ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/1041/18
УХВАЛА

Іменем України

"09" жовтня 2018 р. смт. Петриківка

Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши в залі суду у відкритому підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000188 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області; місце проживання: АДРЕСА_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 2 ст. 286 КК України, за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_3 та її захисника адвоката ОСОБА_5 , представника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и в:

В проваджені Петриківського районного суду Дніпропетровської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3 , за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
В підготовчому судовому засіданні адвокатом ОСОБА_5 заявлено клопотання про повернення прокурору обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, оскільки вони не відповідають вимогам КПК України.

Так, в порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 291 КПК України, в обвинувальному акту не зазначено будь-яких даних щодо обвинуваченої ОСОБА_3 , а зазначено відомості щодо підозрюваної ОСОБА_3 . Крім того, не зазначено індекс та номер квартири в багатоквартирному будинку за місцем проживання ОСОБА_3 .

В обвинувальному акті є протиріччя щодо наявності потерпілого у кримінальному провадженні, оскільки потерпілим зазначено ОСОБА_7 , однак, у ході досудового розслідування ОСОБА_7 не подав письмової заяви про визнання його потерпілим та подав заяву про відмову у визнанні потерпілим у даному кримінальному провадженні, ОСОБА_7 потерпілим не визнаний на підставі ч. 7 ст. 55 КПК України, процесуальними правами потерпілого не користується та був допитаний у ході досудового розслідування як свідок.

Викладаючи в обвинувальному акті фактичні обставини справи, які прокурор вважає встановленими, зазначено що дії ОСОБА_3 , які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, кваліфікуються за ч. 2 ст. 286 КК України. Однак, в розумінні ст. 55 КПК України в кримінальному провадженні немає потерпілого. Крім того, вказане існування потерпілого, якому завдано тілесні ушкодження відрізняється від повідомлення про підозру, так як, в ньому ОСОБА_7 вказується як пасажир.

В порушення 109 КПК України, реєстр матеріалів досудового розслідування не містить реквізитів жодного процесуального рішення прийнятого слідчими суддями, у тому числі, ухвали про надання тимчасового доступу до медичної документації ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

Копію обвинувального акту та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваній та захиснику надано слідчим ОСОБА_8 .

Крім того, в порушенням вимог до реквізитів офіційного документу, обвинувальний акт затверджений прокурором не скріплення його печаткою.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_5 та обвинувачена ОСОБА_3 підтримали подане до суду клопотання про повернення обвинувального акту прокурору. Крім того, ОСОБА_3 пояснила, що вона проживає в багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 про що повідомляла слідчого під час досудового розслідування.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти повернення обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, вважаючи їх такими, що відповідають вимогам КПК України. Прокурор зазначає, що ОСОБА_3 набула статусу обвинуваченої тільки після надходження обвинувального акту до суду. ОСОБА_7 дійсно надав досудовому слідству заяву, відповідно до якої потерпілим в даному провадженні не вважає, а тому, його було допитано в якості свідка. Однак, вказане не впливає на правову кваліфікацію дій ОСОБА_3 . Вважає безпідставним твердження сторони захисту про необхідність скріплення печаткою прокурора обвинувального акту, оскільки вказана вимога не ґрунтується на законі. Анкетні відомості ОСОБА_3 зазначені відповідно до даних вказаних нею ж, при поданні заяв та показів. Твердження про не зазначення в реєстрі матеріалів досудового розслідування реквізитів рішення слідчого судді не відповідає фактичним обставинам.

Представника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримала заперечення прокурора проти клопотання сторони захисту.

Вирішуючи питання про можливість призначення судового розгляду, суд дійшов висновку про необхідність повернення обвинувального акту відносно ОСОБА_3 прокурору, так як він не відповідає вимогам КПК України в повній мірі, виходячи з наступного.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство).
Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посилання на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Викладаючи фактичні обставини кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_3 , сторона обвинувачення зазначає, що у результаті дорожньо-транспортної пригоди, пасажиру автомобіля ОСОБА_7 спричинено тілесні ушкодження. Крім того, в реєстрі матеріалів досудового розслідування містяться відомості про подання ОСОБА_7 заяви про відмову в визнанні його потерпілим від 30.03.2018 та 08.06.2018 та, відповідно, допит його в якості свідка від 18.04.2017, що відповідає положенням ч. 7 ст. 55 КПК України. Вказане підтверджено прокурором, однак, відомості про ОСОБА_7 в обвинувальному акті зазначено, як про потерпілого, що свідчить про значні протиріччя в змісті обвинувального акту та реєстрі матеріалів досудового розслідування.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Крім того, відповідно до вимог ст. 374 КПК України та згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві», складаючи вирок, суд зобов`язаний додержувати вимог ст. 374 КПК України. Засуджений має право знати, у вчиненні якого злочину його визнано винним. У мотивувальній частині обвинувального вироку, зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання.
Отже з урахуванням того, що в обвинувальному акті формулювання обвинувачення в розумінні п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України містить розбіжності при викладенні фактичних обставин правопорушення з визначення учасників кримінального провадження, а за правилами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, суд приходить до висновку про наявність обставин, що перешкоджають судовому розгляду обвинувального акту щодо ОСОБА_3 , якому у встановленому законом порядку обвинувачення висунуте не конкретно, а тому суд не має можливості розглянути такий обвинувальний акт і повертає його прокурору для усунення недоліків.
На підставі вищевказаного суд прийшов до висновку, що без усунення вказаних недоліків судовий розгляд кримінального провадження призначити неможливо, а обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 підлягає поверненню прокурору, як такий, що не відповідає вимогам КПК України.
Крім того, суд звертає увагу, що в обвинувальному акті викладаючи відомості про обвинувачену ОСОБА_3 , її процесуальний статус стороною обвинувачення визначено як підозрювана, та відомості про неї не містять номеру квартири в багатоквартирному будинку за місцем її проживання.

Вирішуючи питання про розбіжність у обвинувальному акті щодо викладу фактичних обставин справи, які прокурор вважає встановленими, з правовою кваліфікацією таких дій, а саме щодо зазначення в обвинувальному акті ОСОБА_7 пасажиром автомобіля, а при кваліфікації дій потерпілим, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання…

Пленум Верховного Суду України в постанові від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» в п. 15 та 18 роз`яснив судом, що мотивувальна частина обвинувального вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів. В той час, кваліфікації злочину полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність.
Таким чином, посилання сторони захисту про розбіжності в обвинуваченні при зазначення в обвинувальному акті ОСОБА_7 пасажиром автомобіля, а при кваліфікації дій потерпілим не можуть бути прийняті як підстава для повернення обвинувального акта як такого, що не відповідає вимогам КПК України, оскільки вживаючи словосполучення «пасажир автомобіля ОСОБА_7 » сторона обвинувачення викладає встановлені досудовим слідством обставини правопорушення, а вживаючи словосполучення «що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження» - кваліфікуються (зіставляються) встановлені обставини з юридичним складом правопорушення, передбаченого законодавством України про кримінальну відповідальність.

Крім того, жодних суттєвих розбіжностей у обвинуваченні сформованого в повідомленні про підозру ОСОБА_3 та в обвинувальному акті судом не встановлено.

Твердження сторони захисту, що в порушення КПК України копію обвинувального акту та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваній та захиснику надано слідчим ОСОБА_8 , а також, що обвинувальний акт затверджений прокурором не скріплення його печаткою, суд вважає такими, що не ґрунтуються на законі. Так жодних обмежень щодо вручення обвинувального акту та копію реєстру матеріалів досудового розслідування слідчим чи обов`язку скріпляти обвинувальний акт печаткою прокурора Кримінально процесуальний кодекс України не містить.

На підставі наведеного, керуючись статтями 314-317 КПК України, суд
п о с т а н о в и в:

Обвинувальний акт з додатками по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України по кримінальному провадженню № 0000188 від 17.04.2017 повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, тоді особа може подати апеляційну скаргу протягом семи днів з дня її отримання.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1