У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 183/1319/18

№ 1-кс/183/153/18

16 березня 2018 року Слідчий суддя Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , розглянувши клопотання слідчого СВ Новомосковського відділення поліції ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_5 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою :

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянину України, маючого середню освіту, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого АДРЕСА_1 , не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 289 КК України,

встановив :

досудовим розслідуванням ОСОБА_7 підозрюється в тому, що він 26 квітня 2017 р. в період часу з 08 год. 00 хв. по 12 год. 00 хв. знаходячись неподалік домоволодіння АДРЕСА_2 , на узбіччі дороги побачив автомобіль марки «ВАЗ 21053» синього кольору з реєстраційним номером НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_8 . В цей час у ОСОБА_7 виник злочинний умисел на незаконне заволодіння вказаним транспортним засобом. Переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_7 , без будь-якого дозволу, не маючи права на користування даним транспортним засобом, з метою використання його у власних потребах, вчиняючи злочин повторно, підійшов до автомобіля марки «ВАЗ 21053» синього кольору з реєстраційним номером НОМЕР_1 , після чого зламавши центральний замок, встановлений на передній водійській дверці даного автомобіля, відчинив водійські двері, сів за кермо, зламав замок запалення, запустив двигун та на викраденому автомобілі з місця вчинення злочину поїхав, тим самим незаконно, повторно заволодів транспортним засобом, який належить ОСОБА_8

02 січня 2018 р. приблизно о 23 год. 40 хв., ОСОБА_7 знаходився на території гаражного кооперативу Самара, що розташований в смт. Гвардійському Новомосковського району Дніпропетровської області, де побачив ряд зачинених гаражів. Розуміючи, що в даних гаражах може знаходитися різноманітне майно, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел на крадіжку чужого майна, яке може знаходитися в середині гаражу № НОМЕР_2 , розташованого на території вказаного гаражного кооперативу.Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , 02 січня 2018 р. приблизно о 23 год. 45 хв., підійшов до гаражу № НОМЕР_2 розташованого на території гаражного кооперативу Самара, що розташований в смт. Гвардійському Новомосковського району Дніпропетровської області і який належить ОСОБА_9 , де шляхом пошкодження, відчинив навісний замок та викрутив серцевину гвинтового замка, після чого проник до приміщення зазначеного гаражу в якому побачив автомобіль марки DaewooSens д/н НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_10 , та в цей момент у ОСОБА_7 виник злочинний умисел на незаконне заволодіння вказаним транспортним засобом.Продовжуючи реалізовувати злочинний умисел, ОСОБА_7 завів двигун автомобіля марки DaewooSens д/н НОМЕР_3 та з місця вчинення злочину на вказаному автомобілі поїхав.Тобто, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, маючи прямий умисел на вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_7 незаконно заволодів транспортним засобом, а саме автомобілем марки DaewooSens д/н НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_10 .Після чого, ОСОБА_7 на викраденому автомобілі з місця скоєння злочину втік, розпорядившись ним на власний розсуд, причинивши потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду, сума якої встановлюється.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.Підозра ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Слідчий ОСОБА_5 підтримав клопотання тамотивував йоготим, що по справі є достатньо підстав вважати підозру у вчинені кримінальних правопорушень обґрунтованою. Вважає наявними ризики, передбачені п. 1 п.3 п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, у зв`язку з чим відносно нього неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою, просить обрати запобіжний захід тримання під вартою строком на 60 днів. Також просить врахувати, що до Солонянського районного суду, Ленінського районного суду м. Дніпра направлені кримінальні провадження відносно ОСОБА_7 за ч.1 ч.2 ст. 289, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 263 КК України.

Підозрюваний ОСОБА_7 винним себе у скоєнні вказаних кримінальних правопорушеньне визнав. Пояснив, що не хоче, щоб йому було обрано запобіжний захід тримання під вартою, вважає за можливе обрати йому запобіжний захід домашній арешт, так як має місце проживання, живе з батьком , матір`ю, допомагає їм доглядати за тяжко хворим братом. Вину не визнає, тому, що злочини не вчиняв, переховуватися наміру не має, так як сам з`являється до слідчого і до суду.

Захисник ОСОБА_4 вказав, що в задоволені клопотання повинно бути відмовлено,так як ризики, на які посилається слідчий нічім не підтверджені, наміру переховуватися він не має, сам своєчасно з`являється о суду та слідчого, зі свідками про яких вказує слідчий він не спілкується взагалі, злочини не вчиняє, а ті провадження, що є в інших судах на сьогодні не розглянуті. Сама наявність підозри, та тяжкість покарання за санкцією статті, не може бути підставою, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, підставою для обрання запобіжного заходу тримання під вартою. Просить врахувати, що ОСОБА_7 , має постійне місце проживання, сім`ю, має міцні соціальні зв`язки, позитивно характеризується за місцем проживання, буде своєчасно з`являтися до слідчого, тому можливо обрати йому запобіжний захід домашній арешт.
Прокурор ОСОБА_3 підтримав заявлене слідчим клопотання та просить задовольнити його, оскільки на його думку наявні ризики передбачені п.1 п.3 п.5 ч. 1 ст. 177 КПК України, так як ОСОБА_7 вчиняє кримінальні правопорушення, відносно нього уСолонянському районному суді, Ленінському районному суді м. Дніпро слухаються кримінальні провадження за аналогічною статтею обвинувачення, тому вважає не можливим застосувати інший запобіжний захід ніж тримання під вартою, а необхідно обрати запобіжний захід тримання під вартою на 60 днів.

Суд, дослідивши заявлене клопотання, вислухавши доводи слідчого, прокурора, підозрюваного, захисника, дослідивши обставини справи, наявність ризику, вказаного у клопотанні вважає, що клопотання підлягає задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що відомості про правопорушення було внесено до ЄРДР за №0000170та за №000037 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, які були об`єднані в одне кримінальне провадження.

09 лютого 2018 р.та 13 березня 2018 р. ОСОБА_7 було повідомлено про підозру, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість клопотання слідчого про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відповідності до викладених вимог кримінального процесуального закону, вислухав, доводи учасників судового провадження належним чином дослідив фактичні обставини, вказані у клопотанні слідчого, суд вважає, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою, тому суд встановив, що клопотання підлягає задоволенню.

Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_7 суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Загальним правилом, яке випливає із рішень ЄСПЛ від 27 червня 1968 р. «Вемгофф проти Німеччини», від 24 липня 2003 р. у справі «Смірнови проти Росії», є те, що особа, обвинувачена у правопорушенні, має перебувати на волі до початку судового розгляду її справи, якщо держава не наведе відповідних і достатніх підстав для тримання під вартою цієї особи. Тобто держава має довести необхідність тримання під вартою особи, а суди, виходячи із презумпції на користь свободи, вирішити, на основі принципу змагальності, чи є достатні підстави для тримання особи під вартою.

У справі «Смірнови проти Росії» (п. 59) ЄСПЛ зазначив, що в досудовому звільненні особі може бути відмовлено через доведеність таких основних підстав, як: ризик неявки обвинуваченого на судовий розгляд (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. у справі «Штеґмюллер проти Австрії»); ризик перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесу здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ від 27 червня 1968 р. у справі «Вемгофф проти Німеччини»); вчинення ним подальших правопорушень (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. «Мацнеттер проти Австрії») або спричинення ним порушень громадського порядку (рішення ЄСПЛ від 26 червня 1991 р. у справі «Летельєр проти Франції»).

Судом встановлено, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчинені тяжкого кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 289 КК України.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу суд враховує наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України про який свідчить те, що ОСОБА_7 перебуваючи під домашнім арештом на підставі ухвали Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 р.обраного на строк до 10.02.2018 р. порушив його, про що свідчить той факт, що його було затримано працівниками поліції у м. Дніпро 06 лютого 2018 р. о 21.30 год. за вчинення адміністративного правопорушення, та підозри яка вказує що ОСОБА_7 незаконно заволодів транспортним автомобілем «DaewooSens» д/н НОМЕР_3 в ніч з 02.01.2018 р. на 03.01.2018 р., тому перебуваючи на свободі ОСОБА_7 має реальну можливість вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Також суд враховує той факт, що відносно ОСОБА_7 до Солонянського районного суду, Ленінського районного суду м. Дніпро направлено обвинувальні акти за ч.1, ч. 2 ст. 289, ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України, які на теперішній час не розглянуто.

Таким чином, ОСОБА_7 маючи процесуальні обмеження і перебуваючи під домашнім арештом, підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, що є підтвердженням наявності вищевказаного ризику, а також того, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не зможе забезпечити виконання ним покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігти спробам вчинити інше кримінальне правопорушення.

Наявність підозри у вчиненні двох кримінальних правопорушень у той час, коли у іншому суді слухається справа, яка надійшла раніше, за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, беззаперечно свідчить про те, що ризик передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України є повністю обґрунтованим, та дає суду всі законні підстави задовольнити клопотання слідчого та обрати ОСОБА_7 запобіжний захід тримання під вартою, та виключає можливість обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу.

Відповідно до ст. 178 КПК України суд враховує вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення, тому суд вважає, що перебування на волі ОСОБА_7 буде суперечити інтересам суспільства і є беззаперечною підставою для обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ст. 178 КПК України суд враховує вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення, тяжкість можливого покарання за вчинений злочин до восьми років позбавлення волі, яке може бути призначено у разі визнання його винуватим, тому суд вважає, що перебування на волі ОСОБА_7 буде суперечити інтересам суспільства і є беззаперечною підставою для обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Суд встановив, що ці ж самі підстави, враховані при обранні запобіжного заходу тримання під вартою є і відсутністю підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Суд не встановив наявність ризику передбаченого п. 1 п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, на які слідчий посилається у клопотанні, оскільки вони нічим об`єктивно не доведені і є, на думку суду, припущенням слідчого без належного підтвердження доказами наявності таких ризиків, тому такі ризики для врахування при обранні запобіжного заходу суд врахувати не може.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України при постановленні ухвали суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд зобов`язаний визначити розмір застави. При визначенні розміру застави, суд враховує, тяжкість кримінального правопорушення, в скоєнні якого підозрюється ОСОБА_7 , а також і те, що розмір застави передбачений у межах встановлених п.п. 1-3 ч. 5 ст. 182 КПК України здатний забезпечити виконання ОСОБА_7 , покладених на нього обов`язків, тому суд вважає за можливе призначити заставу урозмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає на сьогодні 88100 грн. (1762х50),що достатньою мірою гарантуватиме виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 177, 178, 182, 183, 194, 196 КПК України, суд,

постановив :

клопотання слідчогослідчого СВ Новомосковського відділення поліції ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_5 задовольнити та обрати ОСОБА_6 запобіжний захід тримання під вартою до14 травня 2018 року.

Встановити розмір застави ОСОБА_7 88100 грн.

З моменту звільнення ОСОБА_7 з-під варти внаслідок внесення застави зобов`язати - прибувати за викликом до слідчого, прокурора, суду;- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання.

У разі порушення покладених на ОСОБА_7 обов`язків, застава звертається в дохід держави.

Копію ухвали направити для виконання начальнику Дніпропетровської установи виконання покарань управління Держаної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області (№ 4)

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1