ВЕРХОВНИЙ СУД
КАСАЦІЙНИЙ КРИМІНАЛЬНИЙ СУД
провадження № 51-849км18
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
3 квітня 2018 року м. Київ
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючогоОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5
розглянув в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 .
Обставини справи

1. Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 265 Кримінального кодексу України (далі КК), а саме у незаконному придбанні, носінні, зберіганні радіоактивних матеріалів без передбаченого законом дозволу за таких обставин:
ОСОБА_6 у невстановлений досудовим розслідуванням час, місці і спосіб незаконно придбав два датчиками типу РИО-3 та став зберігати їх при собі без передбаченого законом дозволу. 28 листопада 2014 року ОСОБА_6 на власному автомобілі перевіз придбані ним прилади з метою збуту за адресою: м. Київ, просп. Науки, 2, де був затриманий працівниками Служби безпеки України. Згодом на місце затримання прибув слідчий, який за згодою ОСОБА_6 оглянув автомобіль та виявив пакунок з датчиками РИО-3, що згідно висновку експертизи Інституту ядерних досліджень НАН України від 23 лютого 2015 року №1-2015 є джерелами іонізуючого випромінювання, придбання, зберігання та збут яких підлягає контролю.
2. Голосіївський районний суд м. Києва вироком від 22 березня 2016 року визнав невинуватим та виправдав ОСОБА_6 за пред`явленим йому обвинуваченням у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.
3. Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 15 лютого 2017 року цей вирок залишив без змін.
Вимоги і доводи касаційної скарги

4. У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, що передбачені пунктами 1 і 2 частини першої статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати виправдувальний вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
5. Прокурор посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме на те, що судом не була застосована частина перша статті 265 КК. Проте, по суті він скаржиться на те, що суд безпідставно визнав недопустимими низку доказів і, як наслідок, визнав недоведеним пред`явлене виправданому обвинувачення, а апеляційний суд не здійснив належної правової оцінки апеляційних доводів прокурора та не навів підстав на їх спростування, чим порушив вимоги частини другої статті 419 КПК.
6. Зокрема прокурор стверджує, що протокол огляду автомобіля від 28 листопада 2014 року був помилково визнаний судом недопустимим доказом, оскільки огляд був проведений в передбачений законом спосіб, а саме в присутності двох понятих та з письмової згоди ОСОБА_6 як особи, що ним володіє.
7. Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
Оцінка суду

8. Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_5 , яка не підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення і вважала, що її належить залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, суд дійшов висновку, що подана скарга не може бути задоволена з огляду на таке.
9. Суд відзначає, що не має необхідності розглядати питання щодо наявності добровільної згоди особи, що володіє автомобілем в цій справі, оскільки погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанції про недопустимість як доказу протоколу огляду автомобіля від 28 листопада 2014 року, під час якого було виявлено предмет злочину, а також похідних від цього протоколу доказів на інших підставах.
10. Суд відзначає, що огляд автомобіля було проведено 28 листопада 2014 року, в той час як відомості про вчинене кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) лише 29 листопада 2014 року, тобто на наступний день після огляду.
11. Відповідно до частини третьої статті 214 КПК здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до ЄРДРабо без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. До внесення відомостей в ЄРДР кримінальний процесуальний закон допускає лише проведення огляду місця події і лише у невідкладних випадках. Таким чином, протокол огляду автомобіля від 28 листопада 2014 року був отриманий правоохоронними органами з істотним порушенням кримінального процесуального закону, а тому в силу частини першої статті 86 КПК є недопустимим доказом.
12. Крім того, як випливає з матеріалів справи (т. 2, а.с. 75), ОСОБА_6 поставив підпис в протоколі огляду, що був складений слідчим. Однак до прибуття слідчого автомобіль вже оглянули працівники Служби безпеки України. Суд погоджується з апеляційним судом, який зазначив в своїй ухвалі, що огляд автомобіля мав би розпочатись після отримання добровільної згоди на огляд, а не навпаки.
13. Врешті, в касаційній скарзі прокурор не навів доводів, які спростовують висновки суду першої інстанції, які підтверджені апеляційним судом, про недоведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_6 за пред`явленим обвинуваченням, як того вимагає частина 2 статті 17 КПК. За висновками судів, сторона обвинувачення не спростувала версії виправданого про те, що він мав лише передати коробку і не знав, що в ній знаходяться радіоактивні прилади. Касаційний суд не має підстав ставити під сумнів цей висновок судів першої і апеляційної інстанції.
14. Суд також не погоджується з доводами прокурора щодо порушення статті 419 КПК судом апеляційної інстанції. Розглядаючи справу апеляційний суд за клопотанням прокурора повторно дослідив докази сторони обвинувачення. В ухвалі апеляційний суд навів детальні мотиви відхилення доводів прокурора, що були аналогічні його доводам в касаційній скарзі. Таким чином, касаційний суд робить висновок, що ухвала апеляційного суду є законною та обґрунтованою.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, суд
ухвалив:
Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, ? без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2