Справа № 366/1731/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/1059/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 18 14.09.2017

УХВАЛА
Іменем України
14 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 , за участю прокурора ОСОБА_6 , обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх захисника ОСОБА_9 розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 , в інтересах ОСОБА_7 на вирок Іванківського районного суду Київської області від 13 липня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Іванківського районного суду Київської області від 19.08.2015 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком 2 роки,

засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, ОСОБА_7 остаточно призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, зареєстровано та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Подільського районного суду м. Києва від 28.09.2015 року за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком 2 роки,

засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, ОСОБА_8 остаточно призначено покарання у виді 5 роки 6 місяців позбавлення волі.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Згідно вироку, 11 грудня 2016 року приблизно о 9 годині перебуваючи в будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_8 за попередньою змовою з ОСОБА_7 за пропозицією останнього, вирішили вчинити крадіжку радіаторів опалення з приміщення будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_10 .

З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 11 грудня 2016 року приблизно о 12 годині 30 хвилин прийшли до господарства АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_10 , де через вікно, проникли до будинку. Перебуваючи в будинку, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за допомогою сили рук виламали із системи опалення будинку чотири чугунні радіатори опалення на шість секцій кожен та чотири чугунні радіатори опалення на сім секцій кожен, вартістю 50 гривень за одну секцію, чим спричинили потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 2600 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду захисник ОСОБА_9 , в інтересах ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок змінити. На підставі ст. ст. 75, 76, 104 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що призначене остаточне покарання у виді реального позбавлення волі, є занадто суворим та таким, що не відповідає реальним обставинам справи та характеристиці обвинуваченого. Вважає, що Постанова Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р. не містить категоричної заборони щодо можливості повторного застосування ст. 75 КК України до осіб, які у період іспитового строку вчинили новий злочин. Н думку адвоката все залежить від фактичних обставин скоєного нового злочину, про це говорить і судова практика Верховного Суду України. Вказує, що ОСОБА_7 характеризується позитивно, фактично проживає один, працює, хоча і неофіційно, щиро розкаявся, матеріалу шкоду відшкодує, щиро та повно розказав про всі обставини скоєного, а тому реальна міра покарання є не справедливою.

Не погоджуючись з рішенням суду обвинувачений ОСОБА_8 також подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок змінити та застосувати до нього ст.ст. 75, 76 КК України.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі, є занадто суворим та таким, що не відповідає реальним обставинам справи та характеристиці обвинуваченого. Вважає, що Постанова Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р. не містить категоричної заборони щодо можливості повторного застосування ст. 75 КК України до осіб, які у період іспитового строку вчинили новий злочин, - все залежить від фактичних обставин скоєного нового злочину, про це говорить і судова практика Верховного Суду України. Вказує, що характеризується позитивно, працює, хоча і неофіційно, щиро розкаявся, матеріалу шкоду відшкодує, щиро та повно розказав про всі обставини скоєного, а тому реальна міра покарання є не справедливою.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, пояснення обвинувачених та їх захисника в підтримку поданих апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах поданих апеляційних скарг, обговоривши доводи скарг, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Винність ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інкримінованому злочині, підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження доказами, які наведені та оціненні належним чином у вироку, а саме потерпілого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_11 , , письмовими доказами, які були дослідженні судом першої інстанції, а також показами самих обвинувачених, які повністю визнали свою вину в скоєному щиро покаялись.

Кваліфікація дій обвинувачених за ч. 3 ст. 185 КК України є правильною і учасниками судового процесу не оспорюється.

Що ж стосується призначеного покарання то всупереч доводам обвинувачених та захисника ОСОБА_9 , судом першої інстанції в повній мірі враховано вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та призначено покарання, що є необхідним та достатнім для виправлення засуджених та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 судом враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, суспільну небезпеку кримінального правопорушення, дані що характеризують особу обвинувачених: їх вік, ставлення до скоєного, характеристики за місцем проживання.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 судом враховано, щире каяття, а обставиною, що обтяжує покарання враховано рецидив злочинів.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 судом враховано, щире каяття та вчинення злочину неповнолітнім, також прийнято до уваги відсутність обставин, що обтяжує покарання.

Крім того, судом було враховано, що ОСОБА_8 за місцем проживання характеризується позитивно, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, не працює, раніше судимий, вчинив злочин в період іспитового строку.

ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується посередньо, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, не працює та не навчається, раніше судимий, вчинив злочин в період іспитового строку.

Всупереч доводам апеляційних скарг, суд першої інстанції дотримався вимог ст.. 50, 65 КК України та призначив покарання необхідне та достатнє для виправлення обвинувачених.

Що стосується доводів про можливість застосування ст. 75 КК України, звільнення від відбування покарання з випробуванням, то суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до абз. 7 п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», у разі, коли особа була засуджена до арешту або позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (статті 75, 104 КК України) або була звільнена від відбування покарання умовно-достроково і в період іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м`які види покарання.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачено, що у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст.75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначити покарання за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

Обвинуваченим було роз`яснено, що у разі засудження особи за злочин, вчинений у період іспитового строку за попереднім вироком, визначеним у порядку статей 75, 79, 104 КК України, суд, має застосувати вимоги статті 71 КК України і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим як від покарання, призначеного за новий злочин, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Обвинувачені в суді апеляційної інстанції підтвердили, що знали про вимоги закону, однак над цим не задумувались.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вирок Іванківського районного суду Київської області від 13 липня2017 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України колегія суддів -
УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Вирок Іванківського районного суду Київської області від 13 липня 2017 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 засуджених за ч. 3 ст. 185 КК України залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_12

ОСОБА_4