УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 жовтня 2018 року

м. Київ
справа № 572/766/17
провадження № 51-9341ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 28 лютого 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 12 липня 2018 року в межах кримінального провадження № 0000686 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що немає судимостей,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
Суть питання
За вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 28 лютого 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 14 липня 2015 року приблизно о 16:00, керуючи автомобілем марки «FORD TRANSIT CONNEC» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Бєлгородській в м. Сарни Рівненської області зі сторони вул. Технічної в напрямку вул. Суворова, поблизу магазину «Дует», порушив вимоги пунктів 2.3 (б) (д), 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості в момент об`єктивної появи в полі його зору пішохода ОСОБА_5 , яка рухалась зліва на право проїзної частини по ходу його руху, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження від яких настала її смерть.
Апеляційний суд Рівненської області ухвалою від 12 липня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій, посилаючись на невідповідність призначеного додаткового йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить змінити постановлені щодо нього судові рішення та виключити рішення про застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений указує, що судами при призначенні йому додаткового покарання не було враховано дані про його особу, обставини, що пом`якшують покарання, а саме те, що він характеризується позитивно, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, проживає з матір`ю не працездатного віку. Крім того, потерпілі наполягали на не призначенні йому суворого покарання. Також ОСОБА_4 зазначає, що транспортний засіб є єдиним засобом для утримання та існування його сім`ї.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 2 ст. 286 КК та законність призначення основного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК, відповідно до вимог ст. 433 КПК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині засудженим не оскаржуються.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і є правом суду.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 основного покарання і вирішені питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, котрий за місцем проживання характеризується позитивно, до адміністративної відповідальності не притягувався. Також суд врахував і думку потерпілих, які не наполягали на призначенні суворого покарання. При цьому суд відніс щире каяття ОСОБА_4 та добровільне відшкодування потерпілим моральної шкоди до обставин, що пом`якшують покарання, та не встановив обставин, що його обтяжують.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов правильного висновку про необхідність призначення засудженому, окрім основного покарання, ще й додаткового, розмір якого визначив в межах санкції статті, за якою засуджено ОСОБА_4 . Своє рішення місцевий суд належним чином мотивував.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженим ОСОБА_4 у апеляційній скарзі щодо можливості його виправлення без призначення додаткового покарання, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог в цій частині, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Зокрема апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_4 , хоча і надав завірену довідку з місця роботи, яка підтвердила факт його працевлаштованості на посаді водія у фізичної особи-підприємця з 05 січня 2018 року, однак не надав будь яких даних того, що застосування додаткового покарання позбавить його засобів до існування, чи унеможливить його повсякденне життя.
З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині призначення засудженому додаткового покарання і визначення його розміру є правильним, а саме покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, а тому підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок суворості Верховний Суд не вбачає.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженим у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, вмотивованість висновків як суду першої так і апеляційної інстанцій, викладених у їх рішеннях, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 28 лютого 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 12 липня 2018 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3