АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/5357/2017 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 21 червня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 21.06.2017 року задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУ НП у м. Києві ОСОБА_7 , погоджене з прокурором відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_8 та накладено арешт на майно, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_6 , а саме на: квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно ухвали, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність правових підстав для накладення арешту на майно з метою запобігання можливості знищення, користування та його відчуження, яке відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, оскільки є достатні підстави вважати, що воно було безпосереднім об`єктом кримінально протиправних дій.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, власник майна на яке накладено арешт ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про поновлення строку апеляційного оскарження та посилаючись на порушення слідчим суддею вимог кримінального процесуального закону, просить її скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого.

В обґрунтування поважності пропущення строку на апеляційне оскарження зазначає, що розгляд клопотання слідчого був здійснений без його повідомлення та участі в судовому засіданні, копію оскаржуваної ухвали він отримав лише 02.10.2017 року.

Мотивуючи апеляційні вимоги зазначає, що ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 21.06.2017 року є необґрунтованою та постановлена з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, оскільки матеріали кримінального провадження № 0001016, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.01.2015 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1. ст. 358, ч.4. ст.358, ч.3 ст.190, ч.4. ст. 190 КК України не містять відомостей щодо повідомленої будь-кому підозри та доказів того, що дана квартира набута незаконним способом, внаслідок вчинення шахрайських дій.
Також, посилається на відсутність у оскаржуваній ухвалі правових підстав та мети для накладення арешту на нележне йому майно.

Крім цього власник майна стверджує, що згідно відомостей Державного реєстру речових прав, квартира АДРЕСА_1 належить йому на праві власності згідно договору купівлі продажу квартири від 10.02.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського округу ОСОБА_9 , який зареєстровано у відповідному реєстрі № 81.

Прокурор у кримінальному провадженні та особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_6 в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про причини своєї неявки не повідомили. За таких обставин в силу положень ч. 2 ст. 466 КПК України, згідно якої неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду заяви і перегляду судового рішення, колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутності процесуального керівника та апелянта.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно частини 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, клопотання слідчого про арешт майна було розглянуто слідчим суддею без повідомлення та участі власника майна. Копія ухвали на адресу ОСОБА_6 не направлялася, була отримана ним, як зазначає скаржник 02.10.2017 року, а відтак в силу положень ст. 395 КПК України, строк на апеляційне оскарження не пропущено.
Що стосується безпосередньо апеляційної скарги, то слід звернути увагу на такі обставини.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції СУ ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0001016, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 січня 2015 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. З ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України.

Органом досудового розслідування зазначено, що невстановлені особи в місті Києві, діючи за попередньою змовою, умисно, з корисливих мотивів, вдалися до обману та підробили офіційні документи, такі як паспорта громадян України, свідоцтва про право власності, довідки житлово-експлуатаційних організацій, довідки з БТІ, договори купівлі-продажу та договори дарування тощо, з використанням яких здійснили ряд незаконних правочинів, спрямованих на набуття та відчуження права власності на об`єкти нерухомого майна, серед яких кв. АДРЕСА_1 , в результаті чого шляхом обману, незаконно заволоділи правом власності на нерухомість та заподіяли матеріальної шкоди в особливо великих розмірах.

Відповідно до інформаційної довідки, отриманої з Державного реєстру речових право на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_6

19.06.2017 року старший слідчий СУ ГУ НП у м. Києві ОСОБА_7 , за погодженням з прокурором відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_8 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_6 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

21.06.2017 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва клопотання слідчого було задоволено.

Задовольняючи дане клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0001016, слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав пояснення слідчого ОСОБА_7 , дослідивши матеріали, додані до клопотання, прийшов до висновку, що існують достатні правові підстави для накладення арешту на квартиру, з огляду на те, що вказане нерухоме майно відповідає ознакам речових доказів, було об`єктом кримінально-протиправних дій, а відтак існує необхідність у накладенні арешту на вказане майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням слідчого судді з огляду на такі обставини.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається з матеріалів, наданих слідчим до клопотання, кримінальне провадження № 0001016 здійснюється за фактом незаконноговідчуження невстановленими особами об`єктів нерухомого майна, зокрема, квартири АДРЕСА_1 .

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси ОСОБА_6 , оскільки за викладених у клопотанні та доданих до нього матеріалах обставинах існує сумнів щодо добросовісного набуття права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна. Крім того слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінюватидокази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на квартиру АДРЕСА_1 . з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на належну на праві власності ОСОБА_6 квартиру, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності і співмірності, а тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав, мети накладення арешту та доказів того, що дана квартира набута незаконним способом, внаслідок вчинення шахрайських дій, колегія суддів до уваги не приймає.

Також, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині відсутності повідомленої будь-кому у кримінальному провадженні підозри, оскільки арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не виявлено.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтвердженні достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 21.06.2017 року задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУ НП у м. Києві старшого лейтенанта поліції ОСОБА_7 , погоджене з прокурором відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_8 та накладено арешт на майно, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_6 - квартиру АДРЕСА_1 ., залишити без змін, а апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4