Справа № 278/281/17
В И Р О К
Іменем України
14 грудня 2017 року м. Житомир
Житомирський районний суд Житомирської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю: секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
представника потерпілого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження стосовно
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомиргорода Кіровоградської області, громадянина України, з вищою освітою, капітана військової частини п/п НОМЕР_1 , неодруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 Кримінального кодексу України (далі КК України),
в с т а н о в и в:
11 вересня 2015 року близько 10 години капітан ОСОБА_4 , будучи призначеним керівником занять з вогневої підготовки, тобто військовою службовою особою, перебуваючи на території НОМЕР_2 загальновійськового полігону ВДВ (військова частина НОМЕР_3 ), розташованого у АДРЕСА_2 , в умовах особливого періоду, недбало ставлячись до виконання службових обов`язків, в порушення вимог ст.ст. 17, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, п.п. 1.1, 1.2, 1.7, 6.1.1, Додатку 1 Курсу стрільб, п. 2.1 Методики вогневої підготовки допустив військовослужбовця молодшого сержанта ОСОБА_6 , в якого були відсутні засоби індивідуального бронезахисту (бронежилет та каска), до виконання навчальної вправи з метання бойових ручних гранат РГД-5. В результаті вказаного недбалого ставлення капітана ОСОБА_4 до служби у зв`язку із розривом поблизу молодшого сержанта ОСОБА_6 бойової гранати РГД-5 під час виконання ним вправи з її метання останньому було спричинено тяжкі тілесні ушкодження у виді осколкових поранень тім`яної ділянки голови, що супроводжувались переломами кісток черепа. Таким чином молодший сержант ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження ділянок тіла, які повинні та могли бути захищені засобом індивідуального захисту каскою, чим спричинено тяжкі наслідки.
Обвинувачений ОСОБА_4 вину в інкримінованому діянні визнав повністю, підтвердив вищенаведені обставини, у вчиненому кається.
Окрім повного визнання вини обвинуваченим, його винуватість у вчиненні вищезазначеного діяння підтверджується дослідженими судом доказами.
Так, потерпілий ОСОБА_6 показав, що дійсно не отримував при виконанні вправи з метання гранати каски та бронежилета, і з цього приводу йому ніяких зауважень або застережень керівником занять зроблено не було. Обставин, за яких стався вибух, не пам`ятає.
Свідок ОСОБА_8 (на час подій командир батальйону, безпосередній начальник обвинуваченого) показав, що саме керівник занять з вогневої підготовки, яким на той час був обвинувачений, відповідає за допуск військовослужбовців до виконання вправ з метання бойових гранат в засобах індивідуального захисту (каска та бронежилет).
Свідок ОСОБА_9 (на час події командир роти, в якій проходив службу потерпілий) підтвердив, що коли дізнався про поранення останнього, одразу прибув на місце події та побачив, що в нього були відсутні засоби індивідуального захисту (каска та бронежилет).
Після допиту названих осіб суд, оскільки фактичні обставини справи ніким не оспорювалися, на підставі ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) визнав їх встановленими в судовому засіданні та вважав недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин. Оскільки обвинувачений відмовився давати показання, суд обмежився дослідженням доказів, що характеризують його особу.
Таким чином суд вважає, що вина ОСОБА_4 у вчиненні злочину доведена, і кваліфікує його діяння за ч. 3 ст. 425 КК України як недбале ставлення військової службової особи до служби, що спричинило тяжкі наслідки, вчинене в умовах особливого періоду.
При призначенні покарання відповідно до ст. 65 КК України суд враховує, що злочин, передбачений ч. 3 ст. 425 КК України, є неумисним тяжким військовим злочином.
Обвинувачений ОСОБА_4 не судимий, неодружений, має на утриманні малолітню дитину, за місцем проживання та військової служби характеризується позитивно, є учасником антитерористичної операції на Сході України, безпосередньо брав участь у бойових діях.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому, є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують йому покарання, не встановлено.
Призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд окрім наведеного, враховує безальтернативний характер санкції ч. 3 ст. 425 КК України і призначає покарання у виді позбавлення волі. Однак, враховуючи відсутність обтяжуючих та наявність двох пом`якшуючих покарання обставин, позицію прокурора та потерпілого, який не наполягав на суворості покарання, суд призначає обвинуваченому покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 425 КК України.
Захисник обвинуваченого заявив клопотання про застосування до ОСОБА_4 Закону України Про амністію у 2016 році, звільнивши останнього від відбування покарання. Усі учасники судового розгляду підтримали це клопотання.
Суд, перевіривши наявність підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання на підставі названого Закону, вважає, що клопотання захисника підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до пунктів в та д ч. 1 ст. Закону України Про амністію у 2016 році підлягають звільненню від відбування призначеного покарання особи, визнані винними у вчиненні неумисного злочину, який не є особливо тяжким, які на день набрання чинності цим законом (7.09.2017) мають дітей, яким не виповнилося 18 років, а також ветерани війни (зокрема, учасники бойових дій).
Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 до дня набрання чинності названим Законом вчинив неумисний тяжкий злочин, має на утриманні малолітню дитину та є учасником бойових дій (а.п. 100), а підстав для незастосування до нього амністії, передбачених ст. 9 названого Закону, ст. 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та ч. 4 ст. 86 КК України, не виявлено, обвинувачений підлягає звільненню від відбування покарання на підставі ст. 1 Закону України Про амністію у 2016 році. У зв`язку з цим відсутні підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання та встановлення іспитового строку на підставі ст. 75 КК України.
Потерпілий заявив цивільний позов до обвинуваченого про стягнення 10 972 грн. 92 коп. додаткових витрат на лікування від каліцтва, 100 000 грн. моральної шкоди, заподіяної злочином, а також 5000 грн. щомісячного відшкодування витрат на лікування та реабілітацію, санаторно-курортне лікування (а.п. 34-40). 20.09.2017 потерпілий подав заяву про збільшення розміру позовних вимог (а.п. 84-87), від якої в подальшому відмовився, залишивши вимоги в обсязі первісного позову. Вирішуючи цей позов потерпілого, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого. Як встановив суд, внаслідок діяння обвинуваченого потерпілому було спричинено тяжкі тілесні ушкодження у виді осколкових поранень тім`яної ділянки голови, що супроводжувались переломами кісток черепа. Крім того, згідно із дослідженими судом медичними документами, наданими потерпілим, останній внаслідок отриманої за вищеописаних обставин важкої мінно-вибухової травми у виді множинних осколкових поранень голови та обличчя з травмою ока, рваною раною носа, осколкових поранень тулуба, верхніх та нижніх кінцівок проходив стаціонарне лікування: з 11.09.2015 по 1.10.2015 у Головному військо-клінічному госпіталі (ГВКГ) Міністерства оборони України (м. Київ, а.п. 60-61), з 1.10.2015 по 6.11.2015 у Ірпінському військовому госпіталі (військова частина НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 , а.п. 56-57), з 2.02.2016 по 15.02.2016 у ГВКГ МО України (а.п. 62), з 6.04.2016 по 7.04.2016 у Олександрівській клінічній лікарні м. Києва (а.п. 63), з 4.07.2016 по 19.07.2016 та з 31.08.2016 по 14.09.2016 у Інституті очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова (м. Одеса, а.п. 64-65), з 21.11.2016 по 28.11.2016 у Інституті отоларингології (м. Київ, а.п. 66), з 14.08.2017 по 29.08.2017 у Інституті очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова (а.п. 93).
Відповідно до ч. 1 ст. 1195 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. При цьому відповідно до ч. 3 названої статті ЦК України така шкода відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Тому суд не погоджується з доводами захисника про безпідставність позовних вимог потерпілого про стягнення щомісячних виплат на його додаткові витрати, пов`язані із лікуванням та реабілітацією, оскільки потерпілий отримує пенсію як інвалід війни.
У той же час згідно із абз. 3 ч. 3 ст. 11 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, які направляються до санаторно-курортного закладу для продовження лікування відповідно до висновку військово-лікарської комісії після стаціонарного лікування в госпіталі, путівки надаються безоплатно. Потерпілого було звільнено з військової служби 15.03.2016 (а.с. 69-70), і до цього часу він користувався зазначеною пільгою. Згідно із ч. 4 ст. 11 названого Закону військовослужбовці, які стали інвалідами внаслідок бойових дій, а також учасники бойових дій прирівнюються у правах до інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни. Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_5 , виданого 24.05.2016 (а.п. 54), потерпілий є інвалідом другої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни і інвалідів війни. Статтею 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту передбачені, поміж інших, наступні пільги для інвалідів війни: безоплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів та виробів медичного призначення за рецептами лікарів (п. 1); безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад (п. 3); безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду також електронного квитка, який видається на безоплатній основі (п. 7); інвалідам I і II груп надається право безплатного проїзду один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом (п. 21).
Потерпілим надано копії квитків про проїзд залізничним транспортом з м. Києва до м. Одеси і назад 13.08. та 29.08, а також копію квитка на проїзд з м. Сквира до м. Київа 13.08.2017, згідно яких потерпілий витратив кошти в сумі 687,87+484,06+45,09 = 1217,02 грн. Викладене відповідає даним про перебування потерпілого на стаціонарному лікуванні в Інституті очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова у серпні 2017 року (а.п. 93). Проте, у цей час потерпілий як інвалід війни другої групи користувався вищезазначеними пільгами щодо безоплатного проїзду, передбаченими пунктами 7 та 21 ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, не надав суду доказів щодо відмови йому в наданні цих пільг, а тому суд вважає позовні вимоги в цій частині безпідставними. Крім того, оскільки обвинувачений на час проведення йому операції у зазначеному Інституті користувався пільгою безоплатного одержання ліків, лікарських засобів та виробів медичного призначення, і також не надав доказів відмови йому у надані цієї пільги, суд вважає безпідставними вимоги потерпілого про стягнення з обвинуваченого за чеками (а.п. 90, 92) 613,04+211,75+291,45+13,30 = 1129,54 грн. витрат на придбання ліків і лікарських препаратів (а.п. 90, 92). Разом з цим, суд стягує з обвинуваченого витрати потерпілого на придбання інтраокулярних лінз на суму 1050,53 грн. (а.п. 91), оскільки ці витрати здійснені на протезування, яке не надається потерпілому безоплатно. В решті позовних вимог про стягнення з обвинуваченого витрат потерпілого на лікування в сумі 10 972,92 грн. також слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю, оскільки потерпілим не надано жодних доказів здійснення таких витрат.
Крім того, оскільки потерпілим не надано жодних доказів (зокрема, висновку медико-соціальної експертної комісії або висновку судово-медичної експертизи (ч. 2 ст. 1202 ЦК України) в обґрунтування як необхідності здійснення у майбутньому додаткових витрат на лікування та реабілітацію, санаторно-курортне лікування, так і в обґрунтування розміру цих витрат, та зважаючи на наявні у потерпілого пільги як інваліда війни щодо безоплатного одержання ліків, лікарських засобів, санаторно-курортного лікування, його вимоги в частині стягнення з обвинуваченого щомісячного відшкодування таких витрат задоволенню не підлягають.
Вирішуючи питання стягнення з обвинуваченого моральної шкоди, заподіяної злочином, суд виходить з положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Разом з цим, ч. 2 ст. 1193 ЦК України передбачає, що якщо виникненню або збільшенню шкоди сприяла груба необережність потерпілого, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з показань самого потерпілого, до виконання вправи з метання бойової гранати 11.09.2015 він не менш 2-3 разів здійснював метання бойових гранат. Допитані судом свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 показали, що потерпілий перед виконанням вправи з метання бойової гранати пройшов відповідні інструктажі, і він мав право відмовитись від виконання вправи без засобів індивідуального захисту. Як свідчать матеріали кримінального провадження, вибух гранати стався поруч із потерпілим через те, що він не метнув її на достатню відстань. Викладене в сукупності дає суду підстави вважати, що спричиненню шкоди здоров`ю потерпілого ОСОБА_6 сприяла груба необережність останнього, а тому суд, враховуючи необережну вину обвинуваченого у спричинені шкоди здоров`ю потерпілого, а також керуючись принципом розумності та справедливості, задовольняє вимоги про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди частково. При цьому суд не погоджується із доводами захисника про безпідставність цих вимог, оскільки, на його думку, груба необережність потерпілого виключає відповідальність заподіювача шкоди. Як встановив суд, вищезазначені тяжкі наслідки знаходяться в безпосередньому прямому причинному зв`язку із необережною бездіяльністю обвинуваченого, а груба необережність потерпілого лише сприяла настанню цих наслідків. Крім того, суд при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди не враховує матеріальний стан обвинуваченого, оскільки шкоди завдано вчиненням злочину (ч. 4 ст. 1193 ЦК України).
Речові докази підлягають поверненню власникам, за виключенням тих, що не мають ніякої цінності та не можуть бути використані.
Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів, підлягають стягненню з обвинуваченого.
Підстав для застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу не вбачається.
Керуючись ст. ст. 369-371, 373-374 КПК України, суд
у х в а л и в:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України, і призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі.
Звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання на підставі п.п. "в" та "д" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році".
До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_4 не обирати.
Цивільний позов потерпілого задовольнити частково. Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_6 1050 грн. 53 коп. додаткових витрат на протезування, а також 10000 грн. відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином. В решті позовних вимог відмовити за безпідставністю.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави 22 873 (двадцять дві тисячі вісімсот сімдесят три) грн. 60 коп. судових витрат на залучення експертів при проведенні експертиз.
Після набрання вироком законної сили речові докази:
- бронежилет, шолом сталевий, автомат АК-74 № НОМЕР_6 , передані в кімнату зберігання зброї військової частини польова пошта НОМЕР_7 , залишити в розпорядженні вказаної військової частини;
- металеві фрагменти з полоскою основною у кількості 32 штук, металеві осколкові елементи, важіль, кільце з чекою, полімерну пробку, передані в кімнату зберігання речових доказів Житомирської військової прокуратури Житомирського гарнізону, знищити;
- журнал обліку бойової підготовки 1 батальйону 2 навчальної роти військової частини НОМЕР_8 , передані в кімнату зберігання речових доказів Житомирської військової прокуратури Житомирського гарнізону, повернути у військову частину НОМЕР_8 .
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо він не скасований, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
На вирок може бути подана апеляція до апеляційного суду Житомирської області через Житомирський районний суд протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту вручення копії вироку. Вирок не може бути оскаржено з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися, і дослідження яких визнано судом недоцільним.
Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового розгляду мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1