Справа № 127/7206/18
Провадження №11-кп/772/801/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 липня 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем: ОСОБА_5

розглянув 03 липня 2018 року у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці в режимі відеоконференції клопотання засудженого

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
судимого

- 20.11.1997 Луганським обласним судом за ч. 2 ст. 206, ч. 3 ст. 101, ч. 3 ст. 142, ст. 208, п.п. «а» ст. 93 КК України (1960) до остаточного покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього належного на праві власності майна. Ухвалою Верховного Суду України від 17.03.1998 року вирок Луганського обласного суду від 20.11.1997 року залишено без змін.

-Ухвалою Луганського обласного суду від 19 вересня 2000 року ОСОБА_6 замінено покарання у вигляді смертної кари на довічне позбавлення волі з відбуванням покарання в тюрмі суворого режиму.

про звільнення від відбування покарання

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 , на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В :
Згідно ухвали суду, до Вінницького міського суду Вінницької області засуджений ОСОБА_6 звернувся з клопотанням про звільнення від покарання, призначеного вироком Луганського обласного суду від 20.11.1997 року.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2018 року було відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від покарання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить задовільнити його клопотання про звільнити від відбування покарання, оскільки з висновком Вінницького міського суду він не згоден.

Заслухавши доповідача, захисника ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора ОСОБА_7 , який заперечував про задоволення апеляційної скарги, оскільки вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляції , апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до статті 404 КПК України, переглядає судові рішення суду першої інстанції, в межах апеляційної скарги.
Відповідно до рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 № 1-рп/2011 вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).
За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

В частині 4 ст.5 Кримінального Кодексу 2001 року йдеться про можливість його змінити тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином пом`якшує становище особи.

Як зазначив Конституційний Суд України про зворотну дію кримінального закону в часі, «зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та статті 6 Кодексу дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Згідно Рішення Конституційного Суду України після рішення від 29.12.1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

Конституційний Суд України вважає , що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання , ніж смертна кара , яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів , то положення Кодексу 1960 року із змінами внесеними Закон № 1483 III, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі , встановлене новим кримінальним законом , а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років , що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів , не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року ( рішення у справах « Алакрам Хумматов проти Азербайджану » від 13 грудня 2007 року , заява № 39458/02).

Положення Кримінального кодексу України 1960 року зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483-111, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотню дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» , у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.
Судом першої інстанції безспірно встановлено, що ОСОБА_6 засуджений вироком Луганського обласного суду від 20.11.1997 року за ч. 2 ст. 206, ч. 3 ст. 101, ч. 3 ст. 142, ст. 208, п.п. «а» ст. 93 КК України (1960) до остаточного покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього належного на праві власності майна. Ухвалою Верховного Суду України від 17.03.1998 року вирок Луганського обласного суду від 20.11.1997 року залишено без змін.
Ухвалою Луганського обласного суду від 19 вересня 2000 року ОСОБА_6 замінено покарання у вигляді смертної кари на довічне позбавлення волі з відбуванням покарання в тюрмі суворого режиму.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Вінницькій установі виконання покарань № 1.
У відповідності до ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.
Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.
Положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини. Такою можливістю вправі скористатися ОСОБА_6 .
Суд зазначає, що посилання заявника ОСОБА_6 як на підставу для звільнення його від довічного ув`язнення - відсутності в законодавстві України окремого тлумачення визначення «довічне» позбавлення волі, є надуманими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.
Посилання засудженого ОСОБА_6 на ст.49 КК України в редакції 1960 року, яка регулювала питання строків давності виконання обвинувального вироку, в зв`язку із чим останній вважає, що строк відбування ним покарання минув, то суд зазначає наступне, безпідставні.
Так, відповідно до положень статті 49 КК України в редакції 1960 року, за яким було засуджено ОСОБА_6 , обвинувальний вирок не виконувався, якщо його не було виконано в такі строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили:
1) один рік при засудженні до покарання не більш суворого, ніж виправні роботи або направлення в дисциплінарний батальйон;
2) три роки при засудженні до позбавлення волі на строк не більше двох років;
3) п`ять років при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років;
4) десять років при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років.
З матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_6 що вирок суду, яким він був засуджений до довічного позбавлення волі, виконано не в строки, встановлені кримінальним законом. Більше того, сама ст.49 КК України в редакції 1960 року не регулювала та не встановлювала, в тому числі і не обмежувала строки відбування покарання, як вказує у своїй заяві ОСОБА_6 , а регулювала питання звільнення від відбування покарання, призначеного вироком суду, який набрав законної сили, осіб, щодо яких в силу певних обставин не був виконаний такий вирок протягом відповідних встановлених строків.
Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні його клопотання про звільнення від відбуття покарання .
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що ухвала Вінницького міського суду від 14 травня 2018 року є законною та обґрунтованою скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 405,406,407,419, 537,539 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2018 року, якою відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні клопотання про звільнення від відбування покарання - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3

Згідно з оригіналом:

Суддя: