Ухвала

12 вересня 2018 року
м. Київ
Справа № 333/1047/17
Провадження № 51-7703 ск 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 19 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 29 травня 2018 року щодо ОСОБА_5 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000591,
встановила:
31 липня 2018 року Касаційним кримінальним судом Верховного Суду касаційну скаргу прокурора через її невідповідність вимогам п. 4 ч. 2 ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) залишено без руху і надано строк для усунення недоліків.
У межах наданого строку для усунення недоліків касаційної скарги та на виконання ухвали касаційного суду прокурор направив нову касаційну скаргу, проте недоліків, які пов`язані зі змістом касаційної скарги, не усунув.
Так, згідно приписів ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є:
1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК);

2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК);

3) невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Отже, посилаючись на незаконність судових рішень, особа, яка подає касаційну скаргу, повинна вказати на конкретні порушення закону, передбачені у ст. 438 КПК, що є підставою для зміни чи скасування таких рішень, а також належним чином обґрунтувати свої доводи.
Проте вказаних приписів закону прокурор не виконав.
Вказавши у касаційній скарзі на невідповідність покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок м`якості, прокурор не навів доводів на обґрунтування явної несправедливості призначеного ОСОБА_5 місцевим судом покарання з огляду на положення ст. 414 КПК. Натомість, як убачається зі змісту скарги, прокурор вказує на неправильне застосування судом положень ст. 75 Кримінального кодексу України (далі КК), що позбавляє можливості встановити дійсну позицію прокурора з чим саме він не погоджується з видом та розміром призначеного ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, чи із застосуванням щодо засудженого положень ст. 75 КК.
Крім того, у касаційній скарзі не зазначено у чому згідно положень ч. 1 ст. 438 КПК полягає незаконність чи необґрунтованість ухвали апеляційного суду, якою вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_5 покарання було залишено без зміни.
Оскільки суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, переглядає судові рішення у межах касаційної скарги, відсутність у поданій скарзі правового обґрунтування заявлених вимог перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК, колегія суддів
постановила:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на вирок Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 19 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 29 травня 2018 року щодо ОСОБА_5 повернути.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3