15.06.2018 Єдиний унікальний № 371/1403/17
Миронівський районний суд Київської області
Провадження № 1-кп/371/ 37 /18
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2018 року м. Миронівка

Миронівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з секретарем ОСОБА_2 ,

за участі

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, відомості про яке 11 вересня 2017 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000448, по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Росава Миронівського району Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня, не одруженого, не працюючого, раніше судимого вироком Миронівського районного суду Київської області від 25 вересня 2017 року за ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України до позбавлення волі строком на два роки, на підставі ст. 75 Кримінального кодексу України звільнений з іспитовим строком два роки, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 263 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:

Згідно пред`явленого обвинувачення: ОСОБА_4 у вересні 2000 року, точної дати та часу органом досудового розслідування не встановлено, перебуваючи на відкритій ділянці місцевості, на відстані трьох метрів від домоволодіння АДРЕСА_2 , отримав у подарунок від свого знайомого ОСОБА_5 виготовлений саморобним способом мисливський ніж.

В той час ОСОБА_4 , розуміючи, що отриманий ним в подарунок мисливський ніж за своїми властивостями відноситься до холодної зброї, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, маючи злочинний намір, направлений на носіння холодної зброї та використання її для самозахисту без передбаченого законом дозволу, усвідомлюючи відсутність у нього передбачених Положенням про дозвільну систему, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року №576, та ч. 12 Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 292 від 13 квітня 1999 року, необхідних дозвільних документів, взяв до рук подарований йому мисливський ніж та поклавши до кишені своїх спортивних штанів, переніс його до будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 , чим здійснив незаконне носіння холодної зброї.

10 вересня 2017 року ОСОБА_4 , продовжуючи свої злочинні дії, охоплені єдиним умислом, діючи умисно, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на використання в цілях самозахисту та для побутових потреб наявного у нього мисливського ножа, незважаючи на те, що мав достатньо часу та реальну можливість добровільно здати органам влади набуту ним холодну зброю, о 16 годині 00 хвилин, перебуваючи за місцем свого проживання, взяв до рук подарований ОСОБА_5 мисливський ніж, після чого підійшовши до свого автомобіля марки «Ford Scorpio», реєстраційний номер НОМЕР_1 , відкривши відкидний ящик панелі приладів, поклав його туди. Після цього, сівши за кермо вказаного автомобіля, ОСОБА_4 поїхав до села Карапиші Миронівського району Київської області, тобто таким чином незаконно, без передбаченого законом дозволу здійснив носіння холодної зброї, яке передбачає переміщення її безпосередньо при собі, в тому числі в транспортному засобі.

10 вересня 2017 року приблизно о 23 годині 30 хвилин поряд з будинком №43 по вулиці Франка в селі Карапиші Мироніського району Київської області дільничним офіцером поліції Миронівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_6 здійснено зупинку автомобіля марки «Ford Scorpio», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , після чого на місці зупинки 11 вересня 2017 року в період часу з 01 год. 55 хв. по 02 год. 30 хв. ОСОБА_4 в присутності понятих добровільно видав працівникам поліції мисливський ніж.

Згідно з висновком експерта №8-5/1450 від 28 вересня 2017 року, добровільно виданий ОСОБА_4 мисливський ніж є короткоклинковою холодною зброєю колюче-ріжучої дії, виготовлений саморобним способом по типу мисливських ножів загального призначення.

Таким чином ОСОБА_4 обвинувачується прокурором у носінні холодної зброї без передбаченого законом дозволу, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 263 Кримінального кодексу України.

Під час розгляду кримінального провадження по суті, суд повинен забезпечити дотримання вимог змагальності сторін, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення їхніх правових позицій (ч. 1 ст. 22 КПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, передбачених КПК України (ч. 2 та 6 ст. 22 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.
З`ясувавши думку учасників судового провадження про те, які докази треба дослідити та порядок їх дослідження, визнавши недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, враховуючи, що учасниками судового провадження не оспорюється доведеність вини обвинуваченого, кваліфікацію його дій, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим та іншими учасниками кримінального провадження змісту цих обставин, за відсутності сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку, суд провів судовий розгляд провадження із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням висновку експерта та вивченням матеріалів, що характеризують особистість обвинуваченого, визнавши недоцільним дослідження інших доказів.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні злочину визнав повністю та показав, що близько п`ятнадцяти років назад, він отримав у подарунок від свого знайомого ОСОБА_5 ніж. Цей подарунок він прийняв та відніс до себе до дому. Осінню 2017 року з метою приготування їжі «різать ковбасу, сало», він взяв подарований ніж на рибалку, поклавши його до свого автомобіля марки «Ford Scorpio». Повертаючись із рибалки був зупинений працівниками поліції, які вилучили у нього мисливський ніж. Він не оспорював того факту, що вилучений у нього ніж є короткоклинковою холодною зброєю колюче-ріжучої дії, виготовленою саморобним способом по типу мисливських ножів загального призначення, на носіння якого він не має дозвільних документів. На запитання прокурора повідомив про те, що не знав про необхідність отримання дозволу на носіння вилученого ножа, та заборону возить його із собою.

Обставин зазначених у обвинувальному акті не заперечував, підтвердив їх правдивість.

Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України №8-5/1450 від 28 вересня 2017 року, наданий на дослідження ніж є короткоклинковою холодною зброєю колюче-ріжучої дії, виготовлений саморобним способом по типу мисливських ножів загального призначення (а.с. 43-46).

Дослідивши матеріали кримінального провадження, допитавши обвинуваченого оцінюючи докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, суд приходить до висновку про недоведеність прокурором вчинення ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч. 2 ст. ст. 263 Кримінального кодексу України, в якому він обвинувачується по даному кримінальному провадженню, зважаючи на таке.

Під час розгляду справи судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 у 2000 році, в селі Зеленьки Миронівського району Київської області отримав у подарунок від свого знайомого ОСОБА_5 ніж, який є мисливським ножем холодною зброєю. Цей подарунок він прийняв та відніс до себе до дому, в будинок АДРЕСА_1 . 10 вересня 2017 року з метою приготування їжі «різать ковбасу, сало», він взяв подарований ніж, поклав його до свого автомобіля марки «Ford Scorpio», реєстраційний номер НОМЕР_1 та поїхав до села Карапиші Миронівського району Київської області. 10 вересня 2017 року приблизно о 23 годині 30 хвилин дільничним офіцером поліції Миронівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_6 здійснено зупинку вказаного автомобіля. На місці зупинки обвинувачений в присутності понятих добровільно видав працівникам поліції мисливський ніж.

Згідно з ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є забезпечення повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб жоден невинуватий не був засуджений.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кримінального кодексу України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Кримінального кодексу України злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.
Тобто, злочином є виключно передбачене нормами Кримінального кодексу України суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність). Це поняття розширеному тлумаченню не підлягає.
Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_4 інкримінується вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 263 Кримінального кодексу України, а саме «носіння холодної зброї без передбаченого законом дозволу».

Об`єктом злочину передбаченого ч. 2 ст. 263 Кримінального кодексу України є громадська безпека в частині убезпечення від порушення, встановлених законом України правил обороту (користування населенням) холодної зброї.

Об`єктивна сторона злочину може бути виконана шляхом вчинення альтернативних суспільно небезпечних діянь: 1) носіння; 2) виготовлення; 3) ремонт; 4) збут. Усі ці дії характеризуються незаконністю, тобто здійснюються без відповідного дозволу, обов`язковість якого передбачено нормативно-правовим актом не нижче закону України.

Аналіз ч. 2 ст. 263 Кримінального кодексу України дає можливість дійти висновку про її бланкетний характер, оскільки вона відсилає до норми іншого закону України, в якому передбачено обов`язок особи отримати спеціальний дозвіл на носіння, виготовлення, ремонт або збут холодної зброї, та заборону її носіння, виготовлення, ремонт або збут без дозволу на це.

Із змісту поданого до суду обвинувального акту не зрозуміло якого саме дозволу не мав ОСОБА_4 , та яким законом України передбачено обов`язок отримання такого дозволу.

Відповідно до ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Згідно з п. 3 ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів.

Під час розгляду кримінального провадження, прокурор не зміг довести існування закону України, який передбачає обов`язок фізичної особи отримувати дозвіл на носіння холодної зброї, та заборону її носіння без дозволу на це.

Із змісту обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_4 звинувачується у тому, що він здійснював носіння холодної зброї за відсутності у нього передбачених Положенням про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року за № 576 та ч. 12 Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 р. N 622, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 1998 року за N 637/3077 дозвільних документів.

Нормою ст. 8 Конституції України передбачено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Аналіз змісту норми ст. 8 Конституції України дає підстави дійти висновку, що вона визначає існування таких джерел права як:

Конституція України (норми якої є нормами прямої дії);

закони України;

інші нормативно-правові акти (видаються на підставі закону, відповідно до закону і для його виконання, до яких входять акти органів виконавчої влади, зокрема і Кабінету Міністрів України який відповідно до ст. 113 Конституції України є вищим органом у системі органів виконавчої влади).
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Аналіз ст. ст. 8, 19, 75, 85 Конституції України у системному зв`язку із нормою ч. 2 ст. 263 Кримінального кодексу України дає підстави дійти висновку, що склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 263 Кримінального кодексу України утворюється лише у тому випадку, коли нормативно-правовим актом, який має силу закону України, буде заборонено фізичним особам носити холодну зброю без дозволу на це, та передбачено обов`язок для таких осіб отримати дозвіл на носіння холодної зброї.

Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у попередній та у діючій редакції) висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду (України), враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Верховний Суд України у своїй постанові від 03 березня 2014 року №5-49к13 дійшов висновку про те, що відсутність певного законодавства виключає можливість покарання за його порушення, оскільки не може бути покарання за порушення неіснуючого порядку.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування в правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (п. 5.4 рішення).

Крім того, в своєму рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 Конституційний Суд України зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Аналогічна норма міститься і в ч. 5 ст. 9 КПК України.

Отже, суд під час здійснення правосуддя також повинен враховувати практику Європейського Суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності. Так, у рішенні від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України» зазначено таке: «Суд вважає, що відсутність чітко сформульованих положень, які б визначали, чи можливо належним чином продовжити (якщо так, то за яких умов) застосування на стадії судового слідства запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного на визначений період на стадії досудового слідства, не відповідає критерію «передбачуваності закону» для цілей пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд також нагадує, що практика, яка виникла у зв`язку із законодавчою прогалиною і яка зумовлює тримання особи під вартою протягом необмеженого і непередбачуваного строку за обставин, коли таке тримання не передбачається ні конкретним положенням законодавства, ні будь-яким судовим рішенням, сама по собі суперечить принципу юридичної визначеності, який імплікований Конвенцією і який становить один із основних елементів верховенства права» (пункт 53).

У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Новік проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що коли національний закон передбачає можливість позбавлення свободи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля» (пункт 19).

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що дії фізичної особи які проявились у носінні холодної зброї, утворюють склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 263 Кримінального кодексу України виключно у разі існування закону України, яким заборонено фізичним особам носити холодну зброю без дозволу на це, та передбачено обов`язок для таких осіб отримати цей дозвіл. За відсутності такого закону, відсутня і заборона фізичній особі носити холодну зброю та обов`язок отримувати дозвіл на таке носіння. Застосування норми ч. 2 ст. 263 Кримінального кодексу України з розширенням її тлумачення в частині посилання на інші підзаконні нормативно-правові акти буде порушенням принципу юридичної визначеності, що тягне за собою порушення ст. ст. 5, 6, 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь. Аналогічна норма міститься і в ч. 4 ст. 17 КПК України.
Частиною 2 ст. 58 Конституції України закріплено правило, за яким ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Відповідно до ст. 7 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом.
Тобто, суд не має права визнавати особу винуватою у вчиненні злочину, якщо її дії на час їх вчинення не визнавалися законом як кримінально-каране правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Відповідно до частини другої статті 42 КПК, обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу, а обвинувальний акт, згідно із пунктом 3 частини другої статті 283 КПК, є однією із форм закінчення досудового розслідування, тобто обвинувальний акт - це підсумковий процесуальний документ, яким визнається достатність доказів, зібраних під час досудового розслідування, засвідчується його завершення й надання доступу до матеріалів стороні захисту. Далі обвинувальний акт затверджується прокурором й одночасно з його переданням до суду вручається учасникам кримінального провадження під розписку (стаття 293 КПК). Для суду цей процесуальний документ є правовою підставою для призначення підготовчого судового засідання, судового розгляду, визначення його меж. Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення і лише в його межах (постанова Верховного суду України від 24.11.2016 по справі №5-328кс16).

За таких обставин, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України ОСОБА_4 необхідно визнати невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 263 Кримінального кодексу України, та виправдати, у зв`язку із відсутністю в його діях об`єктивної сторони зазначеного злочину, а як наслідок і складу цього злочину.
Винесення виправдувального вироку забезпечить дієву реалізацію одного із завдань кримінального провадження, передбаченого ст. 2 КПК України: охорону прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, щоб жоден невинуватий не був засуджений.
Цивільний позов у справі не заявлений.
Доля речових доказів вирішується у відповідності до положень ст. 100 КПК України.
Процесуальні витрати за залучення експерта під час досудового розслідування слід віднести на рахунок держави.
Керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ст. ст. 2, 11 Кримінального кодексу України, ст. ст. 6, 8, 19, 32, 58, 62, Конституції України, ст. ст. 2, 3, 7, 8, 9, 17, 22, 23, 26, 94, 117, 291, 337, 349, 370, 373, 374 КПК України,-

У Х В А Л И В:

1.ОСОБА_4 визнати невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні, зокрема у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 263 Кримінального кодексу України, та виправдати його за цим обвинуваченням у зв`язку із відсутністю в його діях складу злочину.
2.Судові витрати за залучення експерта на стадії досудового розслідування за проведення експертизи №8-5/1450 від 28 вересня 2017 року в сумі 790 гривень 96 копійок віднести на рахунок держави.
3.Після набрання вироком законної сили скасувати арешт ножа виготовленого саморобним способом по типу мисливських ножів загального призначення, вилученого у ОСОБА_4 .

4.Речові докази, а саме: ніж виготовлений саморобним способом по типу мисливських ножів загального призначення, який передано на зберігання до камери речових доказів Миронівського відділу поліції Головного управління національної поліції в Київській області (квитанція 340), після набрання вироком законної сили повернути ОСОБА_4 .
5.Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
6.Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Миронівський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
7.Вирок набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя підпис ОСОБА_1
ЗГІДНО З ОРИГІНАЛОМ

Суддя ОСОБА_1