Постанова
Іменем України
12 червня 2018 року

м. Київ
справа № 357/4779/15-к

провадження № 51- 1668 км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
представника потерпілого ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2017 року щодо ОСОБА_9 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003205, за обвинуваченням
ОСОБА_9 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сєришеве, Амурської області, Російської Федерації, проживаючого АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі КК)

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року ОСОБА_9 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2016 рокувирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2017 року ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2016 року щодо ОСОБА_9 скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2017 року вирок Білоцерківського міськрайнного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року скасовано, на підставі п. 1 ч. 1 ст.49 КК ОСОБА_9 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито.
Згідно з вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він 6 липня 2014 року о 16 год 03 хв. на проїзній частині дороги у дворі житлового будинку АДРЕСА_2 під час конфлікту з ОСОБА_7 на грунті неприязних відносин, що виникли раптово, завдав останньому чотири удари рукою по голові, умисно заподіявши потерпілому легкі тілесні ушкодження.

Вимоги касаційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпілий, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що судовий розгляд у суді першої інстанції проведений неповно та однобічно, висновки суду, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи. Крім того, зазначає, що апеляційним судом при постановленні ухвали не було враховано думку потерпілого про можливість звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності.

У запереченні на касаційну скаргу потерпілого, ОСОБА_9 просить залишити її без задоволення, як безпідставну, а ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2017 року без зміни.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу необґрунтованою і просив її залишити без задоволення, а судове рішення без зміни.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 , які просили касаційну скаргу задовольнити, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , який просив касаційну скаргу залишити без задоволення, доводи прокурора ОСОБА_5 та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як встановлено ч.ч. 1, 2 ст.438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу. Можливість скасування судом касаційної інстанції судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачена.
Зі змісту касаційної скарги потерпілого убачається, що він, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано у статтях 409 та 410 КПК, і фактично просить доказам по справі дати іншу оцінку, ніж її дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.
Стосовно ж доводів потерпілого щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону при постановленні апеляційним судом ухвали про звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, то вони є безпідставними.
Ст. 49 КК визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Зокрема, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки (ці строки диференційовані залежно від тяжкості вчиненого злочину); протягом цих строків особа не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину; особа не ухилялася від досудового слідства або суду; законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.
При цьому необхідно зауважити, що застосування кримінально-правових норм здійснюється у межах кримінально-процесуальних відносин. Тобто застосування норм матеріального кримінального права можливе лише одночасно із застосуванням норм кримінального процесуального закону.
Водночас, процесуальні аспекти звільнення від кримінальної відповідальності визначені у ст.ст. 285289 КПК. Зокрема, ч. 2 ст. 285 КПК зобов`язує суд роз`яснити особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, право на таке звільнення.
Обвинувачений, щодо якого передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, має як право на таке звільнення (ст. 49 КК, ч. 1 ст. 285 КПК), так і право на проведення судового провадження в повному обсязі в загальному порядку (ч. 3 ст. 285 КПК). Відповідно й обрання тої чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого.
А на підставі ч. 4 ст. 286 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Зазначені вище нормативні положення спрямовані на реалізацію вимог засади змагальності сторін, згідно з якими суд, залишаючись об`єктивним і неупередженим, повинен створити необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК), а також засади диспозитивності, за якою сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК (ч. 1 ст. 26 КПК).
Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК, відповідно до вимог ст. 417 КПК скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції зазначив, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК, вчинено ОСОБА_9 6 липня 2014 року і згідно зі ст. 12 КК його віднесено до злочинів невеликої тяжкості, з дня вчинення якого минуло більше двох років. На час розгляду судом апеляційної інстанції кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 строк давності притягнення до кримінальної відповідальності закінчився і матеріали провадження не містять даних про те, що перебіг давності зупинявся або переривався.
Відповідно до аудіозапису судового засідання в суді апеляційної інстанції від 21 червня 2017 року, зафіксованого на технічному носії (прикріпленому до а.с. 44 т. 2), встановлено, що захисником ОСОБА_10 та ОСОБА_9 було заявлено клопотання про звільнення останнього від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та була з`ясована думка учасників кримінального провадження, а саме потерпілого, його представника та прокурора. Зафіксоване на аудіозаписі відображено й в журналі судового засідання (а.с. 47 т. 2).
Отже, висновок суду апеляційної інстанції про наявність обставин, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, є обґрунтованим. Встановивши зазначені обставини, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. 417 КПК скасував обвинувальний вирок щодо ОСОБА_9 та закрив кримінальне провадження.
Таким чином, під час апеляційного розгляду кримінального провадження істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Суд

ухвалив:
ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2017 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілого без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3