АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадж. №11-сс/778/808/18 Доповідач 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7

розглянула 02 серпня 2018року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2018 року, якою задоволено клопотання прокурора про арешт майна, яке є цілісним майновим комплексом, розташованим за адресою: м. Запоріжжя, вул. Вороніна 1-б, в рамках кримінального провадження № 0000276 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Як вбачається з матеріалів провадження, прокурор звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, в обґрунтування якого зазначив, що 21 листопада 2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000276 внесено відомості про досудове розслідування за ч. 4 ст. 190 КК України за фактом заволодінням належним потерпілому товариству з обмеженою відповідальністю «Ріелті-Сіті» майном шляхом зловживання довірою (шахрайства), вчиненого в особливо великих розмірах.
12 грудня 2017 року про підозру у вчиненні заволодіння чужим майном шляхом шахрайства в особливо великих розмірах за ч. 4 ст. 190 КК України повідомлено ОСОБА_10 .
Відповідно до повідомлення про підозру ОСОБА_10 , як засновник і директор товариства з обмеженою відповідальністю «Гвідон» 27 липня 2013 року незаконно продав за заниженою ціною цілісний майновий комплекс, розташований за вказаною адресою, чия вартість відповідно до висновку експертного дослідження на час здійснення правочину становила 10281000 грн. Частка товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелті-Сіті», яке є власником 51 % акцій товариства з обмеженою відповідальністю «Гвідон», в праві власності на згадану нерухомість становить 5243310 грн.
У зв`язку з викладеним потерпілий - товариство з обмеженою відповідальністю «Ріелті-Сіті» - зазнало майнової шкоди на вказану суму.
Прокурор вважав за необхідне накласти арешт на майно, яке є цілісним майновим комплексом, розташованим за адресою: м. Запоріжжя, вул. Вороніна 1-б на, посилаючись на те, що зазначена нерухомість має ознаки речового доказу в кримінальному провадженні, так як є об`єктом злочинних дій, вже була протиправно відчужена на користь третіх осіб, а тому в інтересах запобігання можливості розпорядитися цим майном, звернувся до суду із вказаним клопотанням про арешт майна.
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2018 року задоволено клопотання слідчого про арешт майна, оскільки наявна сукупність підстав вважати, що воно є доказом злочину, можливе відчуження цього майна, воно відповідає критеріям речових доказів і може використовуватися як доказ у кримінальному провадженні, оскільки за умови доведення факту протиправного заволодіння майном потерпілого зазначена нерухомість є предметом викрадення.

В апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою, вважає її незаконною та необґрунтованою, у зв`язку з тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи та порушив норми процесуального права. Вказує, що власник майна ОСОБА_8 не була повідомлена про дату, час і місце розгляду клопотання прокурора, матеріали провадження не містять доказів належного повідомлення власника майна, окрім заяви прокурора про розгляд клопотання без повідомлення власника майна у зв`язку з необхідністю забезпечення арешту майна. Суд першої інстанції не зазначив обґрунтованих підстав для розгляду клопотання без виклику власника майна, а тому проведення судового засідання без його участі порушує основні принципи кримінального судочинства та позбавило ОСОБА_8 можливості захисту свого права власності. Крім того, в порушення вимог ч. 7 ст. 173 КПК України, суд першої інстанції не надіслав власнику майна копію оскаржуваної ухвали. Також апелянт вказує, що слідчий суддя не обґрунтував необхідність арешту майна, а лише формально зазначив, що вказане майно відповідає критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України. До того ж, слідчий суддя не врахував те, що об`єкти нерухомості взагалі не можуть вважатись речовими доказами з огляду на ст. 190 КПК України. Апелянт зазначає, що при прийнятті оскаржуваної ухвали , суд першої інстанції не взяв до уваги те, що кримінальні провадження № 0000276 та № 0000064 неодноразово закривались за відсутності події та складу кримінального правопорушення, а вимоги заявника в рамках даного провадження полягають у компенсації шкоди у грошовій формі, натомість питання накладення арешту на майно з метою забезпечення цивільного позову не розглядалось. Крім того, договір, відповідно до якого ОСОБА_8 набула право власності на об`єкт нерухомості не підписувався особою, якій повідомлено про підозру, а особа, якій повідомлено про підозру не перебувала на посаді керівника ТДВ «ГВІДОН». Укладений між ОСОБА_8 та ТДВ «ГВІДОН» договір не визнано недійсним і судові спори про визнання вказаного договору недійсним відсутні. Апелянт вказує на те, що майно, на яке було накладено арешт, ніколи не належало на праві власності ТОВ «Ріелті Сіті», і в рамках даного кримінального провадження об`єкт нерухомості не розглядається як предмет викрадення, більше того, досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні здійснюється за ч. 4 ст. 190, а не за ст. 185 чи ст. 191 КК України. Також апелянт зазначає, що слідчий суддя ОСОБА_11 вже виносила ухвалу за результатами розгляду клопотання прокурора про накладення арешту на нерухоме майно в рамках кримінального провадження № 0000276, і в тому випадку слідчий суддя прийняла абсолютно протилежне рішення.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Заслухавши доповідача, представника власника майна адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який вважав за необхідне ухвалу залишити без змін як законну та обґрунтовану, вивчивши матеріали провадження та, перевіривши матеріали провадження за доводами апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Так, відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Арештом майна згідно із ч.1 ст.170 КПК України є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

В п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. В цьому випадку згідно із ч. 3 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

З аналізу положень вищевказаних процесуальних норм закону та виходячи із підстав заявленого клопотання випливає, що прокурор та слідчий повинні довести, у даному конкретному випадку, що майно, яке на їх думку, підлягає арешту, повинно відповідати критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України. Доведеними повинні бути і ризики щодо такого майна, передбачені ст. 170 КПК України, зокрема, - щодо збереження речових доказів.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Судова колегія вважає зазначені вимоги закону, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно, слідчим суддею дотримані.

З матеріалів провадження вбачається, що СВ Шевченковського ВП ГУНП в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000276 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

У поданому до суду клопотанні слідчий вказав, що цілісний майновий комплекс, який розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Вороніна 1-бмає ознаки речового доказу у кримінальному провадженні, так як є об`єктом злочинних дій, та вже був протиправно відчужений на користь третіх осіб, тому з метою запобігання можливості розпорядитися цим майном просив накласти арешт.

Частинами 1, 3 ст. 170 КПК України передбачена можливість накладення арешту на майно будь-якої фізичної або юридичної особи з метою забезпечення збереження речових доказів, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
На думку колегії суддів, слідчий суддя, при вирішенні питання про накладення арешту на майно, зазначене у клопотанні прокурора, дотримався вимог, передбачених ст.ст. 172, 173 КПК України, дослідив додані до клопотання матеріали кримінального провадження, врахував правову підставу для арешту майна та інші обставини провадження.
Застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим і необхідним на даному етапі кримінального провадження.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження прав завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає, оскільки обставини кримінальному провадженні вимагають вжиття саме такого заходу державного регулювання як арешт майна.

Аргумент апелянта з приводу розгляду клопотання у відсутність власника майна ОСОБА_8 заслуговують на увагу, проте, з урахуванням присутності її представника у судовому засіданні апеляційної інстанції, не тягнуть за собою скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки права останньої поновлені при апеляційному розгляді і остання мала можливість скористатися правом надати документи, які вважала за необхідне та про що зазначено в апеляційній скарзі.
Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, діяв у спосіб і у межах законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апелянта стосовно неогрунтованості судового рішення слід визнати непереконливими.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2018 року, якою задоволено клопотання прокурора про арешт майна, яке є цілісним майновим комплексом, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , в рамках кримінального провадження № 0000276 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_12