Єдиний унікальний номер 722/25/18
Номер провадження 1-в/722/9/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 січня 2018 року Сокирянський районний суд Чернівецької області в складі:

судді: ОСОБА_1

секретаря: ОСОБА_2

з участю прокурора: ОСОБА_3

представників виправної колонії: ОСОБА_4 , ОСОБА_5

засудженого: ОСОБА_6

та його захисника: ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кишинів Республіки Молдова, одруженого, маючого двох малолітніх дітей, про заміну невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді обмеження волі,

ВСТАНОВИВ:
Засуджений ОСОБА_6 звернувся в суд із вказаним вище клопотанням.

В судовому засіданні засуджений підтримав подане клопотання та просив його задовольнити посилаючись на те, що він під час відбування покарання працював на різних дільницях установи, здобув освіту та професію, діючих дисциплінарних стягнень не має, на даний час працевлаштований у виробничій майстерні, однак у зв`язку із відсутністю роботи, не працює. На даний час стан його здоров`я незадовільний.
Прокурор ОСОБА_8 та представник виправної колонії ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 заперечували вважаючи, що як поведінка так і праця останнього не були сумлінними, він не досяг необхідного ступеню виправлення, а тому заміна йому невідбутої частини покарання більш м`яким є передчасною.

Окрім цього, прокурор зазначив, що засуджений ОСОБА_6 байдуже відноситься до робити, про що свідчать довідки, видані відділом організації і нормування праці СВК та начальником виробництва установи.

Виконувач обов`язків начальника майстерні ДУ «СВК №67» ОСОБА_5 в судовому засіданні повідомив, що засуджений ОСОБА_6 після здобуття професії столяр будівельний був працевлаштований в деревообробному цеху, де періодично виконував змінні завдання. Проте, в грудні 2015 року, з лютого 2016 року по квітень 2016 року включно, не працював. З січня 2017 року деревообробний цех припинив свою роботу, у зв`язку з чим засудженого ОСОБА_6 було переведено до виробничої майстерні, де він відмовлявся виконувати поставлені перед ним обсяги робіт, зокрема із збиття дерев`яних ящиків. Засуджений ОСОБА_6 мав бажання працювати в якості верстатника деревообробних верстатів, проте, незважаючи на наявність у нього відповідної професії, таку роботу йому не могли надати, оскільки у нього відсутній виробничий стаж.

Окрім цього, представник колонії також зазначив, що на даний час виробнича майстерня не може забезпечити засуджених роботою, у зв`язку з її відсутністю.

Захисник засудженого ОСОБА_6 ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав клопотання та просив його задовольнити зазначивши, що засуджений діючих дисциплінарних стягнень немає, на даний час працює, від виконання робіт не ухиляється, стан його здоров`я незадовільний, а в установі відсутні можливості проведення його лікування.

Заслухавши думку всіх учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання та частково особову справу засудженого, суд приходить до висновку, що клопотання засудженого ОСОБА_6 підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 засуджений вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.08.2013 року за ч.2 ст.121, ч.4 ст.296, ч.1 ст.70 КК України до 09 років позбавлення волі. Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_6 відраховано з 10.07.2012 року.
Ухвалою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 16.02.2016 року, на підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України №838-VІІІ від 26.11.2015 року), у строк відбування покарання засудженому ОСОБА_6 зараховано строк його попереднього ув`язнення з 10.07.2012 року по 19.04.2015 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Відповідно, кінець строку відбування покарання засудженого ОСОБА_6 01.10.2018 року.

Згідно ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Таким чином, виходячи із вказаної норми кримінального закону, заміна засудженому невідбутої частини покарання більш м`яким, є правом, а не обов`язком суду.

Відповідно до п.2 ч.4 ст.82 КК України, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим не менше половини строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.

Станом на час розгляду судом клопотання, засуджений ОСОБА_6 відбув 08 років 03 місяці 21 день позбавлення волі, тобто більше половини строку покарання, призначеного судом. Невідбутий засудженим строк покарання у виді позбавлення волі, станом на час розгляду судом клопотання, становить 08 місяців 09 днів.

Відповідно до ч.3 ст.82 КК України, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений став на шлях виправлення.

Як вбачається з витягу з протоколу №5/2016 засідання комісії ДУ «Сокирянська ВК (№67)» від 03.03.2016 року, засудженому ОСОБА_6 відмовлено в клопотанні перед судом про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, як особі, яка не довела, що стала на шлях виправлення.
Суд не погоджується з таким висновком комісії, з огляду на таке.
Так, із досліджених судом матеріалів клопотання та особової справи засудженого ОСОБА_6 встановлено, що останній в місцях позбавлення волі перебуває з 10.07.2012 року.
За час перебування в слідчих ізоляторах м. Ізмаїл та м. Одеси, за порушення режиму утримання в двадцяти одному випадку притягувався до дисциплінарної відповідальності. Стягнення погашені у встановленому законом порядку. Заохочень не мав.

Міру покарання у виді позбавлення волі відбуває в державній установі «Сокирянська виправна колонія (№67)» з 25.07.2014 року. З часу прибуття до відділення по листопад 2014 року та з грудня 2014 року по березень 2015 року був працевлаштований в гірничому цеху №1 в якості вибірника-складальника стінового каменю. В листопаді 2014 року до оплачуваної суспільно-корисної праці не залучався. В березні 2015 року у зв`язку з розглядом кримінальної справи був етапований до СІЗО м. Одеси. В травні 2015 року повернувся до «СВК (№67)». З липня 2015 року по грудень 2016 року періодично залучався до праці в якості різноробочого деревообробного цеху. З грудня 2016 року по жовтень 2017 року, до будь-яких оплачуваних робіт не залучався. З жовтня 2017 року працевлаштований в якості різноробочого виробничої майстерні установи.
Відповідно до ч.1 ст.118 КВК України засуджені до позбавлення волі мають право працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Адміністрація зобов`язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею.
Отже, виходячи із вказаної норми закону, обов`язок щодо створення відповідних умов для праці та працевлаштування засудженого покладено виключно на адміністрацію установи виконання покарання.

Згідно заяви засудженого ОСОБА_6 за 2015 рік, яка міститься в матеріалах особової справи та пояснень представника колонії ОСОБА_5 встановлено, що засуджений ОСОБА_6 мав бажання бути працевлаштованим та виконувати роботи у відповідності із здобутою професією, проте адміністрацією установи не було створено для цього належних умов.
Доказів, які б свідчили про ухилення чи відмову засудженого ОСОБА_6 від виконання робіт в цілому, суду надано не було.
З наведених підстав, суд вважає необґрунтованими викладені в характеристиці та довідці в.о. начальника виробництва обставини щодо небажання засудженого працювати та відсутності його звернень до адміністрації з приводу працевлаштування, а також доводи прокурора про дані обставини.
Крім цього, суд вважає вказані обставини необґрунтованими і з підстав, визначених у ч.2 ст.4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, згідно якої ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю, окрім залучення до роботи, виконання якої зазвичай вимагається під час призначеного згідно з положеннями статті 5 цієї Конвенції тримання в умовах позбавлення свободи або під час умовного звільнення.
Так, у відповідності до ч.5 ст.118 КВК України, засуджений ОСОБА_6 в добровільному порядку брав участь у роботах з благоустрою установи без оплати праці.
З матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_6 також встановлено, що під час перебування в установі, за порушення вимог режиму відбування покарання він в чотирьох випадках притягувався до дисциплінарної відповідальності. Всі стягнення погашені у встановленому законом порядку. Не заохочувався.

У відношенні до персоналу установи тактовний. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, вживчивий, підтримує стосунки із засудженими різної спрямованості. Роботи з самообслуговування та благоустрою установи виконує неохоче та під контролем.
Вказані обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні письмовими документами, а саме: характеристикою засудженого ОСОБА_6 від 15.01.2018 року; довідкою про заохочення і стягнення засудженого ОСОБА_6 ; довідкою відділу організації та нормування праці СВК (№67) №15 від 12.01.2018 року.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», до обов`язків посадових і службових осіб установ виконання покарань входить реалізація законних прав та інтересів засуджених.
Згідно з п.11 розділу ІІІ Положення про відділення соціально-психологічної служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2300/5 від 04.11.2014 року, в обов`язки начальника відділення соціально-психологічної служби входить періодична оцінка ступеня виправлення засуджених.
Так, відповідно до наявної в особовій справі засудженого виписки з протоколу №1 засідання комісії відділення №1 з оцінки ступеню виправлення засуджених від 17.01.2017 року, комісією визначено оцінку ступеня виправлення засудженого ОСОБА_6 , станом на17.01.2017 року, як «дотримується вимог режиму відбування покарання».
Згідно ст.6 КВК України, виправлення засудженого процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами виправлення засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.
Частиною 2 ст.65 КВК України визначено, що активна участь засуджених у виховних заходах заохочується і враховується при визначенні ступеня їхнього виправлення.
Під час розгляду клопотання судом встановлено, що засуджений ОСОБА_6 заходи виховного характеру, які проводяться у відділенні відвідує, реагує на них посередньо.
Відбуваючи покарання, засуджений двічі реалізував програму диференційованого виховного впливу «Освіта» та «Професія», здобувши повну загальну середню освіту та спеціальність «столяр будівельний ІІ розряду» в навчальному центрі, який функціонує при установі.
Окрім цього, за зайняте ІІ місце в конкурсі фахової майстерності по даній спеціальності був відзначений почесною грамотою керівництвом навчального центру.
Згідно вимог ст.61 КК України, покарання у виді обмеження волі встановлюється особі на строк від одного до п`яти років і відбувається у кримінально-виконавчій установі відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці.
Враховуючи наведені вище вимоги кримінального закону та встановлені обставини в їх сукупності, із урахуванням особи засудженого ОСОБА_6 , суд приходить до висновку, що останній під час відбування покарання у виді позбавлення волі своєю поведінкою довів той факт, що він став на шлях виправлення, а тому заслуговує на заміну невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді обмеження волі в межах строків, установлених для даного виду покарання.
При цьому, суд вважає, що подальше відбування засудженим ОСОБА_6 даного більш м`якого виду покарання буде сприяти процесу позитивних змін, які відбуваються в його особистості, створить у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, а відповідно забезпечить свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства та повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

Керуючись ст.6, ч.2 ст.65 КВК України, ст.61, 82 КК України, п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26.04.2002 року, ст.ст. 537-539 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
Клопотання задовольнити.
Замінити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Кишинів Республіки Молдова, невідбуту ним частину покарання у виді 08 місяців 09 днів позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді 08 місяців 09 днів обмеження волі з триманням його у кримінально-виконавчій установі відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним нагляду з обов`язковим залученням до праці.
Направити засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для відбування покарання до кримінально-виконавчої установи в порядку, встановленому для засуджених до позбавлення волі.
Роз`яснити засудженому ОСОБА_6 , що у відповідності до вимог ч.6 ст.82 КК України, якщо особа, відбуваючи більш м`яке покарання, вчинить новий злочин, суд до покарання за знову вчинений злочин приєднує невідбуту частину більш м`якого покарання за правилами, передбачених у статях 71 і 72 КК України.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Чернівецької області протягом 7 днів з дня її оголошення шляхом подачі апеляції через Сокирянський районний суд Чернівецької області, а засудженим в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Суддя: