АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченої ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
представника потерпілого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва кримінальне провадження №0009715 від 06.11.2015 року по обвинуваченню,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українки, громадянки України, з середньою освітою, не працюючої, яка має на утриманні неповнолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ; проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК Україниза апеляційною скаргою потерпілого на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_6 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та їй призначено покарання у виді штрафу в розмірі 200 (двохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3 400,00 (три тисячі чотириста) гривень без позбавленням права керувати транспортними засобами.
Цим же вироком задоволено цивільний позов Дарницької прокуратури м. Києва і ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь Київської міської клінічної лікарні 16409 (шістнадцять тисяч чотириста дев`ять) гривень 76 копійок, та 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень на користь потерпілого ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також вирішено питання щодо стягнення з обвинуваченої процесуальних витрат за проведення експертиз.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 06.11.2015 року приблизно о 10 годині 00 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Hyundai Genesis», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною вул. Харківське шосе в м. Києві зі сторони вул. Вербицького в напрямку площі «Харківська», в порушення вимог п.п. 10.1, 16.6 ПДР України, на перехресті з вул. Вірменська в м. Києві проявила неуважність та під час виконання маневру лівого повороту, при зеленому сигналі основного світлофора, виїхала на зустрічну смугу руху, при цьому не переконалася, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок цього не надала дорогу транспортному засобу «ЗАЗ 110207», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався прямо в зустрічному напрямку проїзної частини вул. Харківське шосе та не мав технічної можливості уникнути зіткнення шляхом застосування екстреного гальмування.

Порушення зазначених вимог правил дорожнього руху водієм ОСОБА_6 знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме заподіянню водію автомобіля «ЗАЗ 110207», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, а саме: закритої травми правого стегна: уламкового перелому нижньої третини діафізу правої стегнової кістки зі зміщенням уламків; закритої травми правого колінного суглобу: уламкового перелому епіметадіафізу великогомілкової кістки зі зміщенням уламків, перелому голівки малогомілкової кістки зі зміщенням уламків.

На вирок суду потерпілий ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення в частині задоволення заявленого цивільного позову, просить змінити вирок Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року щодо ОСОБА_6 , задовольнити цивільний позов та стягнути з обвинуваченої ОСОБА_6 завдану матеріальну шкоду у розмірі 40397 (сорок тисяч триста дев`яності сім) грн. 59 коп., а в іншій частині залишити оскаржуваний вирок без зміни.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог вказує на положення п.6 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» та п.4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», згідно з якими, при розгляді кримінальної справи суд зобов`язаний на основі всебічного, повного й об`єктивного дослідження обставин справи з`ясувати характер і розмір матеріальної шкоди, заподіяної злочином, а розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Крім того зазначає, що відповідно до п.14 Пленуму ВСУ №3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином і стягнення безпідставно нажитого майна», суд у своєму вироку має навести мотиви прийнятого рішення щодо задоволення чи відхилення цивільного позову або про покладення на засудженого обов`язку відшкодувати шкоду, зазначивши, якою дією чи бездіяльністю її заподіяно, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, що підлягають стягненню, вказати матеріальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов.

Вважає, що суд першої інстанції при вирішені цивільного позову, не взяв до уваги всі наявні в матеріалах справи докази, що були надані стороною цивільного позивача, так як в мотивувальній частині рішення суду відсутня вказівка на ці докази, у зв`язку з чим оскаржуваний вирок містить в собі невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, так як загальна сума матеріальної шкоди завданої здоров`ю потерпілого внаслідок дій обвинуваченої ОСОБА_6 становить 52 111 грн. 00 коп. (п`ятдесят дві тисячі сто одинадцять гривень), однак, судом взято до уваги, тільки те, що обвинуваченою було відшкодовано 29000 грн. (двадцять дев`ять тисяч) грн. 00 коп. на підтвердження чого в матеріалах справи міститься відповідна розписка від 12.11.2015 року, в якій чітко зазначено, що 29000 грн. є частковою компенсацію витрат на медичне лікування, оскільки в подальшому, починаючи з 15.11.2015 року, з метою проведення другого хірургічного втручання та встановлення титанової пластини в місці другого перелому, було витрачено додатково 23111 (двадцять три тисячі сто одинадцять) грн. 59 коп. на медикаментозні засоби та титанову пластину, що в повній мірі підтверджується наявними у справі платіжними документами.

При цьому апелянт вказує, що розмір матеріальної шкоди зазначений в цивільному позові, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, становить 40397 (сорок тисяч триста дев`яності сім) грн. 59 коп., з них: матеріальна шкода завдана здоров`ю цивільного позивача та невідшкодована обвинуваченою ОСОБА_6 23111 (двадцять три тисячі сто одинадцять) грн. 59 коп., матеріальна шкода завдана майну цивільного позивача становить 17 286 (сімнадцять тисяч двісті вісімдесят шість) грн. 03 коп. (в тому числі «витрати на складання звіту про вартість збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу - 1000 грн.). При цьому звертає увагу, що вказаний розмір матеріальної шкоди зазначений вже з урахування відшкодованої суми в розмірі 29000 (двадцять дев`ять тисяч) грн. 00 коп.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника потерпілого ОСОБА_8 на підтримку доводів апеляційної скарги; пояснення обвинуваченої, її захисника та прокурора, які заперечували проти поданої апеляційної скарги потерпілого, посилаючись на законність і обґрунтованість вироку в частині вирішення цивільного позову; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченої; перевіривши матеріали кримінального провадження №0009715 та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілого підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Враховуючи, що фактичні обставини справи та кваліфікація дій обвинуваченої ОСОБА_6 учасниками кримінального провадження не оспорювалися і докази щодо них, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, у відповідності з вимогами ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

Переглядаючи судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги потерпілого, підтриманої його представником ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду даного кримінального провадження, колегія суддів вважає, що вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 підлягає зміні.

Такого висновку колегія суддів дійшла на підставі наявних в матеріалах провадження доказів на підтвердження матеріальних витрат понесених потерпілим в результаті шкоди заподіяної його здоров`ю та майну останнього, завданої джерелом підвищеної небезпеки в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яким суд першої інстанції не дав належної оцінки.

Згідно пункту 4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Проте, суд першої інстанції при розгляді заявленого потерпілим цивільного позову, без наведення відповідного розрахунку безпідставно зазначив у вироку, що розмір матеріальної шкоди заподіяної здоров`ю потерпілого підтверджується на суму 23111 грн., а тому з урахуванням тієї обставини, що згідно розписки обвинувачена ОСОБА_6 відшкодувала потерпілому 29000 грн., суд не знайшов підстав для задоволення цивільного позову по відшкодуванню матеріальної шкоди потерпілому. Також суд безпідставно зазначив, що не підлягає стягненню і вартість збитків по відшкодуванню пошкодженого в результаті дорожньо- транспортної пригоди автомобіля потерпілого згідно звіту № 42/02/16 від 09.02.2016 року, оскільки вказаний звіт не підтверджує понесення таких витрат потерпілим.
В матеріалах провадження наявні платіжні документи на підтвердження витрат понесених потерпілим ОСОБА_9 на лікування в результаті шкоди заподіяної його здоров`ю на суму 40189 грн. 30 коп. (а.с. 62-66, 186-188).

Крім того, вартість збитку нанесеного потерпілому як власнику пошкодженого транспортного засобу - автомобілю ЗАЗ 110207 д.н.з. НОМЕР_2 згідно звіту № 42/02/16 від 09.02.2016 року складає - 16286 грн.03 коп. (а.с. 34-39) та 1000 грн. вартість послуг по складанню вказаного звіту (а.с.66).

Вирішуючи питання яка саме сума підлягає стягненню з обвинуваченої ОСОБА_6 на відшкодування заподіяної шкоди потерпілому ОСОБА_9 , колегія суддів виходить з наступного розрахунку: 40189,30 грн. витрати понесені потерпілим на його лікування (а.с.62-66,186-188) + 16286,03 грн. вартість витрат на ремонт автомобіля (а.с.34-39) + 1000 грн. вартість послуг по складанню звіту
№ 42/02/16 від 09.02.2016 року (а.с.66) за мінусом суми 29000 грн., яка згідно розписки (а.с. 196) була виплачена обвинуваченою ОСОБА_6 на відшкодування заподіяної потерпілому матеріальної шкоди, а відтак відшкодуванню підлягає сума 28475 грн. 33 коп.

Таким чином, вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову підлягає зміні та стягненню з обвинуваченої ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_9 - 28475 грн. 33 коп. на відшкодування матеріальної шкоди завданої потерпілому джерелом підвищеної небезпеки.

Доводи апеляційної скарги потерпілого про те, що сума 29000 грн., яка підтверджується розпискою від 12.11.2015 року була виплачена потерпілому в рахунок витрат понесених ним під час першого хірургічного втручання, згідно товарних і фіскальних чеків, оригінали яких були передані обвинуваченій ОСОБА_6 , а тому зазначена в цій розписці сума не повинна враховуватись при відшкодуванні витрат понесених ним під час другого хірургічного втручання, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки обвинувачена заперечувала цю обставину, а у вказаній розписці на суму 29000 грн., яка знаходиться в матеріалах кримінального провадження, не зазначено за яке саме лікування і за які понесені потерпілим витрати обвинувачена передала його дружині вказану суму, тим більше, що доказів на підтвердження понесених ним витрат на суму 29000 грн.
потерпілий суду не надав.

Під час апеляціцйного розгляду справи обвинувачена ОСОБА_6 заявила клопотання про застосування щодо неї Закону України «Про амністію у 2016 році у зв`язку з тим, що має на утриманні неповнолітню дитину 11.08.2007 року та звільнити її від відбування покарання призначеного вироком Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року.

Як вбачається з копії свідоцтва про народження дитини (а.с.234) обвинувачена ОСОБА_6 є матір`ю ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно якого вона на день набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» згідно довідки служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 06.11.2017 року № М-1017-283 (а.с. 235) не позбавлена батьківських прав, а тому її клопотання підлягає задоволенню, оскільки вона є суб`єктом цього Закону і на підставі п. «в» ст. 1 підлягає звільненню від відбування покарання призначеного цим вироком.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року, відносно обвинуваченої ОСОБА_6 змінити в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 та стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_9 - 28475 грн. 33 коп. на відшкодування матеріальної шкоди.

Звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання призначеного вироком Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року на підставі пункту «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

В решті вирок суду залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3