Справа № 403/38/17
провадження № 1-кп/403/16/17
В И Р О К І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 вересня 2017 року смт.Устинівка
Устинівський районний суд Кіровоградської області в складі:
не одруженого, проживаючого однією сім`єю з жінкою без
реєстрації шлюбу, не військовозобов`язаного, раніше судимого: 21.12.2015 року Устинівським районним судом Кіровоградської
області за ч.1 ст.185 КК України до 200 годин громадських
робіт, відбув призначене покарання 13.04.2016 року
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
В період часу з 10.01.2017 року по 11.01.2017 року, точної дати не встановлено, після 14 год. 00 хв., точного часу також не встановлено, обвинувачений ОСОБА_7 , рухаючись на власному автомобілі в особистих справах по дорозі із смт.Устинівка в напрямку с.Степанівка Устинівського району Кіровоградської області та, проїжджаючи повз с.Степове (до перейменування с.Ленінка) Устинівського району Кіровоградської області, побачив в стороні від узбіччя дороги автомобільний причеп з дровами, який по борти був заметений снігом. Повертаючись назад додому близько 16-17 години обвинувачений побачив, що вказаний причеп продовжує стояти на тому ж місці. В подальшому, для реалізації свого злочинного умислу, направленого на таємне викрадення чужого майна - причепу, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, обвинувачений ОСОБА_7 ввечері того ж дня зателефонував до свого знайомого ОСОБА_9 з проханням допомогти витягти із замету причеп його знайомого, зазначивши, що останній віддячить. Реалізуючи свій злочинний умисел, обвинувачений ОСОБА_7 , переслідуючи мету особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, спільно з ОСОБА_9 , його сином ОСОБА_10 та пасинком ОСОБА_11 , які не здогадувались про дійсний злочинний намір обвинуваченого і не усвідомлювали факту викрадення ним майна у їх присутності, близько 24 години ночі, точного часу не встановлено, приїхали до ділянки дороги між с.Степове (до перейменування с.Ленінка) та с.Степанівка Устинівського району за місцем знаходження автомобільного причепу, та спустившись в сторону від дороги, підійшли до нього, викинули дрова, які в ньому знаходились, і спільними зусиллями, піднявши причеп зі снігу, витягли його на дорогу. Прикріпивши причеп до належного йому автомобіля, обвинувачений ОСОБА_7 разом зі своїми знайомими приїхали назад до смт.Устинівка, після чого обвинувачений висадив знайомих на перехресті доріг, неподалік від їх місця проживання, а сам поїхав до свого будинку за місцем проживання та поставив автомобіль разом з причепом марки ПФ 01 «Фермер» зеленого кольору № шасі VIN- НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , який належить на праві власності потерпілому ОСОБА_6 , у себе в дворі, розпорядившись, таким чином, викраденим на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_6 майнову шкоду в розмірі 2288 грн..
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав повністю. Суду спочатку дав показання, що 10 січня 2017 року він їхав в с.Степанівка до свого знайомого та побачив в посадці причеп з дровами, який, він подумав, належить його знайомому «Дідику», оскільки останній часто в тій стороні пиляє та возить дрова, і, можливо поламався чи не міг витягнути причепу. Повернувшись додому приблизно о 17-18 годині вечора він займався своїм автомобілем ставив другі шини, потім поїв, подивився телевізор і заснув, а прокинувшись приблизно о 23 годині вирішив поїхати за причепом. Зателефонував до знайомого ОСОБА_12 та запропонував йому пригнати причеп за «могорич», який можна буде отримати від власника, думаючи при цьому, що причеп належить жителю смт.Устинівка «Дідику», на що той погодився, і він разом з ОСОБА_13 , його сином ОСОБА_14 і пасинком ОСОБА_15 поїхали по причеп. Приїхавши до місця знаходження причепу, підійшли до нього, викинувши з причепу дрова, підняли його зі снігу і винесли до дороги. В подальшому він прикріпив вказаний причеп до свого автомобіля і вони поїхали додому. Після того як підвіз знайомих до їх будинку, повернувся до себе додому, поставив автомобіль з причепом на своєму подвір ї та пішов спати. Прокинувшись наступного дня близько 10 години ранку, пішов ремонтувати свій автомобіль, оскільки коли їхали по причеп у нього зламався автомобіль (вирвало свічу), тому на протязі наступного дня до темна, приблизно до 16-17 години, він його ремонтував і лише ввечері, після того як зробив машину та покупався, вирішив подзвонити знайомому поліцейському та запитати, чи ніхто не шукає причеп. Зателефонувавши, дізнався, що шукають причеп ОСОБА_16 , після чого він повідомив, що в нього вдома стоїть причеп, який він вчора знайшов в полі, та запропонував, щоб поліцейські приїхали, подивилися, якщо це не той причеп, що шукають, то він поїде до знайомого ОСОБА_17 . Після цього приїхав наряд поліції та почали брати показання, забрали причеп. Показав, що причеп він не ховав, оскільки останній стояв у нього в дворі на видному місці біля воріт, хвіртка була відкрита. Умислу на викрадення даного причепу в нього не було, оскільки він збирався повернути його за «могорич», який випити з хлопцями. Метою його дій було забрати причеп, щоб його не вкрав хтось із не місцевих. Продавати його він не збирався. Щодо пізнього часу вчинення ним вказаних вище дій показав, що не міг раніше забрати причеп, оскільки повертаючись на власному автомобілі із с.Степанівка він був один, а приїхавши додому вирішив відпочити та «підкрутити» свій автомобіль, який мав несправності. При цьому до знайомого ОСОБА_17 не дзвонив, оскільки ремонтував автомобіль і в нього не було телефону останнього, а тому він думав поїхати до нього особисто, оскільки приблизно знав, де той проживає.
Пізніше під час допиту на запитання головуючого, обвинувачений показав, що точної дати, коли він забрав причеп, не пам`ятає, а 10 січня 2017 року назвав, бо чув раніше вказану дату. Натомість показав, що в першій половині січня 2017 року, приблизно о 14-15 годині дня він їхав у своїх справах в с.Степанівка та від`їхавши від с.Ленінка в напрямку с.Степанівка приблизно на два кілометри, побачив в бік від дороги в степу причеп, заметений снігом по борти, який продовжував там стояти і тоді, коли він повертався назад приблизно в 16-17 годині вечора. Показав, що не повідомив свого знайомого ОСОБА_17 про те, що забрав його причеп, оскільки не знав його телефону, останній живе в іншому краю смт.Устинівка та постійно перебуває в роз`їздах. В подальшому обвинувачений ОСОБА_7 суду показав, що не був впевнений, що причеп належить саме його знайомому ОСОБА_17 , тому вирішив, яка різниця чий причеп, він його забере, хтось буде шукати і він його віддасть. Показав, що в подальшому власник причепу міг дізнатися, що той знаходиться у нього вдома, оскільки він би ходив, розпитував чи ніхто не шукає причеп, і далі це б пішло по селу. Показав, що відразу по поверненню додому не подзвонив до знайомого поліцейського і не повідомив про причеп у зв`язку з тим, що не мав часу, адже ремонтував автомобіль. Можливості завести причеп до поліції відразу після того як повернуся до смт.Устинівка він не мав тому, що автомобіль погано їхав, і він тільки завіз знайомих додому, бо це було по дорозі. Також показав, що забрав причеп, щоб хтось інший не вкрав, думаючи, що хтось все одно заплатить за це та скаже спасибі. Крім того, показав, що сам подзвонив до знайомого поліцейського на другий день, щоб дізнатися про те чи шукають причеп і таким чином йому даремно не їхати до знайомого ОСОБА_17 та не палити бензин. Разом з тим, показав, що не вчиняв жодних дій, щоб повідомити свого знайомого ОСОБА_17 та дізнатися його це причеп чи ні, у зв`язку з тим, що було видно, що причеп стоїть заметений протягом тривалого часу і його ніхто не забирає, а тому він думав, що нічого не трапиться за один день, поки він вирішить свої справи. Суду показав, що знав, що причеп йому не належить і його ніхто не уповноважував та не прохав його забирати. Зазначив, що хотів ОСОБА_18 таким чином будь-якій людині, а нікому не дзвонив, оскільки не думав, що все так серйозно.
Не визнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні таємного викрадення чужого майна, а саме: автомобільного причепу у потерпілого ОСОБА_6 , вчиненому повторно, спростовується безпосередньо дослідженими під час судового розгляду доказами, а саме:
- показаннями потерпілого ОСОБА_6 про те, що після 6-7 січня 2017 року, точної дати не пам`ятає, він, близько 14 години дня, у зв`язку з тим, що починалася заметіль і він розумів, що проїхати на автомобілі з причепом буде неможливо, залишив належний йому причеп, в якому були дрова, на відстані 10-15 м. від дороги на місцевості між с.Ленінка (після перейменування с.Степове) та с.Степанівка Устинівського району. Повернувшись за причепом через два дні в обідній час, близько 12 години, побачив, що його не має. Спочатку розпитував жителів с.Степове чи ніхто не бачив причеп і лише після цього зателефонував та пізніше написав заяву до поліції, в якій вказав дату та обставини виявлення крадіжки причепу. З того дня, коли залишив причеп, і до того часу, коли він писав заяву до поліції минуло два дні. Звернувся до поліції особисто і на час звернення йому ніхто не дзвонив і не говорив про те, що його причеп знаходиться в обвинуваченого ОСОБА_19 .. Причеп йому повернули працівники поліції на наступний день після того, як написав заяву про крадіжку. Впізнав свій причеп по номерних знаках на ньому. Суду також показав, що коли залишав причеп, то був сам і навкруги нікого не було. Обвинуваченого ОСОБА_20 знав лише як жителя смт.Устинівка, друзями чи родичами вони не являються і він не уповноважував обвинуваченого та жодну іншу особу забрати причеп, оскільки це його майно. Вважає дії обвинуваченого ОСОБА_20 саме крадіжкою, а його самого таким, що підлягає покаранню за вчинене, оскільки він забрав майно, яке йому не належить. Претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого він не має. Отримані від обвинуваченого ОСОБА_20 кошти в сумі 700 грн. не вважає відшкодуванням йому моральної шкоди, оскільки це були витрати на бензин для поїздок у зв`язку з крадіжкою. Щодо призначення покарання обвинуваченому, вважав за можливе призначити йому менш суворий вид покарання та відніс вирішення цього питання на розсуд суду;
- показаннями свідка ОСОБА_9 про те, що взимку 2017 року, точної дати не пам`ятає, але був сніг і холодно, до нього на мобільний телефон близько 17-18 годин вечора зателефонував обвинувачений ОСОБА_21 та попросив допомогти витягнути причеп, належний жителю смт.Устинівка «Дідику» за «могорич», додавши, що заїде до нього додому після роботи, а він сказав обвинуваченому, що візьме для допомоги своїх сина та пасинка. Обвинувачений приїхав до його будинку по АДРЕСА_2 приблизно в період часу з 20 год. до 22 год. вечора, точного часу не пам`ятає, однак вказує на даний час, оскільки малолітня дитина ще не спала. Він разом із своїм пасинком ОСОБА_11 та сином ОСОБА_10 сіли до автомобіля обвинуваченого ОСОБА_20 , виїхали із смт.Устинівка, проїхали с.Ленінка (після перейменування с.Степове), на виїзді з якого автомобіль поламався «вирвало свічку» і він разом з обвинуваченим ремонтував його близько 1 год., а може і більше. Після цього поїхали далі. Він не знав, де знаходиться причеп, до його місця знаходження їх віз обвинувачений і лише по дорозі вони дізналися, куди їдуть. Приблизно на відстані 3-4 км. від с.Ленінка (с.Степове) в напрямку с.Степанівка вони зупинились на дорозі. Причеп стояв в полі на відстані 50-100 м. від дороги, в снігу висотою «по коліна». Ніяких слідів чи колії від машини, які б вели до причепа видно не було. Далі вони вчотирьох обвинувачений ОСОБА_21 , він та його син і пасинок витягли вказаний причеп по снігу на дорогу. Хтось, не пам`ятає конкретно особу, прикріпив причеп до автомобіля і вони всі разом поїхали назад. Було вже пізно. На перехресті доріг в смт.Устинівка обвинувачений висадив їх втрьох з автомобіля і вони пішли додому, а причеп обвинувачений забрав додому, сказавши, що зранку позвонить до « ОСОБА_17 ». Показав, що ОСОБА_17 проживає на відстані 3-4 км. від перехрестя. Наступного дня в обід приблизно з 11 год. до 13 год. до нього додому прийшли працівники поліції. Він поцікавився чому прийшли саме до нього. Відповіли, що з приводу причепа. Він розповів про причеп, який допомагав витягувати зі снігу обвинуваченому ОСОБА_21 , після чого він разом із сином, пасинком та працівниками поліції пішов до відділення поліції давати показання. При цьому суду показав, що до відділення поліції йти приблизно 2 хв., а також те, що, йдучи до відділення поліції, він зателефонував обвинуваченому ОСОБА_21 , щоб з`ясувати, чому до нього з приводу причепу прийшли працівники поліції, оскільки почав розуміти, що щось не так. При цьому повідомив обвинуваченому, що йде в поліцію давати показання. На його запитання обвинувачений відповів, що він вже повідомив поліцію, що причеп знаходиться у нього. Крім того, суду показав, що знав « ОСОБА_17 » та бачив у нього причеп, однак не знав достовірно, чи належить даний причеп точно «Дідику», оскільки це йому повідомив обвинувачений. Пізніше обвинувачений повідомив йому, що причеп належить іншій особі;
- показаннями свідка ОСОБА_11 про те, що взимку, приблизно в січні-лютому 2017 року, точної дати він не пам`ятає, у вечірній час, можливо, не пізніше 22 години, точного часу він також не пам`ятає, він перебував у себе вдома. Пізніше до нього підійшов вітчим ОСОБА_13 та повідомив, що йому зателефонував ОСОБА_21 , якому потрібно допомогти витягнути із снігу причеп його знайомого. Він погодився, після чого разом з вітчимом та братом ОСОБА_22 вони вийшли на вулицю, сіли до автомобіля ОСОБА_20 та поїхали з смт.Устинівка до місця знаходження причепу. По дорозі автомобіль мав несправності. Приїхавши на місце знаходження причепу, побачив, що той знаходиться в стороні від дороги в полі на відстані 5-10 м., заметений по борти снігом. Слідів, в тому числі і від колес автомобіля, які вели б до причепа, не було видно. Підійшовши до нього разом з ОСОБА_21 , вітчимом та братом, вони викинули гілки, які знаходились в причепі, підняли причеп зі снігу та витягли на дорогу, після чого останній був закріплений, не пам`ятає ким, до автомобіля і вони поїхали назад додому. По приїзді в смт.Устинівка ОСОБА_21 висадив його разом з вітчимом та братом на перехресті неподалік від їх будинку та поїхав. Що було далі з причепом він не знає, оскільки не цікавився цим питанням. Точно не пам`ятає, але ніби-то ОСОБА_21 говорив вітчиму, що повернемо причеп і будемо, дослівно «збивати поляну». Також показав, що не запитував, чому власник не може забрати причеп сам та протягом якого часу їм накриють «поляну»;
- показаннями свідка ОСОБА_10 про те, що взимку 2017 року, точної дати він не пам`ятає, пізно ввечері, точного часу він також не пам`ятає, оскільки з того дня минуло багато часу, він перебував в себе дома та збирався лягати спати. Пізніше його покликав батько ОСОБА_13 та повідомив, що потрібна його допомога. Після цього він одягнувся та вийшов на вулицю, де побачив ОСОБА_20 , який стояв біля свого автомобіля. Після цього дізнавшись, що потрібно витягнути із снігу причеп знайомого ОСОБА_20 , він разом зі своїм батьком та зведеним братом, сіли до автомобіля ОСОБА_20 та разом з ним поїхали із смт.Устинівка. Про що розмовляли по дорозі він не чув, оскільки хотів спати та в салоні автомобіля грала музика. По дорозі автомобіль мав несправності поламалась свічка, він чув як, дослівно, «труїло». Батько та обвинувачений ОСОБА_21 відремонтували і вони поїхали далі. Приїхавши до місця знаходження причепу, який перебував на відстані 50 м. від дороги, вони всі разом підішли до нього, викинули дрова, які в ньому знаходились, та витягли зі снігу на дорогу. Після цього, прикріпивши причеп до автомобіля, повернулись назад до смт.Устинівка. Висадивши його разом з батьком та братом неподалік від їх будинку, ОСОБА_21 поїхав далі, а вони повернулись додому. Пізніше через 1-2 дні, точно не пам`ятає, до них додому прийшли працівники поліції та цікавились чи йому нічого не відомо про причеп, який був викрадений, і він розповів їм про дані події;
- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, від потерпілого ОСОБА_6 , зареєстрованої в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Устинівського ВП Бобринецького ВП ГУНП в Кіровоградській області 12.01.2017року за №34, про те, що в період часу з 15 години 10.01.2017 року по 12.01.2017 року невідома особа викрала належний йому причеп легковий р/н НОМЕР_2 , 2008 року зеленого кольору з відкритої місцевості біля автодороги с.Степове - с.Степанівка (а.п.161);
- заявою обвинуваченого ОСОБА_7 від 12.01.2017 року про те, що він добровільно видає легковий причеп зеленого кольору (а.п.162);
- заявою обвинуваченого ОСОБА_7 від 12.01.2017 року про те, що він дає добровільну згоду на проведення огляду його домоволодіння працівниками поліції за адресою: АДРЕСА_1 (а.п.163);
- протоколом огляду місця події від 12.01.2017 року, який розпочато о 19 год. 18 хв. та закінчено о 19 год. 29 хв., відповідно до якого місцем огляду являється територія подвір"я, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Територія подвір"я повністю огороджена металевим парканом. Вхід до подвір`я здійснюється через металеві ворота. З правої сторони знаходиться житловий будинок одноповерховий, з лівої сторони на подвір"ї знаходиться причіп до автомобіля. Причіп виготовлений з чорного металу, має одну вісь та два колеса. На причепі мається номерний знак НОМЕР_3 . Причеп має зелений окрас. З місця події вказаний причеп вилучений за заявою про добровільну видачу причепу (а.п.164-166);
- протоколом огляду предмета від 12.01.2017 року з доданою фототаблицею №1, який розпочато о 19 год. 30 хв. та закінчено о 20 год. 00 хв., відповідно до якого предметом огляду являється одноколійний причеп заводського виробництва марки КМЗ ПФ 01 Фермер. На причепі мається напис на рамі VIIV- НОМЕР_4 , на задньому борту між фарами мається реєстраційний державний номер НОМЕР_2 . Під час огляду встановлений номер рами НОМЕР_5 . Автомобільний причіп окрашений в зелений колір. Явних пошкоджень, які б заважали руху автомобільного причепу виявлено не було (а.п.167-168); - заявою потерпілого ОСОБА_6 від 13.01.2017 року про визнання речовим доказом належного йому на праві власності причепу автомобільного марки ПФ 01 «Фермер» зеленого кольору, д/н НОМЕР_2 (а.п.171);
- розпискою потерпілого ОСОБА_6 від 13.01.2017 року про отримання від працівників поліції причепу одноосного заводського виробництва марки ПФ 01 Фермер зеленого кольору, д/н НОМЕР_2 (а.п.173);
- висновком експерта з оцінки майна від 13.01.2017 року, згідно якого вартість причіпу ПФ 01 Фермер для легкового автомобіля, 2008 року випуску, рама № НОМЕР_5 , реєстраційний № НОМЕР_2 , зеленого кольору, бувшого у використанні, у справному стані складає 2288,00 грн. (а.п.175).
Даючи оцінку заяві обвинуваченого ОСОБА_7 від 12.01.2017 року про добровільну видачу причепу, суд приймає її до уваги в частині, що стосується самої видачі причепу працівникам поліції, і не приймає її як доказ на підтвердження вини обвинуваченого в частині повідомлення ним в заяві про викрадення вказаного причепу в ніч з 10.01.2017 року на 11.01.2017 року з ділянки місцевості неподалік автодороги с.Степове-с.Степанівка Устинівського району, оскільки відповідно до ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Враховуючи викладене, суд, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин вчинення кримінального правопорушення, підтверджених доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оцінених судом відповідно до ст.94 КПК України приходить до висновку, що:мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 ; це діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, оскільки обвинувачений раніше вчиняв злочин, передбачений ч.1 ст.185 КК України, і судимість за цей злочин не знята і не погашена у встановленому законом порядку; його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, є встановленою та доведеною і він підлягає покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення.
При цьому суд критично оцінює показання обвинуваченого ОСОБА_7 про його невинуватість у вчиненні повторно таємного викрадення чужого майна (крадіжки), а саме: автомобільного причепу, оскільки він забрав вказаний причеп з метою повернення його в подальшому власнику, не маючи умислу на його викрадення, та не приймає зазначені доводи до уваги, оскільки в діях обвинуваченого наявна суб`єктивна сторона крадіжки, яка характеризується прямим умислом на заволодіння чужим майном та полягає в тому, що: 1) обвинувачений ОСОБА_7 усвідомлював суспільно-небезпечний характер свого діяння, про що свідчить як розуміння ним фактичних обставин вчиненого, які стосуються, зокрема, а) предмету злочину автомобільного причепу, який йому не належав і власник якого потерпілий ОСОБА_6 не уповноважував його забрати вказаний причеп з поля, та б) об`єктивної сторони даного злочину вчинених ним конкретних послідовних дій, спрямованих на безоплатне, поза волею власника, таємне вилучення автомобільного причепу, оскільки свідки, присутні при цьому, не усвідомлювали злочинного характеру дій обвинуваченого, вважаючи, що таким чином допомагають повернути майно власнику, так і розуміння ним суспільної небезпеки таких дій, вчинених щодо чужого майна, з урахуванням того факту, що обвинувачений раніше вчиняв умисний закінчений злочин проти власності - крадіжку, а тому йому було відомо про суспільну-небезпечність подібних дій, за вчинення яких законом передбачена кримінальна відповідальність; 2) обвинувачений ОСОБА_7 передбачав суспільно-небезпечні наслідки свого діяння, оскільки знав, що в результаті його дій власник буде позбавлений належного йому майна - автомобільного причепу та здійснюватиме його пошук, про що свідчать, зокрема, і дані ним в судовому засіданні показання, про те, що хтось буде шукати причеп, а також те, що він отримає реальну можливість розпоряджатись викраденим майном на свій розсуд; 3) обвинувачений ОСОБА_7 бажав настання суспільно-небезпечних наслідків, оскільки прагнув досягнути конкретного результату заволодіти автомобільним причепом, про що свідчать його свідомі, вольові, цілеспрямовані та послідовні дії здійснення телефонного дзвінка знайомому з метою отримання допомоги для того, щоб витягнути причеп із снігового намету; приїзд на власному автомобілі до місяця знаходження причепу, не дивлячись на наявну технічну несправність автомобіля; безпосереднє витягування причепу на дорогу; закріплення його до автомобіля та привезення причепу до свого місця проживання; залишення причепу в себе на подвір`ї. При цьому обвинувачений діяв, маючи корисливий мотив власне збагачення за рахунок причепу, що не спростовано і самим обвинуваченим, який в судовому засіданні безпосередньо показав, що мав на меті отримання, дослівно, «могорича», а потім показавши, що «хтось все одно за це заплатить», тобто розраховував отримати певну вигоду, а тому показання обвинуваченого про те, що він не мав наміру продати автомобільний причеп, не є підтвердженням відсутності у нього корисливого мотиву.
З огляду на викладене, суд також не приймає до уваги доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він не намагався заховати автомобільний причеп, хоча мав таку можливість, що свідчить про відсутність в його діях умислу на вчинення крадіжки, оскільки крадіжка вважається закінченою з моменту, коли особа вилучила майно і мала реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним, тобто обвинувачений ОСОБА_7 вчинив крадіжку, забравши автомобільний причеп з місця його знаходження в полі та в подальшому залишаючи його в своєму розпорядженні (перебування причепу на подвір`ї біля будинку), а тому не може бути підтвердженням відсутності в обвинуваченого умислу на таємне викрадення чужого майна його подальша бездіяльність, в тому числі і не вчинення ним дій, спрямованих на те, щоб заховати автомобільний причеп, оскільки переховування викраденого майна не є обов`язковою ознакою такого складу злочину як крадіжка.
При цьому суд також критично оцінює показання обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він не мав наміру викрасти належний потерпілому ОСОБА_6 причеп, так як сам на наступний день зателефонував до поліцейського та повідомив про знаходження причепу у нього на подвір`ї, оскільки вони не підтверджені зібраними у кримінальному провадженні доказами в їх сукупності та безпосередньо спростовуються: 1) показаннями свідка ОСОБА_9 про те, що наступного дня після того, як вони разом із сином та пасинком допомогли обвинуваченому ОСОБА_21 витягнути причеп зі снігу, в обід приблизно з 11 год. до 13 год. до нього додому прийшли працівники поліції. Після цього йдучи приблизно 2 хв. до відділення поліції для дачі показань він зателефонував до обвинуваченого ОСОБА_20 і повідомив його про пошуки поліцією причепу та про те, що йде до відділення поліції давати показання, на що обвинувачений сказав, що вже сам повідомив поліцію про знаходження причепу у нього вдома. Разом з тим, під час допиту в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_21 показав суду, що наступного дня, після того як привіз причеп додому, він до темна, приблизно до 16-17 години, ремонтував автомобіль і лише ввечері, після того як зробив машину та покупався, зателефонував до знайомого поліцейського із запитанням чи ніхто не шукає причеп. Таким чином, на час телефонного дзвінка до нього свідка ОСОБА_9 та повідомлення останнім про прихід поліції і дачу ним показань, обвинувачений ОСОБА_7 , виходячи зі змісту його ж показань, ще не телефонував до поліції і не повідомляв про причеп, оскільки, з його слів, зробив це не раніше 16-17 години вечора цього ж дня; 2) показаннями потерпілого ОСОБА_6 про те, що на час написанням ним заяви до поліції про викрадення належного йому причепу невідомою особою, що, як встановлено судом, мало місце в післяобідній час (після 12 год. 00 хв.) 12.01.2017 року, працівники поліції не говорили йому, що обвинувачений ОСОБА_7 телефонував та повідомив про те, що причеп у нього, а лише ввечері зателефонували, повідомивши, що знайшли причеп.
При цьому про умисел обвинуваченого саме на викрадення чужого майна автомобільного причепу свідчить і відсутність з його боку дій, спрямованих на повернення причепу власнику, зокрема, відсутність спроб з`ясувати номер телефону та зателефонувати жителю смт.Устинівка на прізвище « ОСОБА_17 », якому, як показав обвинувачений, він вважав належить причеп, або іншим чином повідомити його, в тому числі переказати про знаходження в нього причепу через спільних знайомих, відвести вказаний причеп до нього додому тощо.
Крім того, суд критично оцінює показання обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що його дії були спрямовані саме на повернення автомобільного причепу власнику, щоб його ніхто із проїжджаючих не викрав, оскільки вони є суперечливими та не послідовними. Так, спочатку обвинувачений ОСОБА_7 суду показав, що вважав власником автомобільного причепу свого знайомого жителя смт.Устинівка на прізвище « ОСОБА_17 », однак пізніше показав, що не був впевнений, що причеп належить Дідику, а ще пізніше взагалі показав, що хотів таким чином допомогти будь-якій людині та те, що хтось все одно за це заплатить та скаже спасибі. Також показання обвинуваченого про те, що житель смт.Устинівка на прізвище « ОСОБА_17 », який є його знайомим та заготовляє дрова в тому місці, де знаходився причеп, та міг його там залишити, суперечать наступним показанням самого обвинуваченого про те, що він не повідомив ОСОБА_17 про причеп, оскільки той постійно перебуває в роз`їздах і не буває вдома.
З урахуванням викладеного, показання обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він не вчиняв крадіжки автомобільного причепу, належного потерпілому ОСОБА_6 , а лише взяв його з метою повернути власнику, при цьому достовірно не знаючи кому саме належить причеп, суд, відповідно до вимог ст.94 КПК України, оцінює критично, як такі, що носять неправдивий та недостовірний характер, оскільки не узгоджуються з обставинами кримінального правопорушення, встановленими під час безпосереднього дослідження судом доказів, і розцінює їх як обраний обвинуваченим спосіб захисту та спробу уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд відповідно до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до ст.12 КК України вчинений обвинуваченим ОСОБА_7 злочин класифікується як злочин середньої тяжкості.
Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
З урахуванням викладеного, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 являється особою раніше судимою. Засуджувався за вироком Устинівського районного суду Кіровоградської області 21.12.2015 року за ч.1 ст.185 КК України до 200 годин громадських робіт та відбув призначене судом покарання 13.04.2016 року, а тому відповідно до ст.89 КК України має непогашену судимість за вчинення вказаного злочину, оскільки злочин, передбачений ч.2 ст.185 КК України, вчинив протягом року з дня відбуття покарання (а.п.180, 181-183).
Обвинувачений ОСОБА_7 не працюючий. По місцю проживання характеризується задовільно. Згідно відповіді Устинівської центральної районної лікарні Кіровоградської області на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (а.п.178-179).
За змістом досудової доповіді, складеної начальником Устинівського районного сектору пробації РСП Південного МРУ ПВКПП МЮ України стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , останній згідно соціально-психологічної характеристики проживає разом з співмешканкою та сином, не працює, веде домашнє господарство. Ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства, в тому числі, окремих осіб, оцінюється як низький. Виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення або обмеження волі за умови здійснення нагляду. У разі звільнення особи від відбування покарання з випробуванням доцільним є покладення обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України (а.п.75).
Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 відсутні. При цьому необхідно зазначити, що у розумінні п.1 ч.1 ст.66 КК України щире каяття має полягати у належній критичній оцінці особою свого протиправного діяння, його осуді. Щире каяття, яке характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася. Натомість обвинувачений ОСОБА_7 не визнає своєї вини у вчиненому злочині, не виражає жаль з приводу цього, а тому його показання не мають ознак критичної оцінки ним своєї протиправної поведінки.
З огляду на викладене, суд не визнає щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , яка була вказана в обвинувальному акті.
Відповідно до ст.67 КК України обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом не встановлено, виходячи з наступного.
Згідно ч.4 ст.67 КК України якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує. За змістом п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 року №7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» якщо рецидив злочинів одночасно утворює і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК, як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом частини четвертої статті 67 КК як повторність так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує.
На підставі викладеного, з урахуванням того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжці) за кваліфікуючою ознакою повторності, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.185 КК України, суд вважає за необхідне виключити як таку, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 обставину, - вчинення ним злочину повторно.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд враховує також вимоги ст.65 КК України щодо призначення судом покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, з урахуванням того, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При цьому суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.69 КК України шляхом призначення основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст.185 КК України, оскільки з урахуванням відсутності обставин, які пом`якшують покарання, та відсутності в санкції ч.2 ст.185 КК України визначення нижньої межі покарання у виді обмеження волі та позбавлення волі, неможливим є застосування ч.1 ст.69 КК України у разі призначення судом одного із зазначених видів покарання. Суд також не вбачає можливості переходу до іншого більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст.185 КК України, виходячи з того, що застосування ч.1 ст.69 КК України можливе за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, які при розгляді даного кримінального провадження судом не встановлені.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
На підставі викладеного, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 вважає, що йому слід призначити покарання у виді позбавлення волі, призначене в межах санкції ч.2 ст.185 КК України, яка передбачає відповідальність за вчинений ним злочин, що, виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації юридичної відповідальності буде відповідним характеру вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, його небезпечності, даним про особу обвинуваченого, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.
Разом з тим,відповідно до положень ст.75 КК України, з урахуванням: ступеня тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 злочину,який є злочином середньої тяжкості; особи обвинуваченого, який являється особою раніше судимою і має середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та низький ризик небезпеки для суспільства, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; має постійне місце проживання і по місцю проживання характеризується задовільно;відсутності тяжких наслідків вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та обставин, які обтяжують його покарання, з урахуванням думки потерпілого, який вважав за можливе призначити обвинуваченому менш суворий вид покарання, передбачений за вчинені ним дії, суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування ним покарання та приймає рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом встановленого судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України.
Разом з тим, в судовому засіданні захисником обвинуваченого ОСОБА_7 заявлено клопотання про застосування до нього акту амністії, оскільки на день набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» він має малолітню дитину сина ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно якого не позбавлений батьківських прав; злочин, у вчиненні якого він обвинувачується є злочином середньої тяжкості, обвинувачений згоден, щоб до нього була застосована амністія, а тому має бути звільнений від відбування покарання на підставі п.«в» ст.1 вказаного Закону.
Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав клопотання свого захисника та подав до суду письмову заяву про відсутність у нього заперечень щодо застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році».
Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» у зв`язку з наявністю передбачених вказаним законом підстав.
Вирішуючи питання про застосування амністії до обвинуваченого ОСОБА_7 суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили. Амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального кодексу України та цього Закону.
За змістом ст.85 КК України на підставі закону про амністію засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.
Згідно ч.2 ст.86 КК України законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про застосування амністії в Україні», установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
З огляду на викладене, судом встановлено, що 07 вересня 2017 року набрав чинності Закон України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року №1810-VIII.
Відповідно до ст.13 вказаного Закону його дія поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно.
Згідно ст.10 Закону України «Про амністію у 2016 році» питання про застосування амністії суд вирішує, зокрема, за ініціативою захисника.
Відповідно до п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними, зокрема, у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.
Судом по справі встановлено, що вчинений обвинуваченим ОСОБА_7 злочин, передбачений ч.2 ст.185 КК України, є умисним злочином, який відповідно до ст.12 КК України класифікується як злочин середньої тяжкості, тобто не є тяжким або особливо тяжким.
Вказане кримінальне правопорушення обвинувачений ОСОБА_7 вчинив в період часу з 10.01.2017 року по 11.01.2017 року, тобто до дня набрання чинності 07.09.2017 року Законом України «Про амністію у 2016 році».
Згідно свідоцтва про шлюб (серія НОМЕР_6 ), виданого Устинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області від 14.09.2017 року, обвинувачений ОСОБА_7 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_24 (а.п.198 ).
Відповідно до свідоцтва про народження (серія НОМЕР_7 ), виданого Устинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області від 15.09.2017 року, обвинувачений ОСОБА_7 являється батьком малолітньої дитини сина ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стосовно якого він не позбавлений батьківських прав (а.п.199).
Згідно довідок, виданих виконавчим комітетом Устинівської селищної ради Кіровоградської області від 18.09.2017 року за № 3139 та № 3140, обвинувачений ОСОБА_7 проживає в АДРЕСА_3 . Разом з ним проживає та перебуває на утриманні його син ОСОБА_23 , 2013 року народження. До складу сім`ї обвинуваченого ОСОБА_7 входять: дружина ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та син ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.п.200, 201).
Обмежень щодо застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 амністії, передбачених ст.4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст.9 Закону України «Про амністію у 2016 році», судом під час розгляду кримінального провадження не встановлено.
На підставі викладеного, за вказаних обставин суд вважає, що до обвинуваченого ОСОБА_7 застосовується амністія і він підлягає звільненню від відбування покарання на підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Цивільний позов у кримінальному провадженні не пред`являвся. Питання про долю речового доказу необхідно вирішити відповідно до п.5 ч.9 ст.100 КПК України. Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні. Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались. Керуючись ст.ст.85, 86 КК України, ст.3 Закону України «Про застосування амністії в Україні», п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», ст.ст.349, 368, 371, 373-376, 392, 395, 532 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В :
ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі. Відповідно до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом встановленого судом іспитового строку тривалістю два роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року №1810-VIII.
Речовий доказ по кримінальному провадженню:причеп автомобільний марки ПФ 01 «Фермер» зеленого кольору № шасі VIN- НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , який повернутий потерпілому ОСОБА_6 під час досудового розслідування, залишити останньому, як власнику, анулювавши розписку про зберігання.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні. Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Кіровоградської області через Устинівський районний суд Кіровоградської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуючий ОСОБА_1