н/п 1-кп/640/49/18
Київський районний суд м. Харкова у складі колегії суддів:
головуючої судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченої ОСОБА_6 ,
адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання про продовження міри запобіжного заходу ОСОБА_6 , обвинуваченої за ч.1 ст.110, ч.2 ст.28, ст..113, ч.5 ст.27, ч.2 ст.258, ч.1 ст.258-3, ч.2 ст.28, ч.1 ст.32, ч.1 ст.263 КК України, -
В С Т А Н О В И Л А :
Під час судового розгляду прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, у зв`язку з наявністю ризиків, передбачених пп. 1,3,5 ст. 177 КПК України, оскільки у обвинуваченої ОСОБА_6 строк тримання під вартою закінчується 06.08.2018 р. В обґрунтування заявленого клопотання посилався на те, що обвинувачена ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів. Крім того, на підставі ч.5 ст.176 КПК України, до обвинуваченої не можуть бути застосвані інші запобіжні заходи, окрім тримання під вартою.
Потерпілий ОСОБА_9 підтримав клопотання прокурора.
Обвинувачена ОСОБА_6 та її адвокати заперечували проти продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просили змінити міру запобіжного заходу на іншу, не пов`язану з триманням під вартою. Також обвинувачена зазначила, що щодо неї порушуються розумні строки розгляду справи, її вина не доведена, щодо неї були застосовані недозволені методи дізнання, які не розслідувані належним чином.
Заслухавши клопотання прокурора та думки учасників кримінального провадження, суд приходить до наступних висновків.
Згідно ч.5 ст. 176 КПК України, до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ст. 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 КК України, запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть застосовуватися.
Проте, вказана норма не узгоджується із §3 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що передбачає право на свободу на особисту недоторканість, а також практиці Європейського суду з прав людини. Наприклад, у справі «Хайредінов проти України» передбачено, що якщо закон встановлює презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав утримання під вартою, необхідно переконливо довести наявність конкретних обставин, які переважають над правилом поваги до особистої свободи. Тобто такі обставини мають встановлюватись у конкретному судовому засіданні, а не законодавчо. Така ж думка висловлена у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України».
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Калашник проти Росії» тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі. Якщо законом встановлено презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав тримання під вартою, має бути, крім того, переконливо доведена наявність конкретних обставин, які переважують правило поваги до особистої свободи.
О днак продовження дії заходів забезпечення кримінального провадження, а саме запобіжних заходів у виді домашнього арешту та тримання під вартою, обраних під час досудового розслідування, без перевірки судом обґрунтованості підстав для їх застосування, суперечить вимогам обов`язкового періодичного судового контролю за застосуванням запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, закріпленого у частині другій статті 29 Конституції України, згідно з якою "ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом".
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі "Шишков проти Болгарії", пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі "Тасе проти Румунії").
Конституційний Суд України вважає, що запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження, зокрема під час підготовчого судового засідання, лише за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку, встановлених законом.
Така позиція Конституційного Суду України узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України" вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36).
Таким чином, вирішуючи вказане клопотання прокурора, суд виходить з реально існуючих ризиків, надає оцінку усім обставинам справи, даним про особу обвинуваченої та доводам, наведеним сторонами кримінального праводження.
Так, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» вказав, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів». Отже, суд приймає до уваги тяжкіть інкримінованих покарань, що підвищує ризик зникнення обвинуваченої від правосуддя.
У рішенні Європейського суду «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р. зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами. Суд приймає до уваги, що обвинуваченій інкримінується вчинення
злочинів, пов`язаних із тероризмом, в інтересах іноземної держави, в якій вона проходила навчання терористичної діяльності, а отже може покинути територію України та сховатися на території іншої держави. Суд приймає до уваги твердження сторони захисту щодо тривалого знаходження обвинуваченої під вартою, важкі умови перебування у СІЗО, проте, співставлення сукупності ризиків, вказаних вище, дає суду підстави вважати, що обрання інших запобіжних заходів, крім тримання під вартою, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченої ОСОБА_6 .
Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 331 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А :
Клопотання прокурора про продовження під запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити, відмовивши у задоволенні клопотання обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисників про зміну запобіжного заходу.
Продовжити ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 29 вересня 2018 року у Харківському СІЗО.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя ОСОБА_1
Судді ОСОБА_2