ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа 264/2745/16-к
провадження № 51-1786км18
12 червня 2018 року
м. Київ

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засіданням ОСОБА_4 ,
засудженого в режимі відеоконференції ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 29 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 11 жовтня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000739, щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та жителя АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останнього разу 7 жовтня 2010 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, звільненого 25 вересня 2015 року після відбуття строку покарання,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.

Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені фактичні обставини
За вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 29 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 жовтня 2016 року, ОСОБА_5 було засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 3322 грн у рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у грабежі, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно за обставин, детально викладених у вироку.

Як установив суд, 18 березня 2016 року о 18:00, перебуваючи між будинками № 204 та АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 двічі вдарив кулаком неповнолітнього ОСОБА_9 у голову та живіт і відкрито викрав у нього майно на загальну суму 3322 грн, чим заподіяв потерпілому матеріальної шкоди на вказану суму.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 просить на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати постановлені щодо нього судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Аргументуючи свою вимогу, скаржник зазначає про неналежну перевірку судами нижчих інстанцій його доводів із питань застосування до нього недозволених методів на початковій стадії досудового розслідування, а також про порушення місцевим судом передбаченого ч. 4 ст. 395 КПК права ОСОБА_5 на ознайомлення з матеріалами справи для апеляційного оскарження вироку.
Крім того, засуджений ОСОБА_5 заявив клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.

Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції засуджений та його захисник підтримали подану касаційну скаргу; прокурор заперечив проти її задоволення.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія судів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах поданої касаційної скарги, в якій по суті не міститься доводів на спростування висновків суду щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення проти власності, кваліфікації діяння за ч. 2 ст. 186 КК, а також аргументів щодо несправедливості призначеного покарання.
Згідно зі ст. 438 КПК суд касаційної інстанції вправі скасувати оспорювані судові рішення на підставі п. 1 цієї статті лише за умови допущення у справі таких порушень вимог вказаного Кодексу, які в силу ст. 412 КПК є істотними, перешкодили чи могли перешкодити суду нижчої ланки ухвалити законне та обґрунтоване рішення, за наявності про це достатніх переконливих доводів у поданій скарзі відповідної сторони.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення зроблено з дотриманням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Доводи засудженого ОСОБА_5 про неналежну перевірку судом його доводів щодо застосування недозволених методів слідства є безпідставними.
Відповідно до закріпленої у ст. 26 КПК засади диспозитивності слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують питання, винесені на їх розгляд сторонами.
За матеріалами кримінального провадження, під час його розгляду судом першої інстанції ОСОБА_5 та його захисник не посилалися на застосування щодо засудженого недозволених методів слідства, а тому суд не мав процесуального обов`язку перевіряти вказані обставини.
Такі доводи ОСОБА_5 хоча і навів в апеляційній скарзі, проте не наполягав на них упродовж апеляційного розгляду. При цьому згідно з даними, відображеними на цифровому носії інформації, на якому за допомогою технічного засобу зафіксовано перебіг проведення судового засідання, засуджений під час здійснення апеляційного провадження клопотань щодо вчинення судом дій, передбачених ч. 6 ст. 206 КПК, з огляду на зміст його скарги, не заявляв.
Водночас доводи ОСОБА_5 з питань додержання під час судового провадження норм процесуального права та законності його засудження перевірялись апеляційним судом, який, належним чином умотивувавши своє рішення, залишив без задоволення апеляційні вимоги сторони захисту. Ухвала суду апеляційної інстанції не суперечить положенням ст. 419 КПК.
Зазначені доводи засудженого щодо дій працівників органу досудового розслідування на початковій його стадії жодним чином не впливають на законність та обґрунтованість вироку. При постановлені цього судового рішення не використовувались як докази результати процесуальних дій із ОСОБА_5 , проведених під час досудового розслідування, у ході яких він би давав свідчення, відмінні від безпосередньо сприйнятих судом. Зокрема, з дотриманням вимог ч. 2 ст. 99 КПК суд послався у вироку як на частину доказової бази на результати слідчого експерименту з ОСОБА_5 , у ході якого він відповідно до обраної позиції захисту давав показання, аналогічні показанням, даним у судовому засіданні.
Надані сторонами та досліджені у судовому засіданні документи, оформлені під час досудового розслідування та підписані засудженим, не містять заяв чи повідомлень останнього про протиправні дії працівників поліції. Зокрема, протоколи затримання ОСОБА_5 та слідчого експерименту за його участю останній підписав без жодних зауважень та заперечень.
Відомостей про оскарження засудженим чи захисником у встановленому законом порядку дій службових осіб правоохоронних органів згадані матеріали не містять, і сторона захисту такої інформації не надала.
Що стосується доводів скаржника про порушення місцевим судом вимог ч. 4 ст. 395 КПК, то вони є неспроможними і спростовуються матеріалами провадження, з яких убачається, що жодних клопотань про ознайомлення з матеріалами справи, як про це йдеться в касаційній скарзі, ОСОБА_5 не подавав.
Таким чином, у матеріалах кримінального провадження та у касаційній скарзі не міститься даних про порушення процесуальних прав ОСОБА_5 , які були би підставами для скасування вироку та ухвали з призначенням нового розгляду справи в суді першої інстанції.

У контексті наведених обставин не можна визнати переконливими та достатніми доводи, викладені у касаційній скарзі, про необхідність скасування вироку та ухвали на зазначених у скарзі підставах.
Істотних порушень норм права у кримінальному провадженні при його перегляді судом касаційної інстанції не встановлено, а тому відсутні передбачені ст. 438 КПК підстави для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, п. 15 розділу XI «Перехідні положення КПК (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 29 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 11 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3