Провадження № 1-в/331/39/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«13» березня 2018 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

засудженого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

представника СІЗО ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі заяву адвоката ОСОБА_5 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відносно засудженого

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Василівка Запорізької області, громадянина України, освіта - професійно-технічна, сімейний стан не одружений, дітей на утриманні не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;

засудженого вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2012 року за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 289 КК України до 13 років позбавлення волі з конфіскацією майна, ухвалою колегії суддів палати по кримінальним справам Апеляційного суду Запорізької області від 02.04.2013 року вказаний вирок в частині призначеного покарання змінений, призначено остаточне покарання у вигляді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна,

ВСТАНОВИВ:
Захисник ОСОБА_5 звернулась до суду з заявою про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_4 . Заява обґрунтована тим, що засуджений ОСОБА_4 відбув більше 2/3 строку покарання, за період відбування покарання стягнень не має, дотримується встановлених правил поведінки та розпорядку дня, характеризується позитивно, довів своє виправлення, після звільнення може бути працевлаштованим на посаду монтажника вікон та дверей до фізичної особи - підприємця.

Засуджений ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав заяву в повному обсязі за викладеними вище мотивами та обґрунтуванням, просив її задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви, пославшись на те, що з часу попередньої відмови в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким відносно ОСОБА_4 ще не минув передбачений законом строк.

В судовому засіданні представник адміністрації Запорізького слідчого ізолятора висловив думку щодо відсутності підстав для задоволення заяви, посилаючись на те, що засуджений ОСОБА_4 не відбуває покарання в Запорізькому СІЗО.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників судового процесу, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2012 року ОСОБА_4 засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 289 КК України та призначено покарання у вигляді 13 років позбавлення волі з конфіскацією майна, ухвалою колегії суддів палати по кримінальним справам Апеляційного суду Запорізької області від 02.04.2013 року вказаний вирок в частині призначеного покарання змінений, призначено остаточне покарання у вигляді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

За вказаним вироком ОСОБА_4 відбував покарання в Ладижинській ВК-39 Вінницької області.

21 грудня 2015 року ОСОБА_4 прибув до ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.10.2015 року про закриття кримінального провадження № 0000024 та ознайомлення з матеріалами цього провадження.

Згідно відомостей, наданих Запорізьким слідчим ізолятором, ОСОБА_4 залишений в Запорізькому СІЗО згідно ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.03.2016 року у зв`язку із розглядом заяви останнього про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

З огляду на системний аналіз положень статей 537, 539 КПК України, в частині віднесення вирішення під час виконання вироків окремих питань до певного суду, питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, має вирішуватися місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання (п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України).

Разом з тим, із загального аналізу питань, які можуть вирішувати наведені суди вбачається, що в разі, якщо таке питання стає під час відбування особою покарання, пов`язаного з позбавленням волі, клопотання подається саме до суду в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває таке покарання.

З листа начальника Запорізького СІЗО вбачається, що ОСОБА_4 станом на сьогоднішній день залишений в Запорізькому СІЗО до прийняття рішення в іншому кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 90 КВК України у порядку, встановленому КПК України, засуджений у разі необхідності провадження слідчих дій у кримінальному провадженні про кримінальне правопорушення, вчинене іншою особою або цією ж особою, за яке вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді може бути тимчасово залишений у слідчому ізоляторі.

Таким чином, перебування засудженого ОСОБА_4 в слідчому ізоляторі на час звернення із заявою є не його попереднім ув`язненням, а тимчасовим залишенням в слідчому ізоляторі під час відбування покарання у вигляді позбавлення волі.

З огляду на наведене, суд не погоджується з думкою представника Запорізького СІЗО про те, що засуджений ОСОБА_4 не відбуває покарання в Запорізькому СІЗО, а тому не має права звернення до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя із відповідною заявою, оскільки захисник ОСОБА_5 звернулась до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, як до належного суду, на території якого розташована установа, в якій ОСОБА_4 залишений, будучи засудженим до покарання у вигляді позбавлення волі.

Разом з тим, відповідно до положень ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, а також після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 154 КВК України, у разі відмови суду щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким повторне подання в цьому питанні щодо осіб, засуджених за тяжкі і особливо тяжкі злочини до позбавлення волі на строк не менше п`яти років, може бути внесено не раніше як через один рік з дня винесення постанови про відмову, а щодо засуджених за інші злочини та неповнолітніх засуджених - не раніше як через шість місяців.

Аналогічні положення закріплені у ч. 7 ст. 539 КПК України.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.07.2017 року засудженому ОСОБА_4 замінена невідбута частина покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2012 року більш м`яким покаранням у вигляді виправних робіт з відрахуванням на користь держави 20 % заробітку щомісячно.

Проте, ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області від 28.09.2017 року ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.07.2017 року про заміну засудженому ОСОБА_4 невідбутої частини покарання більш м`яким скасовано. Клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну йому невідбутої частини основного покарання у виді позбавлення волі, призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжі від 08.11.2012 року більш м`яким залишено без задоволення.

Враховуючи, що з часу винесення ухвали про відмову в задоволенні клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким минуло менше року, у задоволенні клопотання слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 81 КК України, ст. ст. 537, 539 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
У задоволенні заяви адвоката ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відносно засудженого ОСОБА_4 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області шляхом подачі через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя апеляційної скарги протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1