АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва матеріали кримінальних проваджень №0000049 від 06 січня 2015 року та № 0000274 від 06 листопада 2015 року відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.187 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Києва, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,

за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні та адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року,

за участю сторін у кримінальному провадженні:

прокурора ОСОБА_11

захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10

законних представників

неповнолітніх обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15

потерпілого ОСОБА_16 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 роки не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього, передбачені ст.76 КК України, обов`язки.
ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 роки не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього, передбачені ст.76 КК України, обов`язки.
ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 роки не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього, передбачені ст.76 КК України, обов`язки.
Запобіжні заходи обвинуваченим до набрання вироком законної сили залишено без змін: обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у виді домашнього арешту в певний час доби, обвинуваченому ОСОБА_9 у виді особистого зобов`язання.

Вирішено питання речових доказів та стягнення судового збору.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_9 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.
В обґрунтування своїх вимог вказує на допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Зазначає, що в діях ОСОБА_9 відсутній склад кримінального правопорушення, оскільки він не вчиняв злочину та жодним чином до нього не причетний.

Вважає невірним висновок суду про вчинення ОСОБА_9 злочину за попередньою змовою, оскільки відповідно до змісту ч. 2 ст. 28 КК України, ОСОБА_9 повинен був надати власну згоду на вчинення злочину. Сам по собі факт, що ОСОБА_9 побіг разом з усіма до потерпілого, на думку захисника, не свідчить про те, що він надав згоду на вчинення злочину.
Зазначає, що матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_9 не вчиняв жодних протиправних дій щодо ОСОБА_17 , що підтверджує і сам потерпілий.
Крім того вважає, що судом не враховано те, що в діях ОСОБА_9 не вбачається будь-яка узгодженість, якої він досяг з іншими засудженими, оскільки, як зазначалося, про відібрання грошей та телефону у потерпілого не було жодних домовленостей між засудженими, а відтак і спільного умислу.
Той факт, що відповідно до показань потерпілого ОСОБА_17 , підзахисний ОСОБА_9 спостерігав за обстановкою під час вчинення іншими особами злочину проти потерпілого, не є належним доказом вини ОСОБА_9 , оскільки потерпілий не міг знати участі кожного із засуджених в момент вчинення злочину.
Вважає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про наявність у діях ОСОБА_9 умислу на заволодіння майном потерпілого, відсутність якого виключає вину ОСОБА_9 у вчиненні злочину.
Прокурор в поданій апеляційній скарзі просить вирок суду відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 скасувати у зв`язку з порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок яким:
ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі;
ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначити покарання, з застосуванням ст. 69 КК України, у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;
ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186. ч. 2 ст. 187 КК України та призначити покарання - за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 187 КК України у вигляді 7 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України призначити остаточне покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді 7 років позбавлення волі.
В обгрунтування своїх доводів зазначає, що висновок суду про відсутність в діях обвинувачених складу інкримінованого їм злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, не грунтується на належній оцінці всіх доказів, обсягу дій обвинувачених та доводів потерпілого. Судом не в повній мірі досліджені фактичні обставини, з`ясування яких може мати місце для правильного вирішення справи та кваліфікації злочинних дій усіх співучасників.
Вказує на те, що при перекваліфікації злочинних дій ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 на ч. 2 ст. 186 КК України, надавши оцінку усім доказам у кримінальному провадженні щодо характеру, мотиву, послідовності і узгодженості дій обвинувачених, обстановки в момент скоєння злочину, та не врахувавши висновки Верховного Суду України, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», суд дійшов необгрунтованого висновку, що дії обвинувачених були заздалегідь не обумовлені та не спрямовані на здійснення розбійного нападу за попередньою змовою групою осіб.
Крім того зазначає, що показання допитаних в суді обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 містять суттєві суперечності, що вказує на їх неправдивість.
Вважає, що при постановленні вироку, судом не враховано, що обвинувачені не сприяли розкриттю злочину, зокрема, не вказали на інших співучасників, що перешкодило їх встановленню та допиту щодо обставин вчиненого; роздягнувши потерпілого на морозі, обвинувачені фактично залишили його в небезпеці, не мали наміру відшкодувати завдану потерпілого шкоду, оскільки втекли з місця вчинення злочину, що свідчить про їх небажання усунути негативні наслідки вчиненого, не визнали свою вину, а отже не усвідомили обсягу протиправності своїх дій.
Звертає увагу на те, що судом застосовано закон, який не підлягає застосуванню, що, відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Окрім того, вважає, що при призначенні покарання ОСОБА_8 судом не застосовано закон, який підлягає застосуванню, а саме ст. 70 КК України, що відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України, є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Зазначає, що дослідивши в судовому засіданні події злочину 06.01.2015 року та 06.11.2015 року, судом призначено покарання ОСОБА_8 без застосування ст. 70 КК України, яка підлягає застосуванню з огляду на вчинення останнім двох окремих складів злочинів, за різних обставин, щодо різних потерпілих, з проміжком у часі, з різними кваліфікуючими ознаками - група осіб за попередньою змовою у події злочину 06.01.2017 року та повторність у події злочину 06.11.2015 року.
Як результат, внаслідок незастосування судом ст. 70 КК України, у резолютивній частині вироку від 22.06.2017 року, на думку прокурора, судом призначено покарання ОСОБА_8 за вчинення злочину, а не злочинів, чим порушено принцип невідворотності покарання за один із вчинених ним злочинів.
Судом визнано доведеним, що 05 січня 2015 року близько 22.10 год. неповнолітні ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та невстановлені слідством особи, вступивши у попередню змову між собою на відкрите заволодіння майном, знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 17, помітили потерпілого ОСОБА_17 , одягненого в куртку помаранчевого кольору. З метою нападу та заволодіння майном потерпілого, ОСОБА_8 , побіг за ОСОБА_17 та наздогнавши останнього наніс йому удар рукою в плече, чим зупинив потерпілого. Одразу ж, ОСОБА_7 , обличчя якого було прикрито балаклавою, ОСОБА_9 та невстановлені слідством особи, діючи спільно та узгоджено між собою, підійшли до ОСОБА_17 , якого після спричинення удару в плече утримував ОСОБА_8 , після чого невстановлена слідством особа, погрожуючи застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я, а саме діставши з кишені предмет, схожий на ніж, подолала опір потерпілого ОСОБА_17 , який сприймав погрози та ніж, як реальну загрозу своєму життю, та почала вимагати у останнього віддати їм наявні у потерпілого особисті речі.
Внаслідок застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, потерпілий ОСОБА_17 в примусовому порядку передав учасникам групи мобільний телефон «HNC one X» з пошкодженим екраном та грошові кошти в сумі 200 грн. В цей час ОСОБА_9 та невстановлена слідством особа спостерігали навколо, щоб у разі появи сторонніх осіб повідомити про це ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та невстановлених слідством осіб. Загалом ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_9 , за попередньою змовою з невстановленими особами, відкрито заволоділи майном потерпілого ОСОБА_17 на загальну суму 3820 грн., яким розпорядились на власний розсуд.

Після чого, невстановлена слідством особа жіночої статті, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, вийшла за межі домовленості щодо обсягу злочинних дій, які не охоплювались ні прямим, ні непрямим умислом ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . ОСОБА_9 , тобто проявивши кількісний ексцес виконавця, дістала з кишені невстановлений предмет, який потерпілий ОСОБА_17 сприйняв як ніж, та повторно висунула йому вимогу віддати куртку помаранчевого кольору. Таким чином, погрожуючи вже застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, невстановлена органом досудового розслідування особа жіночої статті подолала опір потерпілого ОСОБА_17 , який віддав особі, відносно якої матеріали справи виділені в окреме кримінальне провадження, свою куртку помаранчевого кольору вартістю 4000 грн.
Крім того, 06 листопада 2015 року неповнолітній ОСОБА_8 , знаходячись на бул. Дружби Народів в м. Києві, побачив неповнолітнього ОСОБА_16 , який розмовляв по мобільному телефону.. Близько 17.40 год. цього ж дня ОСОБА_8 наказав ОСОБА_16 віддати належний йому мобільний телефон, вартістю 700 гривень. Після цього ОСОБА_8 зник з місця скоєння злочину, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.
Заслухавши суддю доповідача, доводи захисника ОСОБА_10 про підтримання апеляційної скарги та безпідставність доводів апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити та залишити без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 , доводи обвинувачених та їх захисників, які заперечили проти апеляційної скарги прокурора та поклалися на розсуд суду щодо апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 , думку потерпілого ОСОБА_16 , який просив не задовольняти апеляційну скаргу прокурора, провівши судові дебати та надавши обвинуваченим останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційних скарг прокурора та захисника ОСОБА_10 без задоволення, з таких підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Оскаржуваний вирок суду першої інстанції вказаним вимогам кримінального процесуального закону відповідає.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 по епізоду відкритого заволодіння майном потерпілого ОСОБА_16 , вчиненого повторно, за ч.2 ст.186 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені представленими в справі доказами в їх сукупності,жодним з учасників кримінального провадження не оскаржувалися, а тому доведеність винуватості обвинуваченого та юридична оцінка його злочинних дій за вказаним епізодом відповідно до положень ст. 404 КПК України не є предметом апеляційного розгляду.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 по епізоду заволодіння майном потерпілого ОСОБА_18 , у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабежу), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, відповідальність за яке передбачено ч.2 ст.186 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються дослідженими в судовому засіданні й детально викладеними у вироку доказами.
З такими висновками погоджується колегія суддів.
Доводи в апеляційній скарзі прокурора про те, що судом першої інстанції безпідставно перекваліфіковано дії ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з ч.2 ст.187 КК України на ч.2 ст.186 КК України, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
За нормативним визначенням, грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.
Частина 2 ст. 186 КК України передбачає відповідальність за грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинений повторно, або за попередньою змовою групою осіб.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 5, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», під насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого при грабежі, слід розуміти умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я або незначної втрати працездатності, а також вчинення інших насильницьких дій (завдання удару, побоїв, незаконне позбавлення волі) за умови, що вони не були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння.
Згідно ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Висновки суду першої інстанції про доведеність ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 висунутого обвинувачення, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, та про кваліфікацію дій обвинувачених за ч. 2 ст. 186 КК України, колегія суддів апеляційного суду вважає обгрунтованими, оскільки вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються зібраними, перевіреними та належно оціненими судом першої інстанції доказами.
Так, обвинувачений ОСОБА_7 показав, що близько 20.00 год. 05 січня 2015 року разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 перебував поряд зі станцією метро «Хрещатик», де зустрів наглядно знайомого на ім`я « ОСОБА_19 » (далі ОСОБА_20 , засуджений вироком Печерського районного суду м. Києва від 20.08.2015 за ч. 2 ст. 187 КК України), з яким було декілька дівчат. Поспілкувавшись нетривалий час зібрались роз`їжджатися по домам. В цей час з метро, в яскравій куртці помаранчевого кольору, вийшов потерпілий ОСОБА_17 . ОСОБА_20 промовив слова «мені потрібна курточка, вам слабо», які вони сприйняли як необхідність заволодіти курткою потерпілого. Першим наздогнав ОСОБА_17 ОСОБА_8 . Коли підбіг він, то наніс потерпілому один удар кулаком в плече, після чого відійшов в сторону, поряд перебував ОСОБА_9 . В подальшому з потерпілим спілкувалися лише дівчата, він в цьому участі не приймав, майна від ОСОБА_17 не вимагав, ножем йому не погрожував, яким чином інші особи відібрали особисте майно потерпілого йому не відомо. В наступному з`ясувалося, що вони забрали у потерпілого мобільний телефон, грошові кошти в сумі 200 грн., які розділили між собою, а ОСОБА_20 був одягнутий в помаранчеву куртку потерпілого, що свідчило про її викрадення.

Обвинувачений ОСОБА_9 показав, що 05 січня 2015 року зустрівся з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 поблизу станції метро «Хрещатик», де до них приєднався ОСОБА_20 з дівчатами. Близько 22.00 год. біля ресторану ««Макдональдз» вони побачили потерпілого ОСОБА_18 та побігли за ним в напрямку вул. Лютеранської, при цьому ОСОБА_7 находу одягнув балаклаву. ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_20 знаходились ближче до потерпілого, про що вони розмовляли, він не чув. ОСОБА_20 почав знімати з потерпілого куртку помаранчевого кольору, що в цей час робили ОСОБА_8 та ОСОБА_7 він не бачив, що відбувається не розумів. В один момент разом з іншими побіг з місця пригоди, а коли вони зупинилися, хтось з хлопців дав йому 20 грн. на проїзд метрополітеном.

Обвинувачений ОСОБА_8 показав, що у вечірній час 05 січня 2015 року зустрівся з ОСОБА_7 , ОСОБА_9 поблизу станції метро «Хрещатик». Біля ресторану швидкого харчування «Макдональдз» зустріли ОСОБА_20 та трьох дівчат. Коли вже збиралися розходитися по домам, побачили потерпілого ОСОБА_18 в куртці яскравого кольору. ОСОБА_20 в цей час поскаржився, що йому потрібна куртка, після чого викрикнув «погнали». З цього він зрозумів, що ОСОБА_20 бажає відібрати у потерпілого курточку. З цією метою він, ОСОБА_7 , одягнутий в балаклаву, ОСОБА_9 та дівчата пішли за хлопцем в сторону станції метро «Хрещатик». Він першим наздогнав потерпілого, шляхом нанесення несильного удару рукою в плече зупинив його, а вже потім підійшли інші. Після цього будь-яких ударів потерпілому він не наносив, його не утримував, насиллям не погрожував, ОСОБА_7 наніс потерпілому один удар кулаком по тулубу. Хтось з компанії викрикнув потерпілому, щоб він віддав особисті речі та зняв куртку. ОСОБА_18 спочатку дістав 200 грн. одною банкнотою, а потім віддав мобільний телефон з пошкодженим екраном. Він витягнув з телефону сім картку, повернув її потерпілому, а телефон залишив при собі. Після цього, він, ОСОБА_9 та одна із дівчат пішли в сторону метро «Хрещатик», де їх наздогнали інші. Саме в цей момент він дізнався, що в потерпілого також відібрали куртку помаранчевого кольору, оскільки в ній був ОСОБА_20 . В ТРК «Гулівер» вони розміняли викрадені у потерпілого 200 грн. та розподілили їх між собою.

Отже, обвинувачений ОСОБА_9 , за змістом його показань, фактично заперечив свою причетність до відкритого заволодіння майном потерпілого ОСОБА_18 за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , визнавши факт відкритого заволодіння мобільним телефоном та 200 грн. потерпілого, в обґрунтування процесуальної позиції захисту посилалися на їх необізнаність в застосуванні особою предмету, який потерпілий сприйняв за ножа, з метою заволодіння його майном, стверджуючи, що про застосування ножа в процесі нападу їм нічого не відомо, у зв`язку з чим не погодилися з запропонованою органом досудового розслідування юридичною оцінкою їх дій по даному епізоду за ч.2 ст.187 КК України.
Незважаючи на часткове визнання обвинуваченими своєї вини у вчиненні злочину за попередньою змовою групою осіб, відносно потерпілого ОСОБА_18 , їх вина доводиться наступними доказами.
Згідно показань потерпілого ОСОБА_18 , 05 січня 2015 року він вийшов зі станції метро «Хрещатик» близько 22.10 год. та направився в сторону вул. Лютеранської. Відійшов декілька десятків метрів, почув викрик, а коли повернувся, зазнав від ОСОБА_8 удару кулаком в обличчя, після якого ОСОБА_8 обхопив його руками за тулуб та став утримувати. Потім по черзі підійшли ОСОБА_20 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та інші. Вказані особи стояли навколо нього на відстані до 1 метра. ОСОБА_20 висунув йому вимогу віддати куртку помаранчевого кольору, проте він відмовився та запропонував взамін 200 грн. ОСОБА_7 наніс йому один удар кулаком в живіт, від якого він скрутився. Після цього він дістав 200 грн. та мобільний телефон «HNC one Х», які віддав комусь з хлопців. ОСОБА_9 перебував в цей час в стороні. Після цього до нього підійшли дві дівчини, які стояли за обвинуваченими на відстані до 2 метрів. Одна з дівчат повторно висунула йому вимоги зняти куртку. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вголос висловились проти цього. Дівчина дістала предмет, схожий на ніж, стала махати перед його животом. Хвилюючись за своє життя та здоров`я, він почав знімати куртку з себе, ОСОБА_20 допоміг йому в цьому, ривком стягнувши куртку з нього. Після цього всі побігли в сторону станції метро «Хрещатик», а він направився додому, звідки зателефонував в поліцію та повідомив прикмети нападників. Під час патрулювання прилеглої місцевості працівниками поліції по вул. Прорізній було виявлено трьох хлопців, в яких він ідентифікував нападників, в одного з них було виявлено його мобільний телефон.

Обставини затримання ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 за орієнтуванням потерпілого ОСОБА_18 підтверджено свідоком ОСОБА_21 - інспектором патрульної служби ГУ НП в м. Києві, який також показав, що на місці їх затримання вилучено балаклаву червоного кольору, мобільний «HNC one Х», грошові кошти в сумі близько 150 грн. (том 3 а.с. 109-113). Факт вилучення поряд з ОСОБА_7 вказаних речей також підтверджується фактичними даними протоколу огляду місця події від 05.01.2015 ( том 2 а. с. 20-22).

Показання потерпілого ОСОБА_18 , свідка ОСОБА_22 , дані протоколу огляду місця події від 05.01.2015 року в сукупності з наведеними показаннями обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 беззаперечно доводять їх вину у відкритому заволодінні майном потерпілого за попередньою змовою групою осіб.
Що стосується обвинуваченого ОСОБА_9 слід зазначити, що всупереч доводам апеляційної скарги його захисника ОСОБА_10 , аналізуючи вищенаведені докази обвинувачення та фактичні обставини інкримінованих подій, а саме те, що він відреагував на слова ОСОБА_20 «мені потрібна курточка, вам слабо», які були прямим призивом до заволодіння чужим майном, та разом з усіма побіг до потерпілого, а після отримав частку з викрадених у ОСОБА_18 грошових коштів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про його участь у відкритому заволодінні майном потерпілого ОСОБА_18 за попередньою змовою групою осіб, хоча і в менш активній формі ніж у ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .
Доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_9 в апеляційній скарзі про те, що у попередню змову з приводу заволодіння майном потерпілого ОСОБА_18 з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 він не вступав спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, які суд обґрунтовано врахував.
Наведені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_10 мотиви відсутності в діях обвинуваченого ОСОБА_9 складу злочину не можуть бути прийняті до уваги. Як свідчать матеріали кримінального провадження, поведінка обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 при вчиненні злочину відносно потерпілого ОСОБА_18 характеризувалася послідовністю та узгодженістю дій. А відтак показання ОСОБА_9 про те, що він лише спостерігав, не вчиняючи жодних дій, розцінюється як спосіб уникнути відповідальності. При цьому, колегія суддів оцінюючи його показання враховує, що жодних дій по припиненню незаконних дій інших обвинувачених ОСОБА_9 не вчинив.
Щодо доводів прокурора в апеляційній скарзі про вчинення обвинуваченими розбійного нападу на потерпілого шляхом застосування погроз насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, слід зазначити, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового слідства обвинуваченні послідовно стверджували, що ножем ОСОБА_18 не погрожували, умислу на його застосування не мали, про те, що одна із дівчат в процесі відкритого заволодіння чужим майном дістане ніж та буде погрожувати ним потерпілому не здогадувалися. По показаннях обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 слідує, що вони мали намір забрати речі потерпілого без застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я, або погроз такого насильства, в тому числі шляхом демонстрації ножа.
Згідно даних протоколу огляду місця події від 05.01.2015 року, у обвинуваченого ОСОБА_7 , серед інших речей та предметів, був вилучений складний металевий ніж (том 2 а. с. 20-22), на що обвинувачений зазначив, що вказаний ніж носив при собі для самозахисту та використання для побутових потреб, при заволодінні майном потерпілого ОСОБА_18 ніж він з кишені не діставав.
Аналогічні показання надав обвинувачений ОСОБА_7 під час його затримання, на що вказав свідок ОСОБА_21 (том 3 а.с. 109-113).
Крім того, потерпілий ОСОБА_18 показав, що мобільний телефон та 200 грн. віддав обвинуваченим ще до застосування погроз ножем. Ніж дістала та погрожувала йому ним саме дівчина, яка підійшла пізніше, вслід за іншими. ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ножем йому не погрожували. Він зняв куртку та віддав її ОСОБА_20 лише після того як дівчина дістала предмет, схожий на ніж, та почала махати перед його животом. Де в цей час знаходились ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 він не пам`ятає. Між тим, потерпілий пояснив, що, перебуваючи поряд з ним, ОСОБА_8 , якого підтримав і ОСОБА_7 , на повторну вимогу невстановлених осіб віддати куртку висловився, що куртку забирати не потрібно, телефону та грошей буде достатньо.
Під час пред`явлення вилученого у ОСОБА_7 ножа для впізнання в суді, потерпілий ОСОБА_18 показав, що даний ніж відрізняється від того, яким йому погрожувала дівчина, зокрема, довжиною та товщиною леза. Під час затримання ОСОБА_7 він повідомив, що вилучений в нього ніж не є знаряддям злочину ( том 2 а.с. 32-35; том 3 а.с. 207-212).
Твердження обвинувачених, що в момент заволодіння курткою потерпілого ОСОБА_18 вони вже відійшли від місця події, доказами обвинувачення не спростовано і в поданій апеляційній скарзі.
Відсутні у матеріалах уримінального провадження і будь-які дані, що умислом обвинувачених охоплювались дії невстановлених осіб, пов`язані із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого шляхом демонстрації ножа з метою заволодіння його курткою.
Зазначене вказує на те, що невстановлені органом досудового розслідування особи вийшли за межі попередньої домовленості з обвинуваченими та скоїли кількісний ексцес виконавця - розбійний напад, заволодівши помаранчевою курткою потерпілого ОСОБА_18 із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого.
Відповідно до ч. 5 ст. 29 КК України, співучасники не підлягають кримінальній відповідальності за діяння, вчинене виконавцем, якщо воно не охоплювалося їхнім умислом.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 7 лютого 2003 року "Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи", при ексцесі виконавця, тобто коли один зі співучасників вийшов за межі домовленості щодо обсягу злочинних дій і вчинив більш тяжкий або інший злочин, за цей злочин повинен відповідати лише його виконавець, а інші особи - за злочини, вчинені ними в межах домовленості.

З наведених підстав, колегія суддів погоджується із кваліфікацією дій обвинувачених судом першої інстанції за ч.2 ст.186 КК України як відкрите викрадення майна потерпілого (грабіж), вчинене за попередньою змовою группою осіб.
Наведені у вироку докази судом першої інстанції перевірено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та їх обґрунтовано покладено в основу вироку, оскільки вони логічні, послідовні, об`єктивно узгоджуються між собою та з іншими доказами, якими суд мотивував свої висновки.
Суд у вироку дав детальну оцінку зазначеним доказам та навів достатнє обґрунтування для їх прийняття. Такі висновки підтверджуються матеріалами кримінального провадження, а відтак підстав визнати їх неправильними не встановлено.

Крім того слід зазначити, що судом обґрунтовано не враховано вирок Печерського районного суду від 20 серпня 2015 року відносно ОСОБА_20 , засудженого за ч.2 ст.187 КК України за фактом розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_18 за попередньою змовою групою осіб, оскільки з мотивувальної частини вказаного вироку вбачається, що судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_20 проведено у відповідності до положень ч.3 ст.349 КПК України і питання об`єктивної сторонни та направленості умислу його співучасників судом при розгляді справи не досліджувалися. Відтак, такий вирок не має преюдиціального значення для постановлення вироку у даному кримінальному провадженні.
Суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини кримінального провадження і навів у вироку сукупність доказів на підтвердження встановлених судом обставин, якими повністю доведено винуватість ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень.
При призначенні обвинуваченим покарання, суд дотримався вимог ст.ст.50, 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який віднесеного до категорії тяжких ( ст. 12 КК України, ч. 2 ст. 186 КК України) та конкретні обставини вчинення злочину, дані, які характеризують особу кожного з обвинувачених, наявність (відсутність) обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, думку потерпілих.

У суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_16 підтвердив, що примирився із обвинуваченим ОСОБА_8 , а тому просив не посилювати йому покарання.
При призначенні покарання ОСОБА_8 судом обгрунтовано враховано те, що він раніше не судимий, виховується в повній сім`ї в належних побутових умовах, навчається в Міжрегіональному вищому професійному училищі зв`язку м. Києва, за місцем навчання та постійного проживання характеризується позитивно, неодружений, на обліку лікаря нарколога та психіатра не перебуває, інвалід дитинства, страждає на астму (том 5 а.с. 80-84; том 2 а.с. 140-149)

При призначенні покарання ОСОБА_7 судом мотивовано враховано, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, виховувався у неповній сім`ї в належних побутових умовах, має повну загальну середню освіту, наразі перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_23 , з якою має спільну дитину 2016 року, обліковується у психіатра (діагноз № Ф 61), за місцем постійного проживання та колишнього навчання у вечірній середній ІНФОРМАЦІЯ_4 характеризується формально (том 5 а.с. 201-208; том 2 а.с. 201-209).
При призначенні покарання ОСОБА_9 судом враховано те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, навчається в Міжрегіональному вищому професійному училищі зв`язку м. Києва, за місцем колишнього навчання в СЗШ №50 та постійного проживання характеризується позитивно, неодружений, на обліку лікаря нарколога та психіатра не перебуває (том 2 а.с. 170-175).
Обставинами, що пом`якшують покарання для кожного з обвинувачених, судом обгрунтовано, у відповідності до вимог ст. 66 КК України, визнано визнання вини у вчиненні злочинів в межах обвинувачення, визнаного судом доведеним, та вчинення злочинів в неповнолітньому віці. Обставин, що обтяжують покарання, передбачених ст. 67 КК України, судом під час розгляду справи не встановлено.

Із таким висновком погоджується колегія суддів, оскільки, судом першої інстанції при призначенні обвинуваченим покарання дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, воно за видом та розміром відповідає особам обвинувачених та ступеню тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, є справедливим, необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів.
Доводи прокурора про те, що при призначенні ОСОБА_8 покарання судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме ст.70 КК України, відповідно до якої при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань, є необґрунтованими.
З мотивувальної частини вироку вбачається, що судом вирішено кримінальне провадження за двома епізодами незаконного заволодіння чужим майном, що були вчинені обвинуваченим ОСОБА_8 05 січня 2015 року та 06 листопада 2015 року, кожен з яких кваліфіковано за ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки.
Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачені законом правила призначення покарання за сукупністю злочинів (ст.70 КК України) застосовуються у випадках самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади злочинів і які мають самостійні санкції. За цими ж правилами призначається покарання і в разі вчинення особою діянь, частина яких кваліфікується як закінчений злочин, а решта-як готування до злочину чи замах на нього. За окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частині статті), які не мають самостійної санкції, покарання не призначається, а тому підстав для застосування вимог ст.70 КК України при призначенні покарання ОСОБА_8 не вбачається.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції колегією суддів не встановлено і в апеляційних скаргах не наведено.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та адвоката ОСОБА_24 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без змін.
Ухвалу може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3