Справа № 278/1815/14-к
В И Р О К
Іменем України

07 серпня 2018 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження стосовно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, громадянина України, із середньою освітою, працюючого водієм ПП, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , судимого:
9.12.2011 Богунським районним судом м. Житомира за ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі КК) до 5 років позбавлення волі, звільненого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК з іспитовим строком 3 роки,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 обвинувачується у заподіянні тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_7 за наступних обставин.
10 листопада 2013 року о 17 год. 30 хв. ОСОБА_5 разом із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 -Огли та невстановленою особою розпивали спиртні напої у приватному будинку АДРЕСА_2 . Під час спілкування на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин у ОСОБА_5 виник умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_7 . Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_5 почав висловлювати ОСОБА_7 погрози та образи, у результаті яких ОСОБА_7 вийшов із будинку. Перебуваючи у дворі будинку, ОСОБА_5 за допомогою заздалегідь заготовленого предмета дерев`яної палиці, яка знаходилась у будинку, наніс декілька ударів в живіт ОСОБА_7 , в результаті чого заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми живота, розриву селезінки (розміжження селезінки в ділянці судинних воріт), що призвело до внутрішньої черевної кровотечі (в черевній порожнині рідка кров із згортками 2000 л), обширного зачеревинного крововиливу, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення.
Обвинувачений ОСОБА_5 вину в інкримінованому діянні не визнав та показав, що в той день він працював у таксі, у м. Житомирі зустрів клієнта на ім`я ОСОБА_9 , який замовив поїздку до будинку по АДРЕСА_3 , де проживав знайомий обвинуваченого ОСОБА_7 , з яким ОСОБА_9 хотів порозмовляти. Коли вони туди приїхали, ОСОБА_9 посварився із потерпілим, після чого обвинувачений із ОСОБА_9 їздили за замовленням останнього, а згодом знов повернулись до будинку, де проживав потерпілий. З ОСОБА_9 зайшли до квартири потерпілого, з яким ОСОБА_9 знов посварився, а після цього вони ніби примирились. Із ОСОБА_10 повернулись до автомобіля обвинуваченого, і втрьох поїхали до с. Глибочиця, де ОСОБА_10 із ОСОБА_9 біля магазину випили по 50 г горілки, купили ще горілки і на автомобілі обвинуваченого поїхали до спільного знайомого ОСОБА_11 "розпивати мирову". Це відбувалось у другій половині дня ближче до вечора, проте сутінків ще не було. У ОСОБА_11 вдома з ним разом ОСОБА_10 і ОСОБА_9 випили ще по 50 г горілки (обвинувачений не пив, оскільки перебував за кермом). Під час вживання горілки ОСОБА_10 з ОСОБА_9 знов посварились, після чого вдвох вийшли на двір, обвинувачений та ОСОБА_11 вийшли за ними. Обвинувачений бачив, як ОСОБА_9 взяв дерев`яну палку, що стояла біля входу, та наніс нею ОСОБА_10 2-3 удари по тулубу, тоді обвинувачений відібрав палку у Вадима та поставив на місце, від нанесених ударів ОСОБА_10 зігнувся та пішов додому. Знає, що ОСОБА_10 після цього потрапив до лікарні, а згодом обвинуваченого було затримано за підозрою у нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_10 . Матір обвинуваченого, злякавшись за нього, сплатила матері потерпілого на його лікування 15 000 грн.
Окрім показань обвинуваченого, суд, керуючись принципами диспозитивності та безпосередності дослідження доказів, дослідив усі докази, подані сторонами кримінального провадження та потерпілим.
Так, потерпілий ОСОБА_7 показав, що 10 листопада 2013 року до нього додому приїхали раніше знайомий ОСОБА_12 на прізвисько " ОСОБА_13 " (в ході досудового розслідування дізнався, що його прізвище ОСОБА_14 ), а також невідомий йому на той час ОСОБА_9 . Між потерпілим та останнім виникла сварка, під час якої ОСОБА_9 вдарив декілька разів потерпілого (куди саме і чим не пам`ятає), тоді ОСОБА_14 захищав потерпілого. Після цього вирішили поїхати до с. Глибочиця до знайомого ОСОБА_11 "розпити мирову". Потерпілий спочатку не хотів їхати з ними, проте згодом погодився; в машину, на якій приїхали ОСОБА_14 з ОСОБА_9 , сів добровільно. Коли приїхали до ОСОБА_11 , у його будинку випили приблизно по 100 г горілки, знов почали сваритись із ОСОБА_9 , а потім, коли вийшли на вулицю, ОСОБА_9 взяв у дворі дерев`яну палку та наніс йому нею один удар в живіт та ще два-три удари по тулубу. Що в цей час робили ОСОБА_11 та ОСОБА_14 потерпілий не бачив. Від нанесених ударів потерпілий падав та втік від ОСОБА_9 через хвіртку, на дорозі зустрів сина ОСОБА_15 , який завіз його до лікарні. У подальшому потерпілому було видалено селезінку. Від своєї матері ОСОБА_16 потерпілий дізнався, що матір ОСОБА_14 передала їй на лікування потерпілого близько 15 000 грн., у зв`язку з чим у подальшому він написав відповідну розписку.
Потерпілий категорично заперечив нанесення йому ударів обвинуваченим, протоколи допитів підписував слідчому, не читаючи їх, оскільки знаходився у важкому стані.
Свідок ОСОБА_8 надав суду по суті аналогічні показання, показав, що після того, як до нього приїхали ОСОБА_14 , ОСОБА_10 та незнайомий йому ОСОБА_9 , під час вживання горілки між останніми виникла сварка, і коли всі вийшли на вулицю, ОСОБА_9 , взявши палку, наніс нею ОСОБА_10 декілька ударів по тулубу, від яких той зігнувся, а ОСОБА_9 кинув палку та пішов. На досудовому слідстві давав показання про причетність до побиття потерпілого обвинуваченого під впливом слідчого, який пояснив свідку, що оскільки ОСОБА_9 не знайшли, то треба дати показання проти ОСОБА_14 , провадження проти якого буде закрито.
Таким чином, всі учасники вищезазначеної події категорично заперечили нанесення ударів ОСОБА_7 . ОСОБА_5 та показали про нанесення цих ударів потерпілому іншою особою на ім`я ОСОБА_9 .
Свідок ОСОБА_17 (сусід потерпілого) показав, що бачив, як до їх будинку під`їхало таксі, з нього вийшли двоє незнайомих, зайшли в під`їзд, потім вийшли втрьох із ОСОБА_10 , потерпілий сів з ними в автомобіль, і вони уїхали. До автомобіля потерпілого ніхто не заштовхував. Син ОСОБА_15 розповів свідку, що йому зателефонували родичі й повідомили про побиття батька біля млина невідомими особами. Разом з ОСОБА_18 поїхали на місце й знайшли потерпілого біля колишнього готелю "Полісся", потерпілий був побитий, проте хто його побив не казав. Разом з ОСОБА_18 завезли потерпілого у лікарню. У подальшому від ОСОБА_18 дізнався, що його батька побив хтось на прізвисько " ОСОБА_19 ", а від слідчих дізнався прізвища осіб, які побили потерпілого.
Свідок ОСОБА_20 (сусідка потерпілого) показала, що також бачила, як в той день приїхало таксі, і як до нього двоє невідомих заштовхали потерпілого, він цьому опирався, і після цього автомобіль з потерпілим і цими особами уїхав. Обличь осіб не бачила, а у подальшому від знайомих дізналась про побиття потерпілого.
Згідно із рапортом 10.11.2013 в травмпункт ТМО-1 звернувся потерпілий із забоєм грудної клітки та закритою травмою живота, тілесні ушкодження отримав близько 19.30 по АДРЕСА_3 (т. 3 а.с. 55).
11.11.2013 отримано заяву від ОСОБА_16 (матір потерпілого) про побиття її сина двома невідомими особами в АДРЕСА_3 (будинок, в якому проживає потерпілий, т. 3 а.с. 56). В той же день оглянуто квартиру, де проживав потерпілий, та прибудинкову територію. Під час огляду ніяких слідів не виявлено (т. 3 а.с. 57-62).
У ОСОБА_7 виявлено закриту тупу травму живота у вигляді розриву селезінки, який призвів до внутрішньочеревинної кровотечі, обширного зачеревинного крововиливу. Вказані тілесні ушкодження утворились від дії твердих тупих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, не виключено 10.11.2013, і відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення. Травмуючим механізмом утворення цього тілесного ушкодження була ударна дія таких предметів із значною силою прикладання, такими предметами могли бути кулак, нога у взутті та інші подібні предмети, ідентифікувати які не уявляється можливим (висновки судово-медичних експертиз від 28.11.2013 № 3415 та від 13.03.2014 № 543, т. 3 а.с. 63-64, 125-126).
Суд відкидає відомості рапорту о/у ВКР Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області ОСОБА_21 від 23.01.2014 про переховування ОСОБА_5 від слідства (т. 3 а.с. 65), оскільки такий документ не є процесуальним джерелом доказів, передбаченим ст. 84 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), виходячи з наступного. Як вбачається з рапорту, він складений на виконання доручення слідчого. Відповідно до ст. 41 КПК (в редакції, чинній на момент складання рапорту), оперативні підрозділи органів внутрішніх справ за письмовим дорученням слідчого, прокурора здійснюють в кримінальному провадженні слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії. Результати таких дій згідно із ч. 1 ст. 103 КПК фіксуються у протоколі, який повинен мати певні реквізити (ч. 3 ст. 103 КПК). Вказаний рапорт таких реквізитів не має. Відповідно до абз. 6 ч. 2 ст. 99 КПК матеріали, зібрані оперативними підрозділами з дотриманням вимог Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність", можуть використовуватися в кримінальному провадженні як докази у випадку, якщо в них зафіксовані фактичні дані про протиправні діяння окремих осіб та груп осіб, і якщо вони відповідають вимогам цієї статті. Проте названий рапорт не містить фіксування відомостей про протиправні діяння, а є лише внутрішнім документом, який не може бути визнаний доказом. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 86 КПК, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК. Оскільки названий рапорт отриманий не у передбаченому цим Кодексом порядку, суд визнає його недопустимим.
Відповідно до копії розписки потерпілий отримав 15 000 грн. від обвинуваченого 20.11.2013 і будь-яких претензій до нього не має (т. 3 а.с. 66).
17.02.2014 ОСОБА_5 затримано за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, під час затримання у нього нічого не вилучено (т. 3 а.с. 78-80).
Суд також відкидає як недостовірні відомості протоколів впізнання осіб по фотознімках від 19.02.2014 зі свідками ОСОБА_16 , ОСОБА_22 (відчим потерпілого) та потерпілим ОСОБА_7 (т. 3 а.с. 107-115), оскільки названі протоколи не містять прізвища, ім`я та по батькові особи, яку вони впізнали по фотокартках. Впізнання проведені не за фотокартками, а за копіями з них, які неналежної якості, за якими неможливо ідентифікувати зображених на них осіб. Відповідно до абз. 1 ч. 7 ст. 228 КПК фотознімки, ще пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Як видно з наданих протоколів, копія фото з особою, яку впізнали свідки та потерпілий, має найбільше наближення обличчя, що його різко відрізняє від інших зображень. Крім того, впізнання проведено за фотознімками, хоча на цей момент обвинуваченого вже було затримано. Впізнання проведено саме за фотокартками нібито тому, що потерпілий клопотав про це, побоюючись за своє здоров`я та здоров`я членів своєї сім`ї (т. 3 а.с. 72). Проте, на час проведення впізнання ОСОБА_5 був затриманий, що виключало можливість його впливу на потерпілого та його сім`ю. Крім того, ОСОБА_5 був затриманий за підозрою у спричинені тілесних ушкоджень саме ОСОБА_7 , вони були добре знайомі, що взагалі виключає необхідність проведення такої слідчої дії. До того ж, ч. 4 ст. 228 КПК з метою забезпечення безпеки особи, що впізнає, передбачає можливість проведення впізнання поза її візуальним та аудіоспостереженням особою, яку впізнають.
Під час слідчого експерименту потерпілий показав, що ОСОБА_14 наніс йому перший удар ногою у живіт ще під час перебування у квартирі потерпілого, а коли вони втрьох із обвинуваченим та невідомим на ім`я ОСОБА_9 приїхали до знайомого на прізвисько " ОСОБА_19 " ( ОСОБА_8 ), там ОСОБА_14 з ОСОБА_9 спільно нанесли потерпілому дерев`яною палицею удари, після чого потерпілий втік додому. Потерпілий вказав місця, де відбувались зазначені події (т. 3 а.с. 116-124). Після оголошення в судовому засіданні протоколу названої слідчої дії потерпілий категорично заперечив викладені у ньому відомості, наполягав на правдивості показань, наданих суду, а причини розбіжностей пояснив знаходженням під час слідчого експерименту в хворобливому стані через перенесену незадовго до того операцію з видалення селезінки, а тому тоді погоджувався з усім, що казав слідчий.

Під час слідчого експерименту на той час підозрюваний ОСОБА_5 показав, що саме він наніс ОСОБА_7 один удар кулаком в живіт в квартирі останнього, а у подальшому у подвір`ї будинку знайомого на прізвисько " ОСОБА_19 " ( ОСОБА_8 ) наніс потерпілому удар ногою по нозі, від якого той впав, а коли ОСОБА_7 піднявся, то наніс йому ще удари палицею по спині та кулаком в живіт. Під час слідчого експерименту вилучено палку, яка стояла в кутку сіней біля входу в будинок (т. 3 а.с. 204-216). Після оголошення протоколу названої слідчої дії обвинувачений категорично заперечив викладені у ньому відомості, обмовив себе, оскільки перебував під вартою, слідчий повідомив, що справу буде закрито, і його тоді випустять, під час цієї слідчої дії захисника в нього не було.
Оцінюючи протоколи слідчих експериментів з потерпілим і обвинуваченим, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.
Враховуючи вищезазначений висновок судово-медичної експертизи від 13.03.2014 № 543 про те, що предметом, яким були спричинені тілесні ушкодження ОСОБА_7 , могли бути звичайні частини тіла (кулак, нога у взутті) та інші подібні предмети, які не залишили специфічних ознак, а також показання обвинуваченого, потерпілого і очевидця події ОСОБА_8 , з яких вбачається, що нанесення ударів потерпілому відбувалось за звичайних обставин і не потребували якихось спеціальних вмінь або навичок, вони не були спричинені за якихось особливих обставин, які б впливали на можливість їх спричинення, місце проживання ОСОБА_8 було добре відоме обвинуваченому та потерпілому, вилучена при слідчому експерименті палиця стояла у відкритому місці, тобто її виявлення не потребувало особливої обізнаності, суд дійшов висновку, що обставини нанесення ударів ОСОБА_7 не потребували перевірки або уточнення, а проведення вищевказаних слідчих експериментів суд розцінює виключно як фіксацію слідчим саме показань обвинуваченого та потерпілого з метою їх подальшого використання як доказів в суді.
Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу (тобто у судовому засіданні слідчим суддею). Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Крім того, згідно із абз. 1 ч. 7 ст. 223 КПК слідчий зобов`язаний запросити до участі у слідчому експерименті не менше двох незаінтересованих осіб (понятих). Понятою при проведенні слідчих експериментів була ОСОБА_23 , яка являлась співмешканкою потерпілого і відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК прирівнюється до близького родича, а тому в силу абз. 3 ч. 7 ст. 223 КПК не могла бути понятим.

Також суд враховує, що вищезазначені викривальні показання ОСОБА_5 надав слідчому у відсутності захисника, перебуваючи під вартою. Як зазначив Європейський суд з прав людини в п. 55 свого рішення від 27.11.2008 у справі "Сальдуз проти Туреччини" (Salduz v. Turkey), заява № 36391/02, право захисту буде в принципі непоправно порушено, якщо при засудженні обвинуваченого судом використовуватимуться викривальні показання, отримані під час допиту без присутності захисника. Суд вважає, що зазначене роз`яснення має розповсюджуватись і на випадки давання показань під час слідчого експерименту. Окрім того, враховуючи, що під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_5 перебував під вартою, перед його проведенням не мав можливості проконсультуватись із захисником, не був юридично обізнаний щодо неможливості звільнення від кримінальної відповідальності обвинувачених у тяжких злочинах, отже, не усвідомлював наслідків свого визнання вини, а тому міг погодитись на пропозицію слідчого визнати винуватість в обмін на подальше закриття провадження у справі. За таких обставин суд визнає зізнання ОСОБА_5 , в тому числі здійснені під час слідчого експерименту, вимушеними.

Підсумовуючи наведене, а також відмову обвинуваченого і потерпілого від відомостей протоколів слідчих експериментів за їх участі, суд дійшов висновку про недопустимість як доказів відомостей протоколів вищенаведених слідчих експериментів, в яких закріплені лише показання підозрюваного та потерпілого, дані слідчому у присутності понятих.

Крім того, суд звертає увагу, що під час слідчого експерименту з обвинуваченим в будинку свідка ОСОБА_8 було тимчасово вилучено майно останнього дерев`яну палицю як можливе знаряддя вчинення злочину, яку у подальшому визнано речовим доказом. Разом з цим, відповідно до ст. 168 КПК тимчасове вилучення майна можливе при затриманні особи, під час обшуку, огляду. Вилучення майна під час слідчого експерименту КПК не передбачено. Виходячи із вищенаведеного загального правила допустимості доказів, закріпленого у ч. 1 ст. 86 КПК, суд визнає недопустимим доказом як саму палицю, так і протокол її огляду як речового доказу (т. 3 а.с. 128) як такі, що отримані не у порядку, передбаченому КПК.
Також суд на підставі ч. 1 ст. 88 КПК оцінює як недопустимий доказ винуватості ОСОБА_5 у вчинені інкримінованого йому діяння відомості копії вироку Богунського районного суду м. Житомира від 9.12.2011 (т. 3 а.с. 69-71), яким обвинуваченого засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, оскільки названий злочин є злочином у сфері обігу наркотичних засобів, і його вчинення не може свідчити про обізнаність та спеціальні навики обвинуваченого на вчинення злочинів проти здоров`я особи. До того ж, як суд зазначив раніше, нанесення ударів ОСОБА_7 не потребувало якихось спеціальних навичок чи підготовки.
Попередній вирок суду скасований ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 3.12.2015 (т. 1 а.с. 290-291).
Відповідно до ч. 3 ст. 415 КПК висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.
Проте виконати вказівку апеляційного суду про допит свідків ОСОБА_22 (відчим потерпілого) та ОСОБА_23 (співмешканка потерпілого) не уявляється можливим, оскільки останні за повідомленням прокурора та самого потерпілого померли. Суд також позбавлений можливості перевірити обставини сплати матір`ю обвинуваченого матері потерпілого 15 000 грн., оскільки остання за повідомленням прокурора та потерпілого також померла. Клопотань про виклик інших свідків для перевірки цієї обставини від сторін кримінального провадження не надходило, а виклик свідків за ініціативи суду КПК взагалі не передбачено, оскільки статус свідка (сторони обвинувачення або сторони захисту) ставиться в залежність від того, за клопотанням якої сторони кримінального провадження здійснюється його виклик, і від цього залежить реалізація права протилежної сторони на перехресний допит такого свідка. Крім того, чинним КПК не передбачено право суду з власної ініціативи збирати письмові докази.
Таким чином, оцінюючі відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення вироку, суд виходить з наступного.
Оцінюючи показання обвинуваченого, потерпілого та очевидця події ОСОБА_8 , суд керується положенням ч. 4 ст. 95 КПК, відповідно до яких суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі не лише обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, а й навіть посилатися на них. За таких обставин суд приймає як належні, допустимі та достовірні показання обвинуваченого, потерпілого та свідка ОСОБА_8 , даних ними саме суду, про нанесення ударів ОСОБА_7 у подвір`ї будинку ОСОБА_8 за вищевказаних обставин особою на ім`я ОСОБА_9 та непричетність до цього обвинуваченого. Перевірка обставин спричинення тілесних ушкоджень потерпілому іншою особою виходить за межі судового розгляду, який відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК обмежується висунутим обвинуваченням певній особі, тобто обвинуваченням, висунутим саме ОСОБА_5 .
Сусіди потерпілого (свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_20 ) бачили лише те, як потерпілий сідав в автомобіль ОСОБА_5 , останній при цьому потерпілому тілесних ушкоджень не спричиняв.
Сукупність інших визнаних судом допустимими та достовірними доказів (рапорт, заява матері потерпілого про злочин, висновки судово-медичних експертиз) підтверджують те, що потерпілому дійсно були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, проте не свідчать про їх спричинення саме ОСОБА_5 .
Суд також не може оцінити як доказ причетності обвинуваченого до побиття ОСОБА_7 розписку останнього про отримання від обвинуваченого 15 000 грн., оскільки показання самого ОСОБА_7 та обвинуваченого про те, що зазначені кошти були сплачені матір`ю обвинуваченого матері потерпілого на лікування останнього, і що сам ОСОБА_24 до сплати цих коштів не причетний, прокурором не спростовано, хоча саме на останнього в силу ст. 92 КПК покладено обов`язок доведення обставин кримінального провадження, зокрема, винуватості обвинуваченого.
Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Частина 1 ст. 17 КПК передбачає, що кожен має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 12.06.2018 у справі № 712/13361/15, висновки якого в силу ч. 6 ст. 369 КПК є обов`язковими, обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Із сукупності досліджених та визнаних судом достовірними й допустимими доказами вбачається, що потерпілому ОСОБА_7 дійсно шляхом нанесення ударів спричинено тяжке тілесне ушкодження, проте цією ж сукупністю доказів не лише не доведено, а повністю спростовано позицію сторони обвинувачення про те, що це діяння вчинено саме обвинуваченим ОСОБА_5 .
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК у випадку, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим, ухвалюється виправдувальний вирок. Оскільки обвинувачення, висунуте ОСОБА_5 , спростовано сукупністю досліджених доказів, він підлягає виправданню за зазначеною підставою.

Враховуючи, що обвинувачений підлягає виправданню у зв`язку із його непричетністю до злочину, цивільний позов прокурора на підставі ч. 3 ст. 129 КПК підлягає залишенню без розгляду.
Речовий доказ підлягає поверненню власнику.
Підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу не вбачається.
Керуючись статтями 369-371, 373, 374 КПК, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_5 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК у зв`язку із недоведеністю вчинення злочину обвинуваченим.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 не обирати.
Цивільний позов прокурора про стягнення на користь держави 1968 грн. 44 коп. витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_7 залишити без розгляду.
Після набрання вироком законної сили речовий доказ палицю повернути ОСОБА_8 .
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо він не скасований, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
На вирок може бути подана апеляція до апеляційного суду Житомирської області через Житомирський районний суд протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту вручення копії вироку.

Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченому, прокурору та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати потерпілому. Захисник також має право отримати копію вироку в суді.

Суддя ОСОБА_1