н/п 1-кп/640/214/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.04.2018 Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
при секретарі - ОСОБА_2
за участю прокурорів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
обвинуваченого - ОСОБА_5
захисника адвоката ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_7
представника третьої особи ОСОБА_8
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з вищою освітою, працюючого водієм ТОВ «Ікарус», одруженого, має на своєму утриманні доньку 2013 р.н., раніше не судимого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає: АДРЕСА_2
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України,
в с т а н о в и в :
Внаслідок дорожньо-транспортної події пішоходу ОСОБА_7 , згідно висновку судово-медичної експертизи №98-А/17 від 03.02.2017, спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я у вигляді закритого перелому проксимального метадіафізу правої плечової кістки із зсувом.
Порушення Правил безпеки дорожнього руху України водієм ОСОБА_9 , відповідно до висновків автотехнічних експертиз №235/17 від 19.05.2017, №9462 від 16.06.2017 та №564/17 від 26.07.2017 перебувають у прямому причинному зв`язку з подією та її наслідками.
Дії ОСОБА_9 кваліфіковані за ч.1 ст. 286 КК України.
В судовому засіданні 24.01.2018 року та дебатах заявив клопотання про застосування до нього вимог Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки має на утриманні малолітню дитину, 2013 року народження, відносно якої не позбавлений батьківських прав.
Незважаючи на часткове визнання своєї провини обвинуваченим за ч.1 ст. 286 КК України, суд, дослідивши показання останнього, вислухавши показання потерпілої, свідків, і дослідивши інші докази у справі, вважає, що провина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину доведена повністю і підтверджується наступними доказами:
- показаннями свідка ОСОБА_12 , наданими в судовому засіданні про те, що він навчається в університеті разом з потерпілою ОСОБА_13 і 27.12.2016 року близько 09-00 годині вони разом переходили вул. Чебишева в м. Харкові по пішохідному переходу. Пояснив, що перед виходом на дорогу вони пропустили один автомобіль, який проїхав, другий автомобіль зупинився, їх пропускаючи і вони вийшли на дорогу, яка була вільна. Дійшовши до середини дороги, вони бачили автомобіль, яким, як потім з*ясувалося керував ОСОБА_11 , який їхав справа за 12 метрів до переходу. А потім цей автомобіль став прискорюватися та наїхав на ОСОБА_13 , яка вже закінчувала перехід дороги біля бордюру і там же біля бордюру впала. Водій ОСОБА_11 не сигналив і він сигналу не чув. Потім ОСОБА_13 забрала швидка в лікарню, де їй зробили рентген, наклали пов*язку і після 13-00 години в той же день вони уїхали з лікарні.
Провина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненому також підтверджується наступними доказами, дослідженими в судовому засіданні, достовірність яких не викликає у суду сумнівів, а саме:
- схемою до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 27.12.2016 року, на якій зображено розміщення виявлених предметів щодо елементів дороги, напрямок руху транспортних засобів та пішохода (а.с.61);
- водійським посвідченням водія ОСОБА_5 серії НОМЕР_2 від 22.01.2008 року та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , р.н. НОМЕР_1 , серії НОМЕР_4 , згідно якого вбачається, що власником даного автомобіля є ОСОБА_16 (а.с.64);
- даними, які містяться у висновку експерта №98-А/17 від 03.02.2017 року, згідно якого у зв`язку з подіями 27.12.2016 року у громадянки ОСОБА_7 20 років, мав місце закритий перелом проксимального метадіафізу правої плечової кістки із зсувом, який утворився від дії тупих твердих предметів, можливо, в умовах дорожньотранспортної пригоди, на яку вказано в постанові слідчого. По ступеню це ушкодження середнього ступеня важкості за критерієм тривалості розладу здоров`я (п. 2.2.2. Правил «Судово медичного визначення ступеню важкості тілесних ушкоджень»). Свідчень про дослідження крові на алкоголь у громадянки ОСОБА_7 в представленій медичній документації не мається (а.с. 66);
-консультативним висновком лікаря-спеціаліста від 27.12.2016 року, виданим комунальним закладом охорони здоров`я «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова», згідно якого діагноз пацієнтки ОСОБА_7 - закритий перелом правої плечової кістки зі зміщенням та довідкою, виданою Головацькій про те, що вона з 29.12.2016 року по 13.01.2017 року проходила курс амбулаторного лікування в ЦРП Подільського району м. Києва з діагнозом перелом правої плечової кістки (а.с.67);
- даними полісу обов*язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ПАТ СК «Україна» від 15.02.2016 року на ім*я ОСОБА_5 зі строком дії до 14.02.2017 року. (а.с. 92).
-даними результатів медичного огляду ОСОБА_5 27.12.2016 року о 11-40 год. щодо відсутності в нього ознак алкогольного сп*яніння на момент огляду. (а.с. 95).
Всі вище перелічені та досліджені в судовому засіданні докази не викликають у суду сумніву, оцінені судом як належні та допустимі письмові докази, що містять інформацію про предмет доказування у даному кримінальному провадженні.
Відповідно до вимог ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
За правилами статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Докази повинні бути належними та допустимими в розумінні ст.ст. 85-86 КПК України.
Таким чином, оцінюючи у сукупності всі зібрані та досліджені у судовому засіданні докази, суд вважає, встановленим, що своїми діями, які виразились у порушенні Правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення - злочин, передбачений ч.1 ст. 286 КК України та суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч.1 ст. 286 КК України.
Суд не приймає до уваги доводи обвинуваченого щодо наявності в діях пішохода порушень ПДР України, оскільки суд розглядає справу в межах пред*явленого обвинувачення за ч.1 ст. 286 КК України стосовно ОСОБА_5 і провина даного обвинуваченого доказана повністю дослідженими в судовому засіданні належними та допустимими доказами, що свідчить про доведеність його провини у даному кримінальному правопорушенні. Доказів на підтвердження притягнення пішохода ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за порушенням Правил дорожнього руху України суду також не надано.
Також, суд зазначає, що встановленими обставинами щодо місця розташування автомобіля, даними, викладеними в схемі ДТП та висновками експертів спростовуються доводи обвинуваченого щодо його версії зіткнення та неможливості уникнути ДТП.
Під час розгляду справи не надано суду і доказів з боку захисту на підтвердження версії обвинуваченого щодо неможливості уникнути ДТП та її наслідків у вигляді пошкоджень у потерпілої. Будь-яких клопотань до суду на підтвердження позиції обвинуваченого щодо відсутності причинного зв*язку між ДТП та тілесними ушкодженнями, неможливістю уникнути ДТП під час судового розгляду не було заявлено. Крім того, суд звертає увагу на те, що під час пояснень по справі обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні 19.09.2017 року погодився, що порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, а тому і доводи обвинуваченого щодо відсутності його умислу є необґрунтованими та безпідставними.
Таким чином, суд приходить до висновку про провину обвинуваченого ОСОБА_5 у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст. 286 КК України, а саме порушення п. 18.1 Правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесні ушкодження, та відсутність даних про обставини, які б могли спростувати наявність причинного зв*язку між діями водія ОСОБА_5 та подією, що відбулася і спричинення тілесних ушкоджень потерпілій середньої тяжкості.
При цьому судом враховані і ті обставини, що ОСОБА_5 заперечує частково проти пред*явленого обвинувачення за ч.1 ст. 286 КК України, однак погоджується з порушенням ним вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України під час ДТП 27.12.2016 року.
Згідно ст. 65 КК України, особі, що вчинила злочин, призначається покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При визначенні виду та міри покарання обвинуваченому суд враховує характер, ступінь тяжкості та суспільної небезпеки скоєного, відсутність пом*якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, дані про особу обвинуваченого, його поведінку під час ДТП та під час розгляду справи, відсутність судимостей, матеріальний та сімейний стан, його вік, наявність роботи та стаж керування транспортним засобом.
Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_5 раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра, нарколога не перебуває, одружений, має на утриманні малолітню дитину, офіційно працевлаштований водієм в ТОВ «Ікарус», де характеризується позитивно, зареєстрований в м. Харкові, де і проживає з сім*єю.
Обставин, які пом*якшують та обтяжують покарання ОСОБА_5 судом не встановлено.
При призначенні покарання ОСОБА_5 суд, згідно з вимогами ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, конкретні обставини, за яких вчинений злочин, в тому числі і поведінку потерпілої та обвинуваченого під час ДТП, визнання провини обвинуваченим частково та не відшкодування шкоди потерпілій станом на момент розгляду справи, особу винного, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, і вважає за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання в межах санкції, встановленої ч.1 ст. 286 КК України у вигляді обмеження волі без призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами. При цьому, суд приходить до висновку, що даний вид покарання є достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
При вирішенні питання щодо додаткового покарання судом враховано, що ОСОБА_5 працює офіційно водієм в ТОВ «Ікарус», де характеризується позитивно, та враховано, що даний злочин є необережним, а ОСОБА_5 в момент ДТП не перебував у стані алкогольного сп*яніння і наявність водійського посвідчення необхідна йому для праці та забезпечення своєї родини.
Також, під час розгляду справи обвинуваченим та захисником подано письмове клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки він має на утриманні неповнолітню дитину.
Учасники судового розгляду з приводу застосування до обвинуваченого Закону України «Про амністію у 2016 році» заперечень не надали.
Відповідно до п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, який набув чинності 07.09.2017 року постановлено звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними за умисні злочини, які не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до статті 12 Кримінального Кодексу України та за злочини вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до статті 12 КК України осіб, не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилось 18 років.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про амністію у 2016 році» виконання цього закону покладається на суди. Питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою прокурора, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їх захисників чи законних представників.
Згідно ч.2 ст.3 Закону України «Про застосування амністії в України» від 01 жовтня 1996 року зі змінами від 27.02.2014 року установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_5 має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якої є, що підтверджується копією свідоцтва про народження.(а.с. 98).
ОСОБА_5 не позбавлений батьківських прав відносно цієї дитини станом на момент розгляду справи, що підтверджується відповіддю Департаменту праці та соціальної політики Управління служб у справах дітей Харківської міської ради від 08.02.2018 року. (а.с. 158).
Обставин, які б перешкоджали застосуванню амністії, відповідно до ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» судом не встановлено. Відповідно до вимог ст. 12 КК України кримінальне правопорушення злочин, який вчинено обвинуваченим ОСОБА_5 вперше не є тяжким або особливо тяжким злочином.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що на обвинуваченого ОСОБА_5 поширюється дія Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, який набув чинності 07.09.2017 року, а тому необхідно його звільнити від відбування основного призначеного покарання, на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 не обирався, з даного приводу клопотань заявлено не було. Долю речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
Суд також вважає за необхідне керуючись ст.ст. 118, 122, 124 КПК України стягнути з ОСОБА_5 на користь держави підтверджені витрати за проведення судових експертиз у загальному розмірі 4748,88 грн.
Стосовно цивільного позову потерпілої та цивільного позивача ОСОБА_7 суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Звертаючись з позовом до суду про відшкодування майнових збитків і моральної шкоди, ОСОБА_7 вказує, що внаслідок ДТП 27.12.2016 року, яке сталося з провини ОСОБА_5 їй були спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження за критерієм тривалості розладу здоров`я у вигляді закритого перелому проксимального метадіафізу правої плечової кістки із зсувом. На лікування нею були витрачені грошові кошти у розмірі 4778 грн., на підтвердження чого надала квитанції щодо купівлі ліків.
Також, суд зазначає, що заперечуючи проти позовних вимог про відшкодування моральної шкоди цивільний відповідач ОСОБА_5 жодних клопотань в судовому засіданні на спростування доводів цивільного позивача не заявив і суд розглядає цивільний позов в межах позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами.
В судовому засіданні представник третьої особи ПАТ СК «Україна» пояснила, що дійсно 15.02.2016 року між ПАТ СК «Україна» та ОСОБА_5 був укладений договір обов*язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 29.12.2016 року до ПАТ СК «Україна» звернувся страхувальник ОСОБА_5 із повідомленням про ДТП 27.12.2016 року, а потерпіла ОСОБА_7 лише 13.02.2018 року подала до ПАТ СК «Україна» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. Станом на теперішній час від потерпілої до страхової компанії не надходило заяв про виплату страхового відшкодування і підстав для виплати відшкодування у страхової компанії немає.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Згідно вимог ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Дані висновки підтверджуються і роз`ясненнями, викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».
Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. Межа відповідальності визначає сферу дії обставин, які виключають відповідальність. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Непереборною силою в такому випадку слід визнавати фактори об`єктивного характеру, причинно не пов`язані з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Дія непереборної сили може бути спрямована як на об`єкт, діяльність з яким становить джерело підвищеної небезпеки, так і на осіб, які обслуговують цей об`єкт. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Крім того, згідно роз`яснень, які викладені в п.7 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події, тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але й бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.
Відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а за наявності вини особи, яка завдала шкоди, також залежить від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
В п.7 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року також зазначено, що «якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванню шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою, у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставини справи.
Дослідивши докази сторін в судовому засіданні під час розгляду кримінальної справи, суд приходить до висновку, що непереборної сили або умислу потерпілої, чи грубої необережності під час ДТП 27.12.2016 року не було та судом не встановлено.
За таких обставин, суд задовольняє позовні вимоги потерпілої ОСОБА_7 про відшкодування майнових збитків у розмірі 4778,52 грн. у повному обсязі, враховуючи і те, що дані вимоги визнаються цивільним відповідачем ОСОБА_5 .
Вимог до ПАТ СК «Україна» потерпіла ОСОБА_7 в даному провадженні не пред*являє, а тому і дане питання щодо вимог до ПАТ СК «Україна» судом не розглядається, враховуючи межі позовних вимог.
Стосовно відшкодування моральної шкоди з винної особи на користь потерпілої та цивільного позивача, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка згідно п.1,3 ч.2 зазначеної статті полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичної особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини.
Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди", обов`язковому з*ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, розмір моральних страждань визначається з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача чи інших обставин.
Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 суд враховує обставини події ДТП, яка сталася з провини обвинуваченого ОСОБА_5 та порушення ним вимог п. 18.1. ПДР України, ті обставини, що потерпілій завдано моральних та фізичних страждань у зв*язку з тілесними ушкодженнями, тривалим лікуванням, неможливістю відвідувати учбовий заклад та страхом переходити дорогу навіть на пішохідних переходах. Також, враховані під час визначення розміру відшкодування і те, що обвинувачений працює водієм, отримує постійну заробітну плату, має сім*ю, малолітню дитину.
Керуючись ст. ст. 369, 370, 373, 374 КПК України, суд
Ухвалив:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання по ч.1 ст. 286 КК України у вигляді 2 років обмеження волі.
Додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами застосуванню не підлягає.
На підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», який набув чинності 07.09.2017 року ОСОБА_5 звільнити від відбування основного призначеного судом покарання у вигляді 2 років обмеження волі.
Речовий доказ по справі (автомобіль), переданий ОСОБА_5 на зберігання залишити у його користуванні.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судові витрати за проведення судових експертиз у розмірі 4748,88 грн.
Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 задовольнити частково.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий ОСОБА_1