КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

29 жовтня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0005769 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року, щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Кушва Свердловської області РФ, громадянина України, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_8 ,
та обвинуваченого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Деснянського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 121 КК України та засуджено до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України суд звільнив ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки, та поклавши на нього обов`язки, передбачені законом.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, 07.05.2017 приблизно в 19.15 годин ОСОБА_5 , знаходячись за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_2 , в ході конфлікту з ОСОБА_6 , який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, ножем, який тримав в правій руці, умисно наніс ОСОБА_6 один удар в ділянку живота зліва, заподіявши ОСОБА_6 тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, у вигляді: проникаючого колото-різаного поранення живота рана на передньо-боковій поверхні живота на 6 см вгору та 1,6 см вліво від пупка, від якої відходить рановий канал, що за своїм ходом ушкоджує шкіру, підшкірно-жирову клітковину, товщу м`язів живота, проникає в черевну порожнину, наскрізь вражає тонку кишку та її брижу, ушкоджує гілки лівих ниркової вени і артерії з розвитком за очеревинної навколо ниркової гематоми та гемоперитонеуму ( в черевній порожнині біля 1,5 л крові з домінуванням згортків), травматичного шоку 3-го ступеню (свідомість порушена по типу помірного оглушення, продуктивному контакту не доступний, шкіра та видимі слизові бліді, пульс 106/хв., слабкого наповнення АТ 70/20 мм рт. ст.) з випадінням з черевної порожнини до зовні великого сальника, петель тонкої та товстої кишки, шлунку.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_5 та потерпілий ОСОБА_6 , кожен окремо, подали апеляційні скарги, в яких просять змінити вирок Деснянського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року про визнання ОСОБА_5 винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 121 КК України.

Як зазначають апелянти у своїх апеляційних скаргах, викладені в судовому рішенні висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, так як жодних навмисних дій щодо нанесення потерпілому ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, за які передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 121 КК України, обвинувачений ОСОБА_5 не здійснював.

Крім того, на думку апелянтів, судом першої інстанції не було взято до уваги доказів, які були надані у вигляді матеріалів комісійного висновку експерта № 6-2018/з від 15.03.2018 року, які суперечать висновку експерта № 887/Е від 12.06.2017 року, на підставі якого суд першої інстанції обґрунтував свій вирок, який на думку апелянтів є неправомірним, оскільки, експерт, який складав вказаний висновок, як вказують апелянти, при його складанні вийшов за межі своїх повноважень в частині визначення оцінки правової кваліфікації скоєного ОСОБА_5 правопорушення.

Також, апелянти просять звернути увагу на те, що при наявності двох суперечливих висновків експертів, суд не призначив додаткову судово-медичну експертизу.

Як вважають апелянти, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження вплинула на невинуватість ОСОБА_5 у скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

На думку апелянтів, суд, при вирішенні питання щодо притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності у скоєнні ним кримінального правопорушення, у своєму вироку повинен був застосувати ст. 128 КК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілого та просили їх задовольнити; пояснення потерпілого, який підтримав свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу обвинуваченого; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та потерпілого та просив залишити їх без задоволення, а вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілого не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_5 в умисному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.

Зокрема, будучи допитаним під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_5 , не заперечуючи факту спричинення кухонним ножем тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 в ході конфлікту з останнім, заперечував лише наявність у нього умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, оскільки забув, що у нього в руці знаходиться кухонний ніж, коли відштовхував від себе двома руками ОСОБА_6 , який, після нанесення йому двох ударів кулаком у плече, почав на нього падати.

Водночас, незважаючи на таку позицію обвинуваченого та аналогічну позицію, яку висловив у своїй апеляційній скарзі потерпілий, суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши в суді показання обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_9 , зміст яких наведено у вироку, письмові докази, зокрема протоколи огляду місця події від 07.05.2017 року, протокол проведення слідчого експерименту від 31.05.2017 року за участю вказаних вище осіб (підозрюваного, потерпілого, свідка), а також висновок експерта № 887/Е від 23.06.2017 року щодо характеру, локалізації та ступеню тяжкості проникаючого колото-різаного поранення живота, дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 , слід кваліфікувати як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння за ч. 1 ст. 121 КК України, а не як необережне тяжке тілесне ушкодження за ст. 128 цього Кодексу, з огляду на таке.

Як прямо зазначено у висновку експерта № 887/Е від 23.06.2017 року, який проводив судово-медичну експертизу потерпілого ОСОБА_6 , аналізуючи дані, які були отримані органами досудового розслідування під час проведення слідчого експерименту за участю потерпілого, підозрюваного та свідка, можна стверджувати, що під час проведення даної слідчої дії потерпілим та підозрюваним обґрунтовано відтворено спосіб спричинення потерпілому тілесних ушкоджень а саме, за рахунок цілеспрямованого удару ножем, тримаючи його в правій руці в ділянку живота зліва.

Вказаний висновок експерта, як обґрунтовано зазначено у вироку суду, свідчить про умисний характер нанесення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 .

Більш того, з показань допитаного в судовому засіданні експерта ОСОБА_10 , який проводив вказану експертизу вбачається, що отримана потерпілим рана та тілесне ушкодження виникли внаслідок цілеспрямованого удару, висновок про що було зроблено на підставі медичної документації, наданих матеріалів кримінального провадження, зокрема протоколу слідчого експерименту та безпосереднього огляду потерпілого, що в комплексі дало можливість зробити висновок саме про такий удар, який був нанесений спереду назад, знизу вверх та зі значною силою. Враховуючи протокол операції, наявність у потерпілого достатньо глибокого ранового каналу, з урахуванням больового фактору, такого характеру ушкодження не могло виникнути внаслідок того, що потерпілий сам напоровся на ніж.

Тим більше, що такий механізм спричинення тяжкого тілесного ушкодження суперечить зібраним у справі доказам, враховуючи ту обставину, що і потерпілий, і обвинувачений не заперечували у суді своїх показань під час проведення слідчого експерименту про те, що після того як ОСОБА_6 своїми руками приблизно два рази вдарив ОСОБА_5 в область голови та повісився на нього, він, ОСОБА_6 , відчув сильний поштовх у живіт та впав на ліжко.

Аналогічні покарання під час слідчого експерименту надала свідок ОСОБА_9 , яка пояснила, що коли ОСОБА_5 зайшов до кімнати, між ним та ОСОБА_6 виникла потасовка, під час якої ОСОБА_5 штовхнув ОСОБА_6 , який впав на ліжко, а коли вона встала то побачила у потерпілого різану рану на животі.

Оцінюючи ці та інші докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії ОСОБА_5 слід кваліфікувати саме за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки показання обвинуваченого про те, що удар ножем потерпілому він наніс не навмисно не знайшли свого підтвердження та були спростовані дослідженими в судовому засіданні доказами.

Доводи наведені в апеляційних скаргах обвинуваченого та потерпілого, зокрема щодо відсутності в діях ОСОБА_5 умислу на заподіяння ОСОБА_6 тяжкого тілесного ушкодження, не можуть бути визнані обґрунтованими, виходячи із характеру їх взаємовідносин до та після вчинення кримінального правопорушення та інших обставин справи, зокрема перебування потерпілого на час вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, які не можуть не впливати на об`єктивність їх показань.

Що ж стосується посилань на висновок комісійної судово-медичної експертизи № 6-2018/з від 15.03.2018 року, яка була проведена на підставі заяви захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 , в якому зазначається про те, що спричинене потерпілому ушкодження, враховуючи його характер та анатомічну локалізацію, могло утворитися як внаслідок нанесення удару колюче-ріжучим предметом в ліву бічну поверхню живота, так і внаслідок руху тулуба потерпілого на такий предмет, то у вироку судом надана оцінка цьому документу на предмет його допустимості та належності, як доказу, яка не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Крім того, незалежно від наданої судом оцінки вказаного висновку, цим документом не спростовуються висновки суду щодо встановленого механізму нанесення тілесного ушкодження та характеру дій обвинуваченого, оскільки ці обставини можуть бути встановлені лише судом, а відповідно до вимог ч. 2 ст. 94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили.

До того ж, як прямо зазначено у згаданому висновку, спричинене ОСОБА_6 тілесне ушкодження внаслідок руху тулубу потерпілого на колюче-ріжучий предмет, могло утворитися лише за умови, що він знаходився у фіксованій руці, що не узгоджується з показаннями обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що відштовхуючи потерпілого двома руками, він забув про те, що у його правій руці знаходиться кухонний ніж, оскільки, за таких обставин, він не міг утримувати ніж у фіксованій руці, без спеціальних пристроїв, а відтак суд першої інстанції обґрунтовано розцінив показання обвинуваченого, як намагання завадити встановленню істини по справі та зменшити ступінь своєї вини та міри відповідальності.

Таким чином, показання обвинуваченого, так само як і пояснення в суді апеляційної інстанції потерпілого ОСОБА_6 про ненавмисне спричинення йому тілесних ушкоджень, не можуть бути визнані об`єктивними доказами, які спростовують обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та служити підставами для зміни вироку суду та перекваліфікації дій обвинуваченого на ст. 128 цього Кодексу.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, який раніше несудимий та до кримінальної відповідальності не притягувався, працює, позитивно характеризується по місцю роботи, його вік, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, поведінку потерпілого, яка передувала вчиненню кримінального правопорушення відносно нього, думку потерпілого щодо міри покарання, який просить не позбавляти обвинуваченого волі та не карати його суворо.

Обставин, які, відповідно до вимог закону, пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , судом не встановлені.

З урахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, думки потерпілого щодо міри покарання, суд першої інстанції дійшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства, та призначення йому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, яке суд вважає необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень з його боку.

Наведені у вироку мотиви призначеного покарання не суперечать вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, а саме покарання за своїм видом та розміром є таким, що відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність законних підстав для зміни вироку, з метою перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 1 ст. 121 на ст. 128 КК України та призначення йому покарання за цією статтею, а тому вважає за необхідне, за наслідками апеляційного розгляду за апеляційними скаргами обвинуваченого та потерпілого прийняти рішення, яким вирок Деснянського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року, ухвалений щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а подані апеляційні скарги без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року, ухвалений щодо ОСОБА_5 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/824/328/2018

Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_11

Доповідач - суддя ОСОБА_1