Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

28 серпня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5
представника потерпілого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
та обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0000751 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2018 року, щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Городниця, Новоград Волинського району, Житомирської області, громадянина України, українця, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України.

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2018 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочинів, передбаченихч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України та засуджено до покарання:
- за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки;
- за ч. 1 ст. 135 КК України у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом, суд першої інстанції визначив ОСОБА_8 остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді 7 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Цим же вироком судом вирішені питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, ОСОБА_8 , 21 травня 2016, приблизно о 23 годині 11 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «Audi A4», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , рухався по проїзній частині бульвару Дружби Народів, зі сторони Московської площі в напрямку станції метро «Дружби Народів» в м. Києві, зі швидкістю 150-200 км/год., яка перевищувала максимально допустиму швидкість на даній ділянці 60 км/год.

В цей час попереду зазначеного автомобіля, біля правого краю проїзної частини бульвару Дружби Народів між виїздом з вул.. В Васильківської стояв припаркований автомобіль «Subaru», д.н.з. НОМЕР_2 , в салоні якого на водійському сидінні знаходився ОСОБА_10 .

Під час руху ОСОБА_8 допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункт «б», 2.9 підпункт «а», 10.1, 12.1 та 12.4 Правил дорожнього руху України, які виявилися в тому, що останній, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «Audi A44», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині бульвару Дружби Народів, зі сторони Московської площі в напрямку станції метро «Дружби Народів» в м. Києві з перевищенням максимально допустимої швидкості на даній ділянці, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не вибрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати його рух, перед початком перестроювання та зміною напрямку руху праворуч не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхав у крайню праву смугу бульвару Дружби Народів, де біля з`їзду на вул. В. Васильківську в м. Києві скоїв зіткнення з стоячим у крайній правій смузі автомобілем «Subaru», д.н.з. НОМЕР_2 .
В результаті даної дорожньо-транспортної події водію автомобіля «Subaru», д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_10 були спричинені тілесні ушкодження, від яких він помер на місці події.

Смерть ОСОБА_10 настала від поєднаної травми закритої травми грудей та живота з розривами внутрішніх органів та внутрішньочерепної травми у вигляді забійної рани на волосяній частині голови, крововиливів під м`яку мозкову оболонку, крововиливами в тканину головного мозку; крововиливу в шлуночки головного мозку. Така причина смерті підтверджується наявністю множинних ушкоджень, смугастими крововиливами під ендокардом лівого шлуночку серця, перерозподілом кровотоку у нирках. Між наявною поєднаною травмою у вигляді закритої травми грудей та живота з розривами внутрішніх органів та внутрішньочерепної травми, та настанням смерті мається прямий (причинно-наслідковий) зв`язок. Вона має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя.

Порушення вимог п. п. 1.5, 2.3 підпункт «б», 2.9 підпункт «а», п. 10.1, 12.1 та 12.4 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_8 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідків.

Крім того, ОСОБА_8 о 23 годині 11 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Audi A44», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині бульвару Дружби Народів, зі сторони Московської площі в напрямку станції метро «Дружби Народів» в м. Києві, виїхав у крайню праву смугу бульвару Дружби Народів, де біля з`їзду на вул. В. Васильківську в м. Києві скоїв зіткнення з стоячим у крайній правій смузі автомобілем «Subaru», д.н.з. НОМЕР_2 , в салоні якого на водійському сидінні знаходився ОСОБА_10 , внаслідок чого вказаний автомобіль перевернувся на дах.
Після скоєння дорожньо-транспортної події ОСОБА_8 допустив порушення вимог пункту 2.10 підпункти «а», «б», «г», «д» та «е» Правил дорожнього руху України, яке виявилося в тому, що він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, будучи особою, що керує джерелом підвищеної небезпеки, а саме автомобілем «Audi A44», д.н.з. НОМЕР_1 , усвідомлюючи, що він вчинив дорожно-транспортну подію, скоївши зіткнення з припаркованим автомобілем «Subaru», д.н.з. НОМЕР_2 , який перевернувся на дах, в салоні якого знаходився без допомоги ОСОБА_10 , в результаті чого він опинився в небезпечному для життя стані і без сторонньої допомоги не міг вийти з нього. ОСОБА_8 був зобов`язаний і мав можливість надати допомогу потерпілому ОСОБА_10 , однак, незважаючи на це, він у порушення вимог пункту 2.10 підпункти «а», «б», «г», «д» та «е» Правил дорожнього руху України, маючи можливість надати необхідну допомогу потерпілому, не вжив заходів по наданню першої медичної допомоги потерпілому, не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу, а умисно залишив потерпілого ОСОБА_10 на місці події, який, внаслідок отриманих в результаті дорожньо-транспортної події травм, перебував у небезпечному для життя стані.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій, з урахуванням внесених під час її розгляду уточнень, просить вирок Печерського районного суду міста Києва від 21 лютого 2018 року в частині призначеного ОСОБА_8 покарання змінити; пом`якшити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, із застосуванням ст. 69 цього Кодексу та призначити йому основне покарання за цією статтею, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті.

Скасувати рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_8 на користь держави судових витрат за проведення автотехнічної експертизи від 07.07.2016 № 432 ат в сумі 880 грн. 40 коп. та в частині стягнення з ОСОБА_8 на користь держави судових витрат за проведення автотехнічної експертизи від 06.07.2016 № 414 ат в сумі 1540 грн. 70 коп. В іншій частині вирок суду залишити без змін.
В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги захисник обвинуваченого посилається на те, що оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання не відповідає вимогам КК України, ст. 414 КПК України та є незаконним з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого, оскільки за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок невиправданої суворості і підлягає зміні в сторону пом`якшення. Окрім того, вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд припустився помилки, стягнувши вже сплачені судові витрати.

Навівши положення ряду норм процесуального та матеріального права, апелянт зазначає про те, що, вирішуючи питання про призначення ОСОБА_8 покарання, суд не врахував належним чином цих норм, що підтверджується наступним.
Зокрема, як вбачається з обвинувального вироку, судом враховано лише одну обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, а саме - щире каяття, проте судом безпідставно не враховано як пом`якшувальну покарання обставину добровільне відшкодування завданого збитку.

Крім цього, захисник звертає увагу на те, що обвинувачений визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення; щиро розкаявся; з самого початку просив неодноразового пробачення у потерпілого; не зважаючи на відсутність цивільного позову в кримінальному провадженні, розуміючи наслідки вчиненого ним кримінального правопорушення, не шукаючи собі виправдання, максимально намагався згладити свою провину перед потерпілою стороною. Однак, потерпіла сторона жодним чином не йде на контакт, відмовляючись навіть від розмов.

Розуміючи стан родини загиблого, її підзахисний неодноразово просив пробачення та вказував, що якби міг повернути час, виправив би всю ситуацію, що склалась та нажаль, такої можливості не має. Незважаючи на наміри та бажання обвинуваченого, будь яким чином виправити ситуацію, яка склалась, він на сьогодні ізольований від суспільства та перебуває у СІЗО, а тому є обмеженим у своїх можливостях.

На думку апелянта, незважаючи на дані обставини, суд у вироку навів досить сумнівні мотиви неможливості врахування добровільного відшкодування, як пом`якшувальної обставини, зазначивши, що «…разом з тим, обвинувачений хоч і робив спробу відшкодувати шкоду, проте така спроба не може вважатися належною, оскільки грошові кошти направлені на адресу потерпілого повернулися відправнику, так як потерпілий за вказаною адресою не проживає…».

Отже, твердження суду, як вважає апелянт, навпаки підтверджує бажання її підзахисного відшкодувати бодай якусь шкоду, завдану ним. Проте той факт, що за відомою ОСОБА_8 , адресою потерпілий не проживає і кошти повернулись, не може розцінюватись судом, як не бажання в добровільному порядку відшкодувати шкоду до винесення обвинувального вироку.

Окрім того, на думку захисника, судом повинні були бути враховані наступні обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: молодий вік обвинуваченого; те, що він раніше не судимий; має ряд захворювань, які можуть погіршитися за час відбування покарання в місцях позбавлення волі; має сталі соціальні зв`язки, зокрема має батьків пенсійного віку, його мати має тяжкий стан здоров`я; позитивно характеризується, жодного умислу, щодо вчиненого ним кримінального правопорушення не мав.

Також, апелянт просить врахувати те, що її підзахисним добровільно відшкодовані, до винесення вироку, всі судові витрати.

Таким чином, наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання; вчинення тяжкого злочину, але який за своєю формою вини є необережним; доведеність під час розгляду кримінального провадження того, що її підзахисний може виправитись без відбування покарання, давали суду можливість призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, тобто призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом.

Обрання ж майже максимальної міри покарання з позбавленням волі на строк до семи років, на думку апелянта, може привести до негативних наслідків та завдання фізичних страждань, що є неприпустимими в розумінні ч. 3 ст. 50 КК України. Ізоляція її підзахисного від суспільства на такий тривалий строк, враховуючи вищевказані обставини, нікому користі не принесе, адже замість того, щоб надати можливість її підзахисному і в подальшому працювати та допомагати не тільки потерпілим, а і взагалі тим особам, які потребують допомоги, держава буде витрачати грошові кошти на його утримання у місцях позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення прокурора та представника потерпілого, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, а також у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження в результаті безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 не оспорюються фактичні обставини вчинених її підзахисним дій та їх правова кваліфікація, а також доведеність його вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів, колегія суддів не вбачає підстав для перегляду судового рішення поза межами поданої нею скарги, тим більше, що вирок суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим, а дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 135 КК України.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував тяжкість та обставини вчинених злочинів, особу обвинуваченого, який згідно наявних у провадженні документів характеризується позитивно, раніше не судимий, вчинив злочин вперше.

Обставиною, яка згідно ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого суд визнав щире каяття у вчиненні злочинів.

Обставиною, яка згідно ст. 67 КК України обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнав вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Також суд врахував ту обставину, що обвинувачений хоча і робив спробу відшкодувати шкоду потерпілому, проте така спроба не може вважатися належною, оскільки грошові кошти, направлені на адресу останнього повернулися відправнику, так як потерпілий за вказаною у відправлені адресою не проживає.

Не залишились без уваги суду фактичні обставини вчинених злочинів, відсутність з боку загиблого будь-яких дій, зокрема порушень ПДР України, які б передували злочину, чи створювали для нього умови.

ОСОБА_8 , як зазначається в оскаржуваному вироку, свідомо, умисно та грубо порушив ПДР України, в результаті чого з необережності позбавив життя людину, незважаючи на те, що відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоровя, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Крім цього, фактичні обставини справи, як вважає суд першої інстанції, вказують на те, що ОСОБА_8 не було вчинено жодних дій по наданню допомоги ОСОБА_10 , чи звернення до сторонніх осіб, що, зокрема, негативно характеризує обвинуваченого.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 , враховуючи тяжкість вчинених ним злочинів, його особу та усі обставини справи, можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства, а тому визнав за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання відповідно до вимог ст. 65 КК України щодо законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з метою виправлення обвинуваченого, попередження вчинення нових злочинів у вигляді позбавлення волі в межах санкцій відповідно ч. 1 ст. 135 та ч. 2 ст. 286 КК України.

При цьому, суд визнав за необхідне застосувати щодо обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

З огляду на наведені у вироку мотиви призначеного ОСОБА_8 покарання, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, якими визначаються мета та загальні засади призначення покарання, а тому призначене йому покарання, як за кожний злочин окремо, так і за сукупністю злочинів, не може буде визнане явно несправедливим внаслідок суворості, в тому числі, як в частині основного покарання у виді позбавлення волі, так і в частині додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
При цьому, незважаючи на доводи апеляційної скарги, в тому числі на обставини, які, на думку захисника, давали суду підстави застосувати до її підзахисного ст. 69 КК України, колегія суддів не вбачає законних підстав для зміни вироку щодо ОСОБА_8 в частині призначеного йому покарання та його пом`якшення із застосуванням вимог зазначеної вище статті, з огляду на таке.
Як прямо передбачено ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Зважаючи на ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, за вчинення яких засуджено ОСОБА_8 , особу останнього, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, а також інші обставини, які наведені у вироку та на які посилається у своїй скарзі його захисник, колегія суддів, як зазначалось вище, не вбачає достатніх підстав для визнання призначеного ОСОБА_8 покарання, як за ч. 2 ст. 286 КК України, так і за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі строком на сім років з позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки, як явно несправедливого внаслідок суворості, оскільки, відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, за для досягнення мети покарання.
При цьому, незважаючи на обставини, наведені у скарзі, окрім щирого каяття, які на думку захисника, пом`якшують покарання обвинуваченого та дають підстави для застосування до нього ст. 69 КК України, колегія суддів не погоджується з таким висновком, оскільки для застосування цієї норми, яка дозволяє призначення більш мякого покарання, ніж передбачено законом, необхідна наявність не лише декількох обставин, що помякшують покарання, а й наявність таких обставин, що з урахуванням особи винного істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину (злочинів).

На думку колегії суддів, матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_8 та доводи апеляційної скарги його захисника не містять в собі сукупності таких обставин, які б дозволили суду призначити обвинуваченому більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, оскільки відшкодування обвинуваченим процесуальних витрат, його молодий вік, позитивні характеристики та інші обставини, на які посилається у скарзі його захисник, не дозволяють зробити висновок про те, що вони істотно знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим злочинів, внаслідок яких загинула людина.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України має подвійну форму вини, яка передбачає необережне ставлення лише до наслідків цього злочину, а не до порушень правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, які вчиняються умисно, та в даному конкретному випадку носили грубий та явно виражений зухвалий характер, оскільки обвинувачений керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння на шаленій швидкості, що, незважаючи на пом`якшуючі покарання обставини, істотно підвищувало, а не знижувало ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, після скоєння якого обвинувачений втік з місця ДТП, свідомо залишивши без допомоги особу, а саме потерпілого ОСОБА_10 , який перебував в небезпечному для життя стані та від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди.

Враховуючи вищенаведене, а також вимоги, які прямо передбачені ст.ст. 50, 65, 70 КК України, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, яке відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачено, а тому підстави для зміни вироку в цій частині відсутні.
Це стосується і рішення суду щодо відшкодування процесуальних витрат, які стягнуті з обвинуваченого на користь держави, оскільки воно ґрунтується на вимогах закону.

Що ж стосується посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції припустився помилки, стягнувши з ОСОБА_8 вже сплачені ним судові витрати, то воно не може служити безумовною підставою для скасування вироку суду в цій частині, оскільки це питання може бути вирішене під час звернення вироку до виконання.

За таких обставин, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2018 року, колегія суддів вважає необхідним вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м. Києва,

у х в а л и л а:

Вирок Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2018 року, яким ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 135 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/1246/2018

Категорія: ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України.

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_11

Доповідач - суддя ОСОБА_1