Справа № 367/8061/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/152/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 55 07.02.2018

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю:
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора військової прокуратури Київського гарнізону на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 20 грудня 2017 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000196 по обвинуваченню ОСОБА_7 за підозрою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 414, ч. 1 ст. 263 КК України, повернуто прокурору,-
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 20 грудня 2017 року, обвинувальний акт з додатками у кримінальному №0000196 по обвинуваченню ОСОБА_7 за підозрою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 414, ч. 1 ст. 263 КК України, повернуто прокурору для виконання вимог ст. 291 КПК України.

Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки не містить зрозумілого формулювання обвинувачення та містить суперечності. ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні двох злочинів, передбачених ч. 2 ст. 414 КК України та ч. 1 ст. 263 КК України. Однак, при викладенні обставин кримінального правопорушення і їх кваліфікації не зазначено які саме дії підпадають під ознаки кожного з правопорушень. Ні при викладенні обставин кримінального правопорушення, ні при викладенні обвинувачення не зазначено в який спосіб ОСОБА_7 придбав гранату та в якому місці її зберігав. Також обвинувальний акт містить твердження, що ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 414 та ч. 1 ст. 263 КК України, що порушує презумпцію невинуватості обвинуваченого і виходить за межі повноважень сторони обвинувачення, оскільки таке право має лише суд, ухвалюючи обвинувальний вирок. Суд першої інстанції вказує, що ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що придбав гранату, бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, але не вказано яких саме наслідків він бажав.

Допущені порушення, на думку суду, свідчать про невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, а тому він підлягає поверненню прокурору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням прокурор військової прокуратури Київського гарнізону подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

На думку прокурора ухвала суду є необґрунтованою, невмотивованою та не ґрунтується на нормах Кримінального процесуального кодексу України, а також не відповідає фактичним обставинам, винесена з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню.

Стверджує, що не відповідає дійсності твердження суду першої інстанції, про не зазначення у обвинувальному акті дій обвинуваченого, які підпадають під ознаки кожного з інкримінованих кримінальних правопорушень, оскільки у формулюванні обвинувачення окремо розмежовано які саме дії ОСОБА_7 утворюють склад злочинів, передбачених ч. 2 ст. 414 та ч. 1 ст. 263 КК України.

Вказує, що суд вдався до припущень, стверджуючи, що ні при викладені обставин кримінального правопорушення, ні при викладені обвинувачення не зазначено в який спосіб ОСОБА_7 придбав гранату та в якому саме місці її зберігав. В обвинувальному акті вказано, що ОСОБА_7 у невстановлені досудовим розслідуванням дату, час та місці придбав, без передбаченого законом дозволу споряджену ручку осколкову гранату Ф-1, яку до 23.09.2017 зберігав без передбаченого законом дозволу у визначеному ним місці.

Вважає, що суд першої інстанції,всупереч вимогам КПК України, вдався до аналізу та встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення під час підготовчого судового засідання, вийшовши за межі своїх повноважень.

Також, на думку прокурора не може бути підставою для повернення обвинувального акту твердження, про вчинення особою кримінальних правопорушень, яке начебто порушує презумпції невинуватості обвинуваченого і виходить за межі повноважень сторони обвинувачення, оскільки при цьому жодним чином не порушуються права обвинуваченого на захист та на справедливий суд, закріплені у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора в підтримку вимог та доводів апеляційної скарги, думку обвинуваченого, який заперечував проти її задоволення, вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи і вимоги апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про існування підстав для задоволення вимог апеляційної скарги прокурора, виходячи із наступного.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 3 КПК України визначено обвинувачення як твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Процесуальне рішення, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування є обвинувальний акт, яким має відповідати вимогам ст. 291 КПК України, зокрема: містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, яке повинно містити посилання на обставини, які у відповідності до положень ст. 91 КПК України входять до предмету доказування, це подія злочину, форма вини, мотив і мета вчинення злочину, вид і розмір шкоди, завданої злочином.

На думку колегії, обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 414, ч. 1 ст. 263 КК України відповідає вказаним вимогам кримінального процесуального законодавства.

Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції обґрунтував своє рішення про повернення обвинувального акту прокурору тим, що він не містить у собі належним чином сформульованого, зрозумілого обвинувачення та містить протиріччя, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні двох злочинів, передбачених ч. 2 ст. 414 КК України та ч. 1 ст. 263 КК України. Однак, при викладенні обставин кримінального правопорушення і їх кваліфікації не зазначено які саме дії підпадають під ознаки кожного з правопорушень.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, вважаючи рішення про повернення обвинувального акту прокурору передчасним, оскільки обвинувачення, сформульовано окремо по кожній статі, за якою воно пред`являлося ОСОБА_7 .

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції зазначив, що обвинувальний акт не містить формулювання обвинувачення, оскільки після викладу фактичних обставин справи мається посилання на те, що обвинувачений своїми діями вже вчинив злочини, передбачені ч. 2 ст. 414, ч. 1 ст. 263 КК України, і таким чином порушено забезпечення презумпції невинуватості особи обвинувачення без доведеності його вини.
Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, тощо. Що і було встановлено органами досудового розслідування та викладено в обвинувальному акті.

Складаючи обвинувальний акт, органи досудового розслідування висувають особі обвинувачення у вчиненні злочину, чим і завершується досудове розслідування, а тому робити висновки про порушення забезпечення принципу презумпції невинуватості особи на даній стадії, колегією суддів розцінюється як юридичний нігілізм, що суперечить природі обвинувального акту. Процесуальним документом, який завершує діяльність суду першої інстанції та встановлює невинуватість або винуватість особи, призначаючи йому покарання або звільняючи його від покарання, є вирок, і ставитися питання про презумпцію невинуватості особи доречніше не на стадії складання обвинувального акту та перевірки його на відповідність ст. 291 КПК України, а при дослідженні та оцінці доказів судом, що не є завданням підготовчого судового засідання.
Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції, на думку колегії, суперечить матеріалам провадження, оскільки обвинувальний акт відповідає положенню ст. 291 КПУ України і підстав для застосування п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, колегія суддів не вбачає.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора задовольнити, ухвалу суду першої інстанції - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для виконання вимог ст.ст. 314-315 КПК України.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 20 грудня 2017 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000196 по обвинуваченню ОСОБА_7 за підозрою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 414, ч. 1 ст. 263 КК України, повернуто прокурору скасувати.
Ухвалити нову ухвалу, якою призначити новий розгляд в суді першої інстанції із стадії підготовчого судового засідання.
Головуючий:
Судді: