній скарзі, не встановлено.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 без задоволення, а вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2017 року без зміни.
З цих підстав Суд постановив:
Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3