ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року
м. Київ

справа № 552/2425/15-к

провадження № 51-1739 км 18

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 2 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 27 березня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000171, щодо

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Полтави,

жителя

АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
За вироком Київського районного суду м. Полтави від 2 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 27 березня 2017 року, ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто на її користь: із ТОВ «Фірма «Заря» 14 234,30 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, із засудженого ОСОБА_7 - 30 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання щодо судових витрат у кримінальному провадженні.
Судом ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, за обставин викладених у вироку, керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, внаслідок чого потерпіла отримала тілесне ушкодження середньої тяжкості.
Як установив суд, 20 лютого 2015 року близько 8.30 ОСОБА_7 , керуючи автомобілем ІЖ-27175 (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Червонофлотській у м. Полтаві, порушив вимоги пунктів 10.1, 12.3, 16.2 Правил дорожнього руху України, на регульованому перехресті з вул. Половки при виконанні маневру повороту ліворуч не надав переваги в русі і скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_6 , яка переходила проїзну частину на зелений сигнал світлофора. Унаслідок цього ОСОБА_6 було заподіяно тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У поданій скарзі, за її змістом, потерпіла ОСОБА_6 просить на підставах, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати згадані вирок та ухвалу щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. За твердженням скаржниці, суди нижчих інстанцій не врахували повною мірою ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи засудженого, який не виявив щирого каяття, не сприяв розкриттю злочину і не відшкодував завданої шкоди, а тому призначене йому покарання є несправедливим через м`якість. Крім того, потерпілазаперечує правильність вирішення цивільного позову, вважає, що його було необґрунтовано задоволено лише частково.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило. Потерпіла ОСОБА_6 письмово повідомила про можливість здійснення касаційного провадження без її участі.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції прокурор вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оспорювана ухвала - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, з підстав, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 438 КПК.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія судів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні проти безпеки руху, доведеність цього обвинувачення, юридично правова оцінка діяння за ч. 1 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
У поданій касаційній скарзі потерпіла, серед іншого, не погоджується з установленими у вироку фактичними обставинами кримінального провадження, тоді як їх перевірку в силу ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Доводи потерпілої стосовно м`якості обраного ОСОБА_7 заходу примусу, а також щодо неправильного вирішення цивільного позову не можна визнати прийнятними.
Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, але й домірністю як прояву справедливості.
Відповідно до ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд, керуючись наведеними приписами врахував обставини, які за законом мають правове значення при виборі заходу примусу.
Згідно з вироком, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд разом зі ступенем тяжкості й наслідками вчиненого злочину врахував особу винного, його молодий вік, те, що він вперше притягається до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання.
Також суд урахував ставлення засудженого до вчиненого кримінального правопорушення, визнання ним під час розгляду справи своєї провини й готовність нести відповідальність і розцінив це як щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину, звідси і як обставину, що пом`якшує покарання. Обставиною протилежного змісту суд визнав вчинення злочину щодо особи похилого віку.
Узявши все це до уваги, суд призначив ОСОБА_7 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 286 КК. Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано при постановленні вироку в цьому провадженні.
Водночас за матеріалами провадження потерпіла ОСОБА_6 вже зверталася зі скаргою на постановлені у ньому раніше судові рішення, порушуючи питання про їх скасування, у тому числі через м`якість покарання. Проте Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ 3 лютого 2016 року частково задовольнив касаційну скаргу потерпілої, скасував оспорювані рішення і призначив новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку недодержанням правил ч. 3 ст. 349 КПК (тобто з процесуальних підстав). У своїй ухвалі суд касаційної інстанції не визнав обраного ОСОБА_7 заходу примусу несправедливим і не скасував попереднього вироку у зв`язку з необхідністю застосування до засудженого суворішого покарання. Тому виходячи з приписів ч. 3 ст. 439 вказаного Кодексу при новому розгляді суд першої інстанції не мав права посилити покарання.
Усупереч доводів у скарзі, заявлений потерпілою цивільний позов суд вирішив із додержанням правил глави 9 КПК з урахуванням положень статей 22, 23, 1167, 1172 ЦК. Відповідно до законодавчих приписів суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначив розмір моральної шкоди 30 000 грн, які підлягають стягненню з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_6 . При цьому суд узяв до уваги характер та ступінь тяжкості завданих ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, обсяг страждань, яких вона зазнала через фізичний біль, переживання, тривале лікування. Також суд обґрунтовано стягнувіз ТОВ «Фірма «Заря» 14234,30 грн, оскільки саме такий розмір матеріальної шкоди потерпіла підтвердила документально, а згідно з приписами ст. 1172 ЦК саме юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Крім того, наведені у касаційній скарзі доводи з питань покарання та розміру завданої шкоди, аналогічні за змістом доводам, викладеним в апеляційній скарзі потерпілої, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції. Цей суд під час перегляду вироку належним чином перевірив усі аргументи скаржниці й умотивовано з посиланням на матеріали провадження визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, на яких відмовив у задоволенні заявлених вимог. Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить положенням ст. 419 КПК.
Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування оскаржуваних судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, не встановлено. Отже, подану касаційну скарги слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434 436, 441, 442 КПК, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів
у х в а л и л а:
Вирок Київського районного суду м. Полтави від 2 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 27 березня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3