АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/2609/17-кГоловуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/789/25/18 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 січня 2018 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю прокурора - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого- ОСОБА_7 ,

представника потерпілих-цивільних позивачів - ОСОБА_8 ,

цивільних позивачів - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

при секретарі- ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі матеріали кримінального провадження № 11-кп/789/25/18 за апеляційними скаргами цивільних позивачів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Тернопільського міськрайонного суду від 10 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Долинська Кіровоградської області, зареєстрованого та проживаючого АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

в с т а н о в и л а:
Вказаним вироком ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.286 КК до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі п."д" ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного та додаткового покарання.

Стягнуто з ОСОБА_6 процесуальні витрати за проведення іженерно-транспортної експертизи в дохід держави.

Цивільний позов військового прокурора Тернопільського гарнізону західного регіону України підполковника юстиції ОСОБА_12 в інтересах фінансового управління Тернопільської міської ради до ОСОБА_6 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь фінансового управління Тернопільської міської ради 9525,55 гривень витрат на лікування потерпілого від злочину.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто на його користь з ОСОБА_6 150000 грн. грошововї компенчації на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто на її користь з ОСОБА_6 150000 гривень грошововї компенсації на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решта позовних вимог відмовлено.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до положень ст.100 КПК України.

За вироком суду, ОСОБА_6 25 листопада 2016 року о 07 год. 03 хв., керував технічно справним автомобілем «МERСEDES-BENZ-200» та без пасажирів рухався лівою смугою руху транспортного потоку просп. Злуки у м. Тернополі в напрямку від перехрестя з вул. Є.Коновальця до перехрестя з вул. 15 квітня.

Рухаючись у вказаному напрямку із швидкістю біля 60 км/год., водій ОСОБА_6 не був достатньо уважним, належно не стежив за дорожньою обстановкою та умовами і відповідно не реагував на їх зміну, чим порушив вимоги пунктів 1.5 ч. 1, 1.10 (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», і виконання їх вимог), 2.3 (б, д) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями, які зобов`язували його своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

При наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, що встановлений навпроти будинку №37, просп. Злуки, із зазначеною вище швидкістю, водій ОСОБА_6 , маючи об`єктивну можливість завчасно виявити пішохода ОСОБА_13 , який переходив проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переході, в напрямку зліва-направо по ходу руху автомобіля «МERСEDES-BENZ-200», відповідно до вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України, не зменшив швидкість руху керованого автомобіля та не зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом, щоб дати дорогу пішоходу, хоча мав таку технічну можливість, а продовжив рух у вказаному напрямку.

Внаслідок порушення вимог пунктів 1.5 ч. 1, 1.10, (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», і виконання їх вимог), 2.3 (б, д), 18.1 Правил дорожнього руху України, водій ОСОБА_6 не забезпечив безпеку дорожнього руху та в процесі руху виїхавши на нерегульований пішохідний перехід, що встановлений навпроти будинку №37, просп. Злуки у м. Тернополі, скоїв наїзд передньою правою частиною керованого автомобіля «MERCEDES-BENZ-200» на пішохода ОСОБА_13 , який переходив проїзну частину дороги просп. Злуки м. Тернополя по нерегульованому пішохідному переході.

У результаті наїзду транспортним засобом пішохід ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді: масивної травми тіла з переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що у своєму перебігу призвели до розвитку поліорганної недостатності та від яких настала його смерть 15 грудня 2016 року о 03 год. 00 хв., під час проходження стаціонарного лікування в відділенні анестезіології та інтенсивної терапії Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги.

У апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_10 просить вирок суду змінити в частині вирішення цивільного позову, задовольнивши повністю поданий нею цивільний позов про стягнення моральної шкоди у сумі 300000 грн. В обґрунтування доводів апеляції вказує на те, що судом не враховано всієї глибини перенесених неї фізичних та душевних страждань, повязаних з протиправним позбавленням життя обвинуваченим її чоловіка, який загунув внаслідок скоєного ним ДТП. Зокрема, вказує на те, що чоловік був годувальником їх сімї, на момент дорожньо-транспорної пригоди був особою працездатного віку та повністю забезпечував її з сином, який є інвалідом 2 групи та потребує особливого піклування зі сторони батька, до останнього борючись за його життя у звязку перебуванням потерпілого протягом 20 днів після ДТП на стаціонарному лікуванні вона зазнала особливих душевних страджань, стан її здоровя після його смерті значно погіршився, вона відчуває постійний душевний біль та фізичні страждання - запаморочення, нервові звиви, депресивні настрої, в звязку з якими вимушена приймати заспокійливі препарати. В неї зявились, утвердилась зневіра у життєвій та правій несправедливості, вимушено порушився життєвий ритм та погіршилась працездатність.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 просить вирок суду змінити в частині вирішення цивільного позову про стягнення грошової компенсації заподіяної йому моральної шкоди, яка полягала в душевних переживаннях пов"язаних зі смертю батька, на момент якої він був студентом, інвалідом 2 групи загального захворювання. На фоні смерті батька у нього погіршився стан здоровя, часто проявляються емоційні спалахи, дратівливість, біль, запаморочення, постійна тривога, нездатність зосередитись на основних життєвих питаннях, а тому просить повністю заддоолвьнити поданий ним цивільний позов про стягнення моральної шкоди у сумі 300000 грн.

Заслухавши доповідача, пояснення цивільних позивачів та їх представника, які підтримали подані апеляційні скарги з викладених у них мотивів, думку прокурора, який при вирішення спору покладається на думку суду, обвинуваченого та його захисника, які вважають вирок суду законним та обґрунтованим та просять залишити його без змін, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного .

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України за наведених у обвинувальному акті фактичних обставин кримінального провадження ґрунтуються на досліджених судом доказах і апелянтами не оскаржуються, а тому апеляційним судом відповідно до вимог ст. 404 КПК України не перевіряються.

Дії обвинуваченого судом вірно кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого ОСОБА_13 .

Покарання призначене у відповідності до вимог ст.ст.65-67 КК України, а звільнення від його відбування на підставі ЗУ Про застосування амністії в 2016 році відповідає вимогам закону та правомірність останнього сторонами не ставиться під сумнів.

Перевіряючи доводи, викладені в апеляційних скаргах потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в частині вирішення цивільного позову колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно пунктів 6, 7, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" із змінами та доповненнями, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП смертю потерпілого, за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір й укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов"язує одержувати його. Потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом зверенення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідлаьність (правові позиції ВСУ від 26 жовтня 2016р., у справі № 6-954цс16, від 20.01.2016 року у справі № 6-2808цс15).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам по собі факт порушення права (справи Войтенко проти України, Науменко проти України)

Вказана позиція є аналогічною і у вирішенні інших справ Європейського суду: рішення від 15 жовтня 2009 року у справі Антипенко проти Російської Федерації, постанова у справі від 14 лютого 2008 року Пшеничний проти Російської Федерації .

На думку колегії суддів визначаючи розмір грошового відшкодування з обвинуваченого на користь потерпілих моральної шкоди, суд не в повній мірі врахував глибину та характер пережитих ними душевних страждань, пов"язаних з протиправними діями обвинуваченого, істотністю вимушених змін у їх житті, які втратили турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність. А саме втрату годувальника, вимушеному порушенні життєвого ритму, а також необхідністю витрачати свій час на явку до слідчого в звязку з проведенням досудового розслідування, до суду під час розгляду кримінального провадження, значне порігшення їх здоров"я, що проявляється у депресивних настроях, повязаних зі смертю чоловіка, про що вони неодноразово наголошували у своїх поясненнях під час судового розгляду провадження та підтверджується дослідженими судом доказами.

Тому колегія суддів виходячи з вимог розумності та справедливості вважає, що суму стягнення з обвинуваченого на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_10 грошового відшкодування моральної шкоди слід збільшити з 150000 грн. до 200000 грн. кожному.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.408 КПК України суд змінює вирок у разі збільшення сум, які підлягають стягненню, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення та правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

За таких обставин, апеляційні скарги цивільних позивачів ОСОБА_10 та ОСОБА_9 підлягають до часткового задоволення , а вирок суду в частині стягнення цивільної шкоди -зміні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційні скарги цивільних позивачів ОСОБА_10 та ОСОБА_9 задовольнити частково, а вирок Тернопільського міськрайонного суду від 10 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_6 в частині стягнення моральної шкоди змінити.

Збільшити стягнення з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_9 розмір грошового відшкодування моральної шкоди до 200000 гривень .

Збільшити стягнення з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_10 розмір грошового відшкодування моральної шкоди до 200000 гривень .

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касацційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою - у цей же строк з часу отримання копії ухвали.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи
З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2