Номер провадження: 11-сс/785/1791/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2018 року про відмову у застосуванні до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосування до нього запобіжного захожу у виді особистого зобов`язання у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001858 від 18 жовтня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м.Одеси від 19 жовтня 2018 року було відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ Хаджибеївського ВП Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 про застосування до ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України, запобіжного заходу у виді тримання під вартою та до нього був застосований запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладанням обов`язку за першою вимогою прибувати до слідчого, прокурора або суду.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді прокурор Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, з можливістю внесення застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прокурор зазначив, що з урахуванням фактичних обставин злочину, що інкримінується ОСОБА_10 , даних про його особу, для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного до нього необхідно застосувати лише найбільш суворий запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_6 , який підтримав доводи апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які заперечували проти її задоволення, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали провадження за клопотанням слідчого, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Стаття 29 Конституції України гарантує: «Кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність».

Відповідно до частини 1 статті 194 Кримінального процесуального кодексу України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків передбачених статті 177 Кримінального процесуального кодексу України і на які вказує слідчий, а також недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризиків зазначених у клопотанні.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний здійснювати повноваження із судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування і судового розгляду, діяти відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

З огляду на позицію законодавця та судову практику, завдання слідчого судді під час розгляду клопотання слідчого про застосування до особи того чи іншого запобіжного заходу полягає у недопущенні:

1) обмеження конституційних прав та свобод особи за відсутності підстав, передбачених КПК України;

2) необґрунтованого застосування до особи певного виду запобіжного заходу за умови, що належна процесуальна поведінка підозрюваного може бути забезпечена шляхом обрання менш суворого виду запобіжного заходу.

При розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»).

Відповідно до вимог пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це необхідно робити з урахуванням низки відповідних факторів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Так, у п.80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України» зазначено: «Тримання особи під вартою буде свавільним, оскільки національні суди не обґрунтували необхідність такого тримання і не було розглянуто можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу». Про це ж вказується у п.29 рішення Європейського суду з прав людини від 11.10.2010 року по справі «Хайреддінов проти України».

При цьому на користь звільнення свідчать відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, роботи, усталений спосіб життя, наявність утриманців, відсутність спроб ухилитися від правосуддя (Справа Європейського суду з прав людини «Пунцельт проти Чехії»).

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, національні суди повинні з`ясувати, чи є тримання особи під вартою до судового розгляду справи єдиним запобіжним заходом, який забезпечив би належну процесуальну поведінку особи та виконання нею процесуальних обов`язків, а також чи є можливість обмежитися в даному випадку застосуванням менш суворого (альтернативного) запобіжного заходу.

Під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді апеляційним судом встановлено, що зазначені вимоги процесуального закону та практики Європейського суду з прав людини слідчим суддею були дотримані.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обґрунтованого підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_8 підтверджується комплексом зібраних у кримінальному провадженні доказів, зокрема: протоколом огляду будинку АДРЕСА_1 , згідно якого у вказаному будинку був виявлений та вилучений холодильник марки «SNEIGE class+»; протоколами допиту потерпілої ОСОБА_11 ; протоколами допиту свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ; протоколом затримання ОСОБА_8 ; іншими матеріалами кримінального провадження.

Оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості буде здійснена за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, апеляційним судом не встановлено та стороною захисту не наведено.

В судовому засіданні апеляційного суду, як на одну з підстав необхідності застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою прокурор посилався на тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі доведеності його вини у вчиненні інкриміновано злочину.

Так, дійсно злочин, передбачений ч.3 ст.185 КК України, відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, оскільки за його вчинення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років.

Разом з цим Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, шо сама по собі тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його вини не може бути підставою для застосування до нього найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В рішенні «Мамедова проти Росії» (Mamedova v Russia) 7064/05 від 01 червня 2006 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Під час апеляційного перегляду було встановлено, що з моменту застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання останній належним чином виконував покладені на нього процесуальні обов`язки, не намагався переховуватись від органу досудового розслідування, а також прокурор не зміг надати будь-яких доказів, що ОСОБА_8 намагався впливати на свідків, потерпілу або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

В судовому засіданні прокурор пояснив, що після постановлення оскаржуваної ухвали ОСОБА_8 було оголошено про підозру по іншому епізоду, який він вчинив раніше, однак апеляційний суд зазначає, що нова підозра не була обставиною, що розглядалася слідчим суддею.

З цього приводу апеляційний суд зазначає що, вказана обставина може бути підставою для звернення прокурором до слідчого судді з клопотанням про зміну раніше обраного запобіжного заходу в порядку ст.200 КПК України.

Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, тощо.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_8 зареєстрований та постійно проживає в м.Одесі, він неофіційно працює, а потерпіла не має до нього жодних претензій матеріального характеру.

Також апеляційний суд враховує, що ОСОБА_8 самостійно за першою вимогою з`являвся в судові засідання до слідчого судді та апеляційного суду.

Прокурор в судовому засіданні не зміг навести доказів того, що запобіжний захід у виді особистого зобов`язання не забезпечує належної процесуальної поведінки підозрюваного.

З таких підстав, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя об`єктивно врахував всі обставини кримінального провадження, дані про особу підозрюваного та дійшов правильного висновку про те, що під час досудового розслідування та розгляду справи в суді, до підозрюваного ОСОБА_8 може бути застосований запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладанням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ухвала слідчого судді є законною і обґрунтованою, а тому не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись статтями 177, 178, 179, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м.Одеси від 19 жовтня 2018 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ Хаджибеївського ВП Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та до нього застосований запобіжний захід у виді особистого зобов`язання залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4