Номер провадження 11-кп/775/823/2018

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
===========================================================================
У Х В А Л А

Про відмову у відкритті апеляційного провадження

18 липня 2017 року м. Бахмут

Суддя судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області ОСОБА_1 , розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_2 на ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 12 червня 2018 року про привід обвинуваченого ОСОБА_3 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 12 червня 2018 року доручено Краматорському відділу поліції ГУ Національної поліції в Донецькій області доставити приводом в Краматорський міський суд обвинуваченого ОСОБА_3 .

Ухвалу в апеляційному порядку оскаржив захисник обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме:

1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу;

2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру;

3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України, однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, зазначена норма гарантує право на апеляційне оскарження судового рішення тільки у випадках, прямо визначених законом.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини).

У Рішенні ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» (заява № 23436/03) зазначено, що спосіб, у який ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також повинні бути взяті до уваги норми внутрішнього законодавства.

В ухвалі ЄСПЛ від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства», пункт 96 Рішення від 13 лютого 2001 року у справі «Кромбах проти Франції»).

За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.

Як вбачається з матеріалів контрольного провадження, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 за ст.ст. 186 ч. 2, 187 ч. 1, 187 ч. 2 КК України, знаходиться на стадії судового розгляду у суді першої інстанції.

Саме під час судового розгляду цього кримінального провадження судом, відповідно до вимог ст. ст. 139, 140 КПК України, було вирішено питання про привід обвинуваченого.

Тому, керуючись положеннями ч.ч.1,2 ст. 392 КПК України, приходжу до висновку, що ухвала Краматорського міського суду Донецької області від 12 червня 2018 року про залучення захисника окремому оскарженню не підлягає.

Згідно з вимогами ч.4 ст.399 КПК України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Таким чином, у відкриті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_2 на ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 12 червня 2018 року про привід обвинуваченого необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 392, 399 КПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А :

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_2 на ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 12 червня 2018 року про привід обвинуваченого - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному поряду до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Суддя: