Справа № 487/3268/17 29.08.2018
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0002221 та за № 0001713, за апеляційними скаргами першого заступника прокурора Миколаївської області ОСОБА_5 та захисника обвинуваченої ОСОБА_6 ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2017 року відносно
ОСОБА_6 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, зареєстрована та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимої,
обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8 ,
обвинувачена ОСОБА_6 ,
захисник ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2017 року ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 186 КК України 4 роки позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України за цим вироком, за яким ОСОБА_6 засуджена до покарання у виді 4 років позбавлення волі та ч. 2 ст. 185 КК України за вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13.02.2017 р., за яким ОСОБА_6 засуджена до покарання у виді 1 року позбавлення волі, із звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України на 1 рік, виконувати самостійно.
На підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового складання покарання (за ч. 2 ст. 185 КК України за цим вироком) приєднано не відбуте покарання за вироком від 13.02.2017 р. та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, передбачених за цим вироком та вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25.07.2017 р., шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ПП «Таврія Плюс» у відшкодування майнової шкоди 1 274 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів у справі.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Прокурор просить вирок скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким за ч. 2 ст. 186 КК України призначити ОСОБА_6 покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Вважати ОСОБА_6 засудженою за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань за даним вироком та вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25.07.2017 р., остаточно призначити покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі.

Захисник ОСОБА_7 просить вирок змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 186 КК України, призначивши покарання у виді 1 року позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_6 покарання у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, передбачених цим вироком та вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25.07.2017 р., шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та доведеності винуватості обвинуваченої у вчиненні інкримінованих їй злочинів зазначає, що вирок підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.
Прокурор вважає, що призначаючи ОСОБА_6 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією цієї статті, суд не врахував вимог ст. ст. 50, 65, 370 КПК України та рекомендацій, викладених у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», а саме, недостатньо врахував ступіню тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, який відноситься до тяжких, обставини його вчинення вчинення грабежу за попередньою змовою групою осіб, відносно малолітньої дитини, яку обвинувачена насильно утримувала упродовж 10 хвилин з метою доведення злочину до кінця.
Поза увагою суду залишилось те, що обвинувачена ОСОБА_6 є наркозалежною особою, заходів до працевлаштування не вживає, що може свідчити про те, що чисельні корисливі злочини вчинені на ґрунті наркоманії та про обрання обвинуваченою незаконного способу задоволення своїх потреб.
Вважає, що суд безпідставно врахував обставину, яка пом`якшує покарання перебування на утриманні ОСОБА_6 малолітньої дитини, оскільки остання не працює, а відтак підстав вважати, що дитина утримується обвинуваченою, в тому числі за рахунок законно отриманих коштів, не має.
Наведене, на думку апелянта, дає підстави для висновку про стійке небажання обвинуваченої стати на шлях виправлення, схильність до вчинення злочинів та про її підвищену суспільну небезпеку.
Крім цього, прокурор вказує на те, що судом неправильно застосовані вимоги ст. ст. 70, 71 КК України, оскільки ОСОБА_6 25.07.2017 р. Корабельним районним судом м. Миколаєва засуджена за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13.02.2016 р. і остаточно призначено покарання у виді 1 року 1 місяця позбавлення волі.
Незважаючи на те, що покарання призначене ОСОБА_6 за вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13.02.2017 р. вже враховано при призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків у вироку Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25.07.2017 р., суд першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного вироку, фактично змінив вирок від 25.07.2017 р., відокремивши з нього тільки призначене покарання за окремий злочин, на що не мав повноважень, а тому невірно знову призначив покарання за сукупністю злочинів, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, визначивши самостійне виконання вироку Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13.02.2017 р., за яким ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, незважаючи на те, що відповідно до вироку того ж суду від 25.07.2017 р. це покарання вже складено за сукупністю вироків і його належить виконувати реально.
Так само, на думку прокурора, в оскаржуваному вироку невірно складено покарання за вироком від 13.02.2017 р. на підставі ст. 71 КК України, незважаючи на те, що воно вже складено у вироку від 25.07.2017 р.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, вважає, що вирок суду в частині інкримінованого ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, підлягає зміні, оскільки висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, внаслідок чого судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність в частині застосування закону, який не підлягав застосуванню.
З посиланням на вимоги ч. 2 ст. 28 КК України, а також роз`яснення, викладені у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», захисник наполягає на тому, що стороною обвинувачення не доведено наявності попередньої змови на співвиконавство ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у відкритому заволодінні майном.
Фактичні обставини, викладені у вироку, на думку апелянта, свідчать про те, що ОСОБА_6 , після заволодіння майном ОСОБА_9 , який мав реальну можливість ним розпорядитися, усуненням перешкод сприяла завершенню злочину та надалі збула майно, здобуте завідомо злочинним шляхом. Зазначені у вироку докази, зокрема, показання свідка та потерпілої це не спростовують та не доводять вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб у складі ОСОБА_6 та ОСОБА_9 .
За наведеного, захисник вважає, що ОСОБА_6 не була співвиконавцем злочину, а її дії, враховуючи відсутність співвиконавства та попередньої змови, мали б кваліфікуватись судом як пособництво у відкритому заволодінні майна вчиненому ОСОБА_9 , тобто злочині, передбаченому ч. 5 ст. 27 та ч. 1 ст. 186 КК України.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

29.01.2016 р. приблизно о 17.00 год., ОСОБА_6 за попередньою змовою із ОСОБА_9 , засудженим вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 23.12.2016 р., знаходячись на перехресті вулиць Курортної та Генерала Карпенка в м. Миколаєві, маючи корисливий умисел, спрямований на відкрите заволодіння чужим майном, вчинила злочин з наступних обставин. Знаходячись у вказаному місці, у зазначений час, ОСОБА_9 підійшов до ОСОБА_10 та, шляхом ривку, відкрито заволодів мобільним телефоном марки «Мейзу М 2 міні», що належить ОСОБА_11 , яким користувався малолітній ОСОБА_10 , та з місця вчинення злочину зник. В цей час, ОСОБА_6 , близько 10 хв. утримувала малолітнього ОСОБА_10 на місці скоєння злочину, тим самим не даючи останньому викликати допомогу та піти за ОСОБА_9 , після чого з місця вчинення злочину зникла. В подальшому ОСОБА_6 заклала відкрито викрадений мобільний телефон марки «Мейзу М 2 міні» до ломбарду «Гроші тут», розташованого по вул. Озерній, 2 в м. Миколаєві, чим завдала потерпілій ОСОБА_11 майнову шкоду в розмірі 3 282 грн.
09.04.2017 р. близько 17.30 год. у ОСОБА_6 , яка перебувала в ТЦ «Лазурний» в приміщенні супермаркету «Таврія Плюс», розташованого по вул. Лазурній, 17 в м. Миколаєві, виник корисливий умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, реалізуючи який ОСОБА_6 , скориставшись тимчасовою відсутністю уваги з боку співробітників супермаркету «Таврія Плюс» та сторонніх осіб, таємно, повторно викрала шляхом вільного доступу, з полиць супермаркету чотири блоки сигарет на загальну суму 1 274 грн. Утримуючи викрадене майно при собі, ОСОБА_6 з місця вчинення злочину втекла, розпорядившись викраденим майном за власним розсудом, спричинивши ПП «Таврія Плюс» майнову шкоду на зазначену суму.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене за попередньою змовою групою осіб, та за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора частково та заперечував проти задоволення скарги захисника, обвинувачену та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечували проти задоволення скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені дослідженими судом доказами, які правильно оцінені та обґрунтовано покладені судом в основу вироку. Фактичні обставини вчиненого ОСОБА_6 злочину за наведених у вироку обставин та кваліфікація її дій за ч. 2 ст. 185 КК України апелянтами в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому апеляційному перегляду не підлягають.

Щодо доводів захисника про невірну кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України, то апеляційний суд приходить до наступного.
Відповідно до ч. 5 ст. 27 КК України, пособником є особа, яка порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню злочину іншими співучасниками, а також особа, яка заздалегідь обіцяла приховати злочинця, знаряддя чи засоби вчинення злочину, сліди злочину чи предмети, здобуті злочинним шляхом, придбати чи збути такі предмети, або іншим чином сприяти прихованню злочину.
Під усуненням перешкод розуміється ліквідація перепон, що заважають (ускладнюють, унеможливлюють) реалізації злочинного наміру співучасників.
Переховування злочинця, знарядь чи засобів злочину, слідів злочину чи предметів, здобутих злочинним шляхом, а також придбання та збут таких предметів утворюють пособництво лише у випадку, коли вони були обіцяними до початку вчинення злочину чи під час його вчинення.
Форма, в якій іншому співучаснику було обіцяно вчинити зазначені дії, може бути різною і значення для визнання діяння пособництвом не має.

Із встановлених судом фактичних обставин вчиненого ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, вбачається, що 29.01.2016 р. приблизно о 17.00 год., ОСОБА_6 перебувала на перехресті вулиць Курортної та Генерала Карпенка разом з ОСОБА_9 . Останній, шляхом ривку у малолітнього ОСОБА_10 , відкрито заволодів мобільним телефоном, що належить ОСОБА_12 . В цей час ОСОБА_6 деякий час утримувала малолітнього ОСОБА_10 , щоб той не йшов за ОСОБА_9 та не кликав на допомогу. В подальшому ОСОБА_6 заклала у ломбард відкрито викрадений телефон.
Вказані обставини підтверджуються показаннями неповнолітнього свідка ОСОБА_10 , наданими в суді першої інстанції, який показав, що 29.01.2016 р. до нього підійшли чоловік та жінка, які стали біля нього по обидва боки. Чоловік попросив передати йому мобільний телефон для того, щоб зателефонувати до поліції. Він спочатку хотів віддати, але потім завагався. Чоловік, взявши його за руку, став тягнути телефон, але він не відпускав. Згодом, він ослабив руку і чоловік викрав у нього з руки мобільний телефон і пішов геть. Жінка, яка стояла поруч і міцно тримала його за руку говорила, щоб він йшов із нею, та що потрібна якась допомога. Пройшовши декілька метрів із жінкою, він вирвався від неї та побіг додому, де все розповів матері.
Потерпіла ОСОБА_11 в суді першої інстанції показала, що її син ОСОБА_10 прибіг додому, плакав та був розгублений, повідомив їй, що коли він, повертаючись зі школи, йшов на перехресті вулиць Курортної та Генерала Карпенка, до нього підійшли чоловік та жінка. Чоловік попросив у нього мобільний телефон, щоб зателефонувати. Син йому не віддав телефон, тоді той взяв його за руку і забрав силою мобільний телефон. Жінка стояла поруч із її сином і тримала його за руку, не відпускаючи, пропонуючи відійти з нею сторону, але її син вирвався і побіг додому.
Отже, встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчиненого ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, показання свідка ОСОБА_10 і потерпілої ОСОБА_11 , а також інші матеріали кримінального провадження, не можуть свідчити про наявність в діях ОСОБА_6 пособництва у вчиненні ОСОБА_9 злочину, оскільки в даному випадку не вбачається усунення ОСОБА_6 будь-яких перешкод, які б заважали вчиненню ОСОБА_9 злочину, а також не вбачається збуту майна в розумінні пособництва.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 КК України, злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його виконання.
У роз`ясненнях, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06.11.2009 р., зазначено, що злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, як ОСОБА_6 , так і ОСОБА_9 , розуміючи малолітній вік ОСОБА_10 та особливості мислення в такому ранньому віці, спільно намагались отримати від останнього мобільний телефон під вигаданим приводом «зателефонувати до поліції» або тим, що «потрібна, якась допомога». Після заволодіння майном, ОСОБА_6 , утримуючи ОСОБА_10 , намагалась його відволікти, не даючи покликати на допомогу.
Отже, в даному випадку, узгодженість дій ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , направлених на відкрите заволодіння мобільним телефоном, яким користувався ОСОБА_10 свідчить про їх спільні та узгоджені дії, а також про їх домовленість заздалегідь про спільне вчинення злочину.
Наведені обставини, а також дії ОСОБА_6 після вчинення злочину, а саме закладення саме нею до ломбарду викраденого мобільного телефону, свідчать про наявність в діях обвинуваченої попередньої змови із ОСОБА_13 на відкрите викрадення чужого майна, що утворює об`єктивну сторону складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а тому доводи захисника про невірну кваліфікацію дій обвинуваченої за даною статтею, не заслуговують на увагу.

Щодо призначеного обвинуваченій покарання, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

При призначенні ОСОБА_6 покарання, зокрема за ч. 2 ст. 186 КК України, вказаних вимог кримінального закону та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, дотримався .
З мотивувальної частини оскаржуваного вироку слідує, що при призначенні покарання, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_6 вчинила два злочини злочин середньої тяжкості та тяжкий злочин, раніше судима, в 2002 році консультована амбулаторно з діагнозом «Розлад психологічного розвитку», перебуває на обліку в Миколаївському обласному наркологічному диспансері з 11.06.2014 р. з діагнозом «синдром залежності від опіоїдів», за місцем мешкання характеризується посередньо, має малолітню дитину. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
З урахуванням зазначеного, на переконання апеляційного суду, призначене ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України покарання, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості.

Разом з тим, вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2017 року відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 409 КПК України, підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК України), невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України), істотне порушення вимог кримінально процесуального закону (ст. 412 КПК України), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України).
Так, за вимогами ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
За змістом ч. 4 ст. 70 КК України, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, покарання призначається за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті.
За роз`ясненнями, викладеними у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р., коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК України: спочатку за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього за правилами ч. 4 ст. 70 КК України; потім за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно за сукупністю вироків.

Суд першої інстанції наведених вимог кримінального закону та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України не дотримався та покарання ОСОБА_6 за сукупністю злочинів та вироків на підставі ст. ст. 70, 71 КК України призначив не вірно.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 раніше судима Корабельним районним судом м. Миколаєва
13.02.2017 р. за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, призначені за цим вироком та за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.12.2016 р. у виді штрафу виконувати самостійно. На підставі ст. 75 КК України звільнена від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;
25.07.2017 р. за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України, до призначеного покарання частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13.02.2017 р. і остаточно призначено покарання у виді 1 року 1 місяця позбавлення волі.

Суд першої інстанції, призначаючи покарання, не звернув уваги на те, що призначене ОСОБА_6 вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13.02.2017 р. покарання вже враховано вироком цього ж суду від 25.07.2017 р. на підставі ст. 71 КК України.
При постановленні вироку суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 71 КК України, залишив зазначене поза увагою та знову зарахував ОСОБА_6 покарання за цими вироками до остаточного покарання визначеного за сукупністю вироків.
Отже, при призначенні ОСОБА_6 покарання за даним вироком, покарання слід призначити спочатку за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 70 КК України, а потім за правилами ч. 4 ст. 70 КК України.
Апеляційний суд приходить до висновку, що наведені обставини свідчать про обґрунтованість доводів прокурора про те, що через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2017 року підлягає скасуванню із призначенням обвинуваченій покарання на підставі ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України, у зв`язку з чим вирок на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з постановленням нового вироку.

За ч. 4 ст. 70 КК України, в строк покарання остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
За наведеного, у строк остаточно призначеного покарання ОСОБА_6 слід зарахувати відбуте покарання за вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25.07.2017 р.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2017 року відносно ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного покарання.
Вважати ОСОБА_6 засудженою за ч. 2 ст. 186 КК України до призначеного покарання у виді 4 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 185 КК України до призначеного покарання у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_6 покарання у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань за даним вироком та вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25.07.2017 р. призначити остаточне покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі.
Рахувати строк покарання ОСОБА_6 з часу приведення вироку до виконання, зарахувати у строк покарання з 25.07.2017 р. по 28.08.2018 р. день за день.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору, роз`яснивши іншим учасникам судового провадження їх право на отримання в суді копії вироку.

Судді

_____________________ ______________ ______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3