Сарненський районний суд
_________________________________________________
Справа № 572/298/18
Провадження № 1-кс/572/199/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2018 року м.Сарни

Слідчий суддя Сарненського районного суд Рівненської області

ОСОБА_1 , за участю секретаря - ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000112 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень передбачених ст..146, ч.2, ст. 152 ч.3 ст.153 ч.2 КК України, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, неодруженого, раніше не судимого,-

В С Т А Н О В И В:

До Сарненського районного суду Рівненської області надійшло клопотання слідчого СВ Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000112 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень передбачених ст..146, ч.2, ст. 152 ч.3, ст. 153 ч.2 КК України, ОСОБА_4 .

Згідно матеріалів клопотання, ОСОБА_4 , на території подвір`я за місцем проживання ОСОБА_7 , що в АДРЕСА_2 , за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , виманивши потерпілу ОСОБА_7 з будинку, незаконно позбавили волі останню затягнули та примусили її сісти до салону автомобіля марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за кермом якого очікував ОСОБА_9 , чим позбавили потерпілу можливості вільно пересуватись.

В подальшому, ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , спричинивши своїми діями моральні та фізичні страждання ОСОБА_7 , які виразилися у залякуванні її фізичною розправою та протиправного утримування останньої в салоні автомобіля марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , відвезли потерпілу до лісового масиву розташованого поблизу с. Чемерне Сарненського району.

Після цього, 31 січня 2018 року приблизно о 02 год., ОСОБА_4 , перебуваючи в лісовому масиві поблизу с. Чемерне Сарненського району Рівненської області, діючи умисно, групою осіб із ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , знаходячись в салоні автомобіля марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належному на праві користування ОСОБА_9 , з метою задоволення своєї статевої пристрасті, всупереч волі ОСОБА_7 та використовуючи її безпорадний стан, внаслідок залякувань закопати у підготовлену земляну яму, вступив з нею в статеві зносини природнім способом проти її волі.

Прокурором Сарненської місцевої прокуратури юристом 2 класу ОСОБА_3 , 05.01.2018 року вручено повідомлення про підозру

ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушеннях, передбачених ч.3 ст.152, ч.2 ст.146 КК України та 02.04.2018 року вручено повідомлення про підозру

ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушеннях, передбачених ч.2 ст.153 КК України .

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання з зазначених у ньому підстав.

Підозрюваний та його захисник заперечили проти задоволення клопотання, вказавши, що пред`явлена підозра не обґрунтована, не погоджуються з наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, просили обрати вид запобіжного заходу - домашній арешт.

Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали клопотання слідчий суддя приходить до наступного.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного, слідчий суддя враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування підозрюваного від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику.

Вирішуючи питання про законність тримання особи під вартою насамперед слідчий суддя має встановити чи існують підстави для «розумної підозри» щодо причетності підозрюваного до вчинення того злочину, в межах розслідування якого ставиться питання про його тримання під вартою.

Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (ст. 5) втілює основоположне право людини на захист від свавільного втручання держави у її право на свободу. Тому, у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення особи. З цього правила випливають два природних наслідки, що тягар доведення обставин, що свідчать на користь утримання під вартою, завжди несе сторона обвинувачення, а будь-які обставини, щодо доведеності яких або значення яких для вирішення питання про тримання під вартою або звільнення, залишається сумнів, мають тлумачитися на користь звільнення.

Роль слідчого судді при оцінці вказаних обставин полягає в перевірці істинних намірів та цілей, що стоять за позбавленням особи свободи, відповідності цих цілей та намірів вимогам закону, та, у випадку встановлення відсутності законних підстав для тримання особи під вартою - прийняття рішення про звільнення особи з-під варти.

Перевіряючи обґрунтованість підозри, слідчий суддя виходить з практики Європейського суду з прав людини, а саме: рішення «Нечипорук і Йонкало проти України», п. 175; «Cebotari v. Moldova», п. 48; «Fox, Campbell and Hartley v. the UK», n. 32, яка вказує на те, що слова «обґрунтована підозра» означають наявність фактів чи інформації, які могли би переконати стороннього об`єктивного спостерігача, що особа, можливо, вчинила злочин, та в даному випадку вважає, що дані, які вказують на обґрунтовану підозру, та навіть в сторонньої людини не можуть викликати розумних сумнівів, містяться в долучених в обґрунтування клопотання матеріалах.

У відповідності до ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.

Згідно ч.1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також наявність ризиків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 177 КПК України передбачено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

У відповідності до статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу

Наявність обґрунтованої підозри та ризиків у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, була підтверджена при винесені ухвали Сарненського районного суду Рівненської області від 10.02.2018 року при обранні запобіжного заходу тримання під вартою.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, інших даних.

Пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, щоб обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо доведено органами державної влади. Аргументи за і проти звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному здійсненню провадження, не мають прийматися абстрактно (in abstracto), а повинні підтверджуватися фактичними доказами. Небезпека того, що обвинувачений буде переховуватися, не може оцінюватися виключно за ступенем тяжкості ймовірного покарання. Вона має оцінюватися з урахуванням низки інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або зробити її настільки незначною, що вона не зможе обґрунтовувати досудове тримання під вартою (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі Бекчієв проти Молдови (Becciev v. Moldova).

Більше того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема «Харченко проти України», «Єлоев проти України», «Фельдман проти України») неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і органи досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави для продовження строку тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані.

Європейська комісія з прав людини у своєму рішенні за скаргою «Феррарі-Браво проти Італії» також зазначила, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, а саме встановлення реальних збитків та кваліфікуючих ознак, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Слідчий суддя не надає оцінку доказам з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення на даній стадії кримінального судочинства, слідчий суддя позбавлений можливості надати перевагу одним доказам перед іншими шляхом їх оцінки та аналізу в сукупності, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу. Питання щодо доведеності вини особи та правильності кваліфікації її дій у відповідності до закону про кримінальну відповідальність підлягають дослідженню при проведенні досудового розслідування та під час розгляду кримінального провадження по суті.

У разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні йому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років. Судом враховується вік та стан здоров`я підозрюваного, що не перешкоджає перебуванню у місці попереднього ув`язнення, визначеність сталих соціальних зв`язків за місцем реєстрації та проживання, відсутність постійної роботи, утриманців, сім`ї.

Продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зважаючи на його тривалість, не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, позбавляє можливості перешкодити інтересам правосуддя, зокрема, ухиленню від суду чи впливу на потерпілу або свідків.

Окрім цього, суд вважає, що на даний час, не надано доказів, які свідчать про достатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою для запобігання ризикам, зазначеним в ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України, які незначним чином зменшились, але продовжують існувати, лишаються дійсними та триваючими, а сукупність обставин справи, та загроза достатньо суворого покарання саме по собі детермінує та вказує на потенційність виникнення одного з ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а саме ухилення від суду чи належній процесуальній поведінці.

Вирішуючи клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя враховує певну суспільну небезпеку та суспільний резонанс кримінальних правопорушень, інкримінованих підозрюваному, так як вони сформульовані в повідомлені про підозру (вчинення підозрюваним зґвалтування, тобто статевих зносинах із застосуванням фізичного насильства та погрози його застосування), дані, що характеризують особу підозрюваного, його вік та стан здоров`я, сімейний стан, наявність постійного місця проживання, майновий стан, та приходить до висновку, що докази та обставини на які посилається прокурор у клопотанні, дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний ОСОБА_4 може негативно впливати на хід досудового розслідування та переховуватись від органів досудового розслідування чи незаконно впливати на потерпілу у кримінальному провадженні, особливо зважаючи на те, що потерпіла є сиротою, в соціальному контексті є особою слабо захищеною чи перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні іншим чином, а відтак, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_4 в подальшому при здійсненні досудового розслідування належить продовжувати утримувати під вартою.

Відтак, слідчий суддя вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не гарантуватиме та не забезпечуватиме запобігання вказаним ризикам та виконання підозрюваним процесуальних обов`язків.

Доводи сторони захисту вказаних висновків не спростовують та не можуть бути безумовними підставами для звільнення підозрюваного з-під варти, враховуючи також те, що суду не надано переконливих доказів на користь звільнення з-під варти.

У відповідності до положень ст. ст. 197, 199 КПК України, за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на непов`язаний з ізоляцією від суспільства, строк тримання підозрюваного під вартою може бути продовжено у разі неможливості закінчення досудового розслідування в частині доведеного обвинувачення у строки, встановлені ст. 219 КПК України.

Питання щодо доведеності вини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та правильності кваліфікації його дій слідчим суддею при розгляді клопотання не вирішувались, оскільки підлягають дослідженню при проведенні досудового розслідування та під час розгляду справи по суті.

Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає за необхідне продовжити строк застосованого запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_4 у виді тримання під вартою.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 184, 192-194, 196, 197, 395 КПК України,

У Х В А Л И В :

Клопотання про продовження застосування запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_4 задовольнити.

Продовжити для підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 запобіжній захід у виді тримання під вартою з утриманням в Рівненському слідчому ізоляторі до 05 травня 2018 року без визначення розміру застави на підставі ч.4 ст.183 КПК України.

Контроль за виконанням ухвали покласти на Сарненську місцеву прокуратуру.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до апеляційного суду Рівненської області протягом п`яти днів з дня її оголошення, а підозрюваним, який перебуває під вартою з моменту вручення копії судового рішення.

Слідчий суддя: