Постанова

Іменем України
15 березня 2018 р.

м. Київ
Справа № 464/4437/14-к

Провадження № 51 595 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
виправданого ОСОБА_7 ,
його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянув в судовому засіданні кримінальні провадження, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань 02 квітня 2014 року за номерами 0000693, 0000694, 0000696 та об`єднані в одне кримінальне провадження за номером 0000693 щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Буянів Жидачівського району Львівської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Незнанів Кам`янка-Бузького району Львівської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,
за їх обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 185 ч. 3, ст.ст. 15 ч. 2, 185 ч. 3 КК України,
за касаційною скаргою прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, - ОСОБА_9 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2017 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_6 .
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 21 червня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік і на нього покладено відповідні обов`язки. Цим же вироком ОСОБА_6 виправдано за ст.ст. 15 ч. 2, 185 ч. 3 КК України.

Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 21 червня 2016 року ОСОБА_7 виправдано за ст. 185 ч. 3, ст.ст. 15 ч. 2, 185 ч. 3 КК України.

Вказаним вироком відмовлено у задоволенні цивільних позовів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 заявлених до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Прийнято рішення щодо речових доказів.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишено раніше обраний запобіжний захід у вигляді застави.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.
Так, ОСОБА_6 02 квітня 2014 року в період часу з 09.30 год. по 14.00 год. таємно за допомогою відмички проник до квартири АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_10 , звідки таємно викрав майно останньої, чим завдав їй матеріальну шкоду на суму 5 530 грн. 62 коп.
Крім цього, ОСОБА_6 02 квітня 2014 року в період часу з 09.30 год. по 14.00 год. повторно, таємно, за допомогою відмички проник в квартиру АДРЕСА_5 , яка належить ОСОБА_11 , звідки таємно викрав майно останнього, чим завдав йому матеріальну шкоду на загальну суму 28 783 грн. 20 коп.
Цим же вироком ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виправдано за пред`явленим їм обвинуваченням у вчиненні ними крадіжки чужого майна з квартири ОСОБА_12 , а також виправдано ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні крадіжок чужого майна з квартир ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , у зв`язку із недоведеністю їх участі у вчиненні цих крадіжок.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2017 року вирок Сихівського районного суду м. Львова від 21 червня 2016 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишено без зміни, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Вважає, що апеляційний суд порушив вимоги ст.ст. 418, 419 КПК України та не зазначив в ухвалі відповідей на усі доводи апеляційної скарги прокурора, зокрема щодо необґрунтованості вироку суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а також в частині застосування до ОСОБА_6 положень статті 75 КК України. Зазначає, що неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого злочину та його особі внаслідок м`якості є підставами для скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_6 .
Позиції учасників судового провадження
Прокурор в судовому засіданні вважав касаційну скаргу прокурора в частині м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК України обґрунтованою і просив її задовольнити в цій частині, а в іншій частині скарги щодо безпідставного виправдання ОСОБА_7 та ОСОБА_13 необґрунтованою.
Засуджений ОСОБА_6 , виправданий ОСОБА_7 та його захисник в судовому засіданні заперечували проти касаційної скарги прокурора, вважали касаційну скаргу безпідставною та просили залишити її без задоволення.
Мотиви Суду
Зі змісту положень ст.ст. 418 ч. 2, 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. Ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити короткий зміст доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, а також викладаються докази, що спростовують її доводи.
В порушення таких вимог процесуального закону суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , усіх доводів апеляційної скарги прокурора належним чином не перевірив та обґрунтування підстав, з яких частину з них залишив без задоволення, у своїй ухвалі не навів.
Так, зі змісту апеляційної скарги вбачається, що прокурор як на підстави для скасування вироку суду вказувала на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого ОСОБА_6 , істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а також невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Прокурор вказала на передчасність та помилковість вироку суду про щодо виправдання ОСОБА_7 та в частині виправдання ОСОБА_6 , а також на необґрунтованість застосування до останнього положень ст. 75 КК України. Зазначила, що судом першої інстанції не мотивовано, з яких підстав він відкидає докази обвинувачення, а обґрунтовує своє рішення лише на показаннях ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які заперечували проти висунутого обвинувачення. Обґрунтовувала свою позицію прокурор тим, що допитані судом свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 вказували, що, будучи працівниками управління карного розшуку ГУ МВС України у Львівській області, мали інформацію, що обвинувачені можуть вчиняти злочини і здійснювали відповідні заходи з метою перевірки такої інформації. Також вказані свідки зазначали, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 02 квітня 2014 року перед вчиненням злочинів зустрілись не випадково, їх дії були узгоджені, охоплювались єдиним умислом на заволодіння чужим майном, між ними була домовленість на вчинення крадіжок, визначено роль кожного, ОСОБА_7 залишався біля під`їзду будинку з метою попередження ОСОБА_6 у разі наближення сторонніх осіб. Проте зазначеним доказам суд належної оцінки не дав, хоча підстав не довіряти цим показанням свідків у рішенні не наведено. Таким чином, на думку прокурора, суд не мотивував, з яких підстав він відкинув такі докази обвинувачення, які в сукупності з іншими вказаними прокурором доказами підтверджують вину ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні ними інкримінованих їм злочинів. Вказаних обставин апеляційним судом належним чином перевірено не було та відповідей на усі доводи апеляційної скарги прокурора в ухвалі не зазначено.
Крім вказаного, прокурор зазначила в апеляційній скарзі про те, що місцевий суд в мотивувальній частині вироку при формулюванні обвинувачення ОСОБА_6 щодо епізоду крадіжки з проникненням в квартиру ОСОБА_10 не вказав такої кваліфікуючої ознаки кримінального правопорушення як повторність, хоча така була інкримінована органом досудового розслідування в обвинувальному акті. Апеляційний суд, хоч і зазначив такий довід апеляційної скарги прокурора, проте відповіді на нього не дав.
Також апеляційний суд не мотивував свій висновок щодо недопустимості рапорту від 02 квітня 2014 року оперуповноваженого УКР ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_14 , на який прокурор у своїй апеляційній скарзі вказувала як на важливий доказ підтвердження обставини того, що ОСОБА_6 і ОСОБА_7 діяли спільно. Зокрема, у вказаному рапорті зазначено, що працівниками УКР ГУ МВС України у Львівській області була отримана оперативна інформація про те, що ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_7 вчиняють крадіжки на території м. Львова, при цьому використовують автомобіль марки «Ауді» з номерами іноземної реєстрації, яким користується ОСОБА_6 .
Крім того, апеляційний суд, хоч і вказав на допущене судом першої інстанції порушення, в частині обґрунтування вироку недопустимим доказом у кримінальному провадженні, а саме - висновком трасологічної експертизи 5/481 від 25.04.2014 року, погодившись із апеляційною скаргою прокурора в цій частині, проте будь-якого рішення щодо виявленого порушення не прийняв, що відповідно до частини 1 статті 412 КПК України є істотним порушення вимог кримінального процесуального закону.
Щодо доводів касаційної скарги прокурора про необґрунтованість ухвали апеляційного суду в частині погодження із доцільністю та можливістю призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, то колегія суддів вважає їх також обґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Як вбачається з вироку, суд, призначаючи покарання ОСОБА_6 та звільняючи його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, послався на обставини справи, дані про особу засудженого та врахував обставини, що пом`якшують покарання.
Разом з тим, суд не звернув уваги на те, що при вирішенні зазначеного питання він має належним чином досліджувати і оцінювати всі обставини, які мають значення для справи. Зокрема, суд, застосовуючи ст. 75 КК України, в повній мірі не врахував тяжкість вчиненого злочину, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, дані про особу ОСОБА_6 , який раніше судимий та після звільнення з місць позбавлення волі не працевлаштувався, вчинив декілька епізодів тяжких кримінальних правопорушень проти власності. Вироком встановлено, що ОСОБА_6 неодноразово судимий, останній раз за вироком Франківського районного суду м. Львова від 27 березня 2014 року за ст.ст. 185 ч. 3, 263 ч. 1 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, після чого менше ніж через 1 місяць 02 квітня 2014 року вчинив новий злочин.
Суд апеляційної інстанції зазначені обставини належним чином не врахував, залишив поза увагою доводи прокурора щодо безпідставного застосування судом першої інстанції до ОСОБА_6 ст. 75 КК України,їх ретельно не перевірив, відповіді на них не дав, а прийняте рішення належним чином не мотивував.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що призначене засудженому ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК України не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі засудженого внаслідок м`якості.
Таким чином, апеляційний суд порушив вимоги ст. 419 КПК України при розгляді апеляційної скарги прокурора і дійшов передчасного висновку щодо законності вироку суду першої інстанції.
Отже, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, а також невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі засудженого внаслідок м`якості, що у відповідності з вимогами ст. 438 ч. 1 п.п. 1, 3 КПК України є підставами для скасування такого рішення. Такі доводи касаційної скарги прокурора є обґрунтованими, а тому його касаційна скарга з цих підстав підлягає задоволенню.
За таких обставин, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, а касаційна скарга прокурора - задоволенню частково. Інші доводи касаційної скарги підлягають перевірці та з`ясуванню при розгляді в суді апеляційної інстанції.
При новому розгляді в суді апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, перевірити інші доводи касаційної скарги прокурора щодо доведеності та обґрунтованості пред`явлено обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у повному обсязі, які аналогічні доводам апеляційної скарги прокурора, доводи касаційної скарги щодо невідповідності резолютивної частини вироку вимогам ст.ст. 373 ч. 1, 284 ч. 1 КПК України, а також доводи щодо необґрунтованості рішення судів в частині вирішення цивільних позовів та їх невмотивованості в цій частині, апеляційний розгляд здійснити відповідно до вимог КПК України та прийняти законне і обґрунтоване рішення, а, в разі підтвердження вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, у такому ж об`ємі обвинувачення, за яким його було засуджено, призначене йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України слід вважати м`яким.
Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, Суд

ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, - ОСОБА_9 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2017 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3