Справа № 1-1/2004 Провадження №11-кп/773/79/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:в порядку КПК України Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2017 року про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про перегляд судового рішення вироку Апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року за нововиявленими обставинами,

В С Т А Н О В И В:
28 липня 2015 року до Луцького міськрайонного суду Волинської області надійшла заява засудженого ОСОБА_8 про перегляд судового рішення, зокрема, вироку Апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року за нововиявленими обставинами.

Вироком Апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року ОСОБА_8 засуджено за ст.69, ст.93 п.п.а, е, з, і, ст.ст.17 ч.2, ст.93 п.п. е, з, і, ст.144 ч.3, ст.222 ч.1, ст.229-6 ч.1 КК України (в ред.1960 року), на підставі 42 КК України (в ред.1960 року) за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш сурового покарання більш суровим, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 22 червня 2004 року даний вирок Апеляційного суду Волинської області щодо ОСОБА_8 залишено без змін.

Постановою Рівненського районного суду від 15 липня 2008 року вирок Апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року відносно ОСОБА_8 приведено у відповідність із Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності» від 07 травня 2008 року, постановлено ОСОБА_8 вважати засудженим за:

ст.69 КК України (в ред.1960 року) на 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

ст.93 п.п.а, е, з, і КК України (в ред.1960 року) до довічного позбавлення волі;

ч.2 ст.17, ст.93 п.п.«е», «з», «і» КК України (в ред. 1960 року) на 10 років позбавлення волі;

ст.144 ч.3 КК України (в ред. 1960 року) на 10 років позбавлення волі;

ст.222 ч.1 КК України (в ред.1960 року) на 5 років позбавлення волі;

ст.229-6 ч.1 КК України (в ред.1960 року) на 2 роки позбавлення волі.

На підставі ст.42 КК України (в ред.1960 року) за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш сурового покарання більш суровим, призначено остаточне покарання ОСОБА_8 у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Залишаючи заяву ОСОБА_8 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами без задоволення, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що юридичний висновок щодо скасування смертної кари, як виняткової міри покарання та її заміни на довічне позбавлення волі, складений науковим співробітником Інституту держави і права ім. В.М. Корецького НАН України к.ю.н. ОСОБА_9 та рішення Конституційного суду України від 26 січня 2011 року стосуються зворотної сили в часі та пом`якшують кримінальну відповідальність осіб, в тому числі, засуджених до смертної кари, а тому не є нововиявленими обставинами.

У своїй апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою змінити вирок Апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року в частині призначення остаточного покарання на 15 років позбавлення волі. Посилається на те, що ухвала суду постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що вироком апеляційного суду він засуджений до довічного позбавлення волі за вчинення злочину 04 березня 2000 року, проте на час злочину кримінальний закон не передбачав такого виду покарання як довічне позбавлення волі. Закон України № 1483-111 від 22 лютого 2000 року, яким введено новий вид покарання довічне позбавлення волі, вступив в дію 29 березня 2000 року, тобто після того як був вчинений вищевказаний злочин. Про зазначений проміжок часу зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року № 11-рп 2011, який суд безпідставно не взяв до уваги.

Заслухавши доповідача, який доповів суть ухвали суду, основні доводи апеляційної скарги, пояснення засудженого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу засудженого, прокурора, який її заперечував, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_8 до задоволення не підлягає.

Пунктом 16 Перехідних положень КПК України передбачено, що заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами, подані після набрання чинності Кримінальним процесуальним кодексам України (в редакції 2012 року) розглядаються в порядку передбаченому цим кодексом.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наведені заявником обставини не є нововиявленими та навів з цього приводу свої мотиви у судовому рішенні.

Так, виключно законами України визначаються, зокрема, діяння, які є злочинами та відповідальність за них (п. 22 ч. 1 ст. 92 Основного Закону України).

Згідно положень ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах призначалось покарання у виді позбавлення волі строком від восьми до п`ятнадцяти років або смертна кара, а у випадку, передбаченому пунктом "а" цієї статті - з конфіскацією майна.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року положення санкцій Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачили смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України.

На виконання зазначеного рішення Конституційного Суду України, 22 лютого 2000 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", яким, зокрема у ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) покарання у виді смертної кари замінено на покарання у виді довічного позбавлення волі, який набрав чинності 04 квітня 2000 року.

Разом з цим, рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року визначено, що з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483-111 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України (в редакції 1960 року) стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання-довічним позбавленням волі. Цей проміжок обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України (в редакції 1960 року) щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483-111 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормо контролю за відповідністю Конституції України положень КК України (в редакції 1960 року) щодо смертної кари. Однак, наявність зазначеного проміжку не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України (в редакції 1960 року) втратили альтернативний характер та передбачили лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Крім того, після рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року, КК України (в редакції 1960 року) не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом №1483-111 довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно зі смертною карою.

Положення КК України (в редакції 1960 року) зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року № 1483-111, якими смертну кару як вид кримінального покарання замінено довічним позбавленням волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені КК України (в редакції 1960 року), до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не виконано.

З вироку та матеріалів кримінальної справи вбачається, що ОСОБА_8 04 березня 2000 року вчинив діяння, яке судом кваліфіковано за відповідними пунктами ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) тобто до набрання чинності Законом України № 1483-111 "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" та 10 вересня 2000 року, яке судом кваліфіковано за відповідними пунктами ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), тобто після набрання чинності Законом України № 1483-111 "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України".

Таким чином, засудженому ОСОБА_8 обґрунтовано за обидва епізоди вбивства (вчинених 04 березня 2000 року та 10 вересня 2000 року) за ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) судом визначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Доводи ОСОБА_8 про перегляд судового рішення вироку Апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року за нововиявленими обставинами були обгрунтовано відхилені судом, оскільки наведені ним обставини, в розумінні ст. 459 КПК України, не є нововиявленими та стосуються зворотної сили Закону в часі та пом`якшення кримінальної відповідальності осіб, в тому числі, засуджених до смертної кари.

З огляду на наведені обставини, на думку суду апеляційної інстанції, ухвала місцевого суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою, а підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 404,407,459 КПК України, Апеляційний суд Волинської області,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2017 року про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про перегляд судового рішення вироку Апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року за нововиявленими обставинами - без змін.

Ухвала може бути оскаржена, шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення її апеляційним судом.

Головуючий

Судді: