Справа № 640/3137/18
н/п 1-кп/640/507/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" березня 2018 р.
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участі прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
Прокурор в підготовчому судовому засіданні заявив, що підстав для закриття, зупинення провадження немає. В справі маються всі необхідні для розгляду в судовому засіданні матеріали. Порушень КПК України при проведені досудового розслідування не встановлено. Клопотань щодо проведення закритого судового засідання ним не заявлено. Крім того, заявив клопотання про продовження дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_5 на два місяці, оскільки існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні.
Обвинувачений та його захисник заперечували проти призначення справи до судового розгляду з огляду на те, що всупереч ухвалі слідчого судді від 26.02.2018 року, слідчий та прокурор обмежили їх у праві ознайомлення зі справою одним днем, що, враховуючи наявність у справі 18 томів та речових доказів, фактично позбавило їх права на захист. Позбавивши їх права на захист, не виконавши вимоги ст. 290 КПК України, прокурор намагався вручити захисникові обвинувальний акт. Крім того, захисником були заявлені клопотання про проведення одночасного допиту підозрюваного із свідками ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , проте жодного процесуального рішення слідчим прийнято не було. Крім того, слідчий та прокурор позбавили підозрюваного та захисника права на надання доступу до матеріалів захисту. Такі порушення не дають підстав для призначення справи до судового розгляду, оскільки порушують право на захист та є безумовною підставою для скасування будь-якого рішення суду по суті справи.
Крім того, вважали, що клопотання прокурора про продовження дії запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою не підлягає розгляду з огляду на ч.3 ст. 315 КПК України, в якому не зазначена можливість саме продовження дії такого запобіжного заходу. Крім того, зазначили про необгрунтованість самого клопотання, оскільки вказані прокурором ризики, відсутні, обвинувачений не зникав від слідства і не впливав на свідка. Крім того, вважали, що їм надано замало часу для ознайомлення з клопотанням прокурора про продовження дії запобіжного заходу.
Суд, заслухавши думку вказаних осіб, приходить до наступних висновків.
Так, згідно ч. 2-5 ст. 290 КПК України, прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.
Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді.
Надання доступу до матеріалів включає в себе можливість робити копії або відображення матеріалів.
Сторонам кримінального провадження, потерпілому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, надається достатній час для ознайомлення з матеріалами, до яких їм надано доступ. У разі зволікання при ознайомленні з матеріалами, до яких надано доступ, слідчий суддя за клопотанням сторони кримінального провадження з урахуванням обсягу, складності матеріалів та умов доступу до них зобов`язаний встановити строк для ознайомлення з матеріалами, після спливу якого сторона кримінального провадження або потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, вважаються такими, що реалізували своє право на доступ до матеріалів. Клопотання розглядається слідчим суддею місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, не пізніше п`яти днів з дня його надходження до суду з повідомленням сторін кримінального провадження. Як встановлено під час підготовчого судовому розгляду, слідчий суддя Київського районного суду м. Харкова розглянув відповідне клопотання прокурора, але не встановив свідомого зволікання обвинуваченого та його захисника при ознайомленні з матеріалами справи та ухвалою від 26.02.2018 року відмовив у задоволенні такого клопотання.
Проте, всупереч ухвалі слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 26.02.2018 року, якою відмовлено у встановленні обмеження у часі для ознайомлення обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника з матеріалами кримінального провадження, слідчий ОСОБА_9 та процесуальний керівник прокурор ОСОБА_3 незаконно обмежили право обвинуваченого на ознайомлення його та його захисника з матеріалами кримінального провадження, чим порушили право обвинуваченого на захист.
В зв`язку з невиконання слідчим та прокурором вимог ст. 290 КПК України, захисник обґрунтовано відмовився від отримання обвинувального акту. Крім того, всупереч вимог ч. 11,12 КПК України, слідчий та прокурор таким чином позбавили обвинуваченого права на надання стороні обвинувачення стороною захисту матеріалів захисту, що унеможливить в подальшому відкриття таких матеріалів і знов таки, є порушенням права обвинуваченого на захист.
Крім того, згідно ч.1 ст. 293 КПК України, одночасно з переданням обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до суду прокурор зобов`язаний під розписку надати їх копію та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу), його захиснику, законному представнику, захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Всупереч даній нормі, прокурор безпідставно переклав з себе цю функцію на працівників установи, в якій утримується обвинувачений, тобто Харківського СІЗ №27, внаслідок чого вимоги даної статті виконані не були, а обвинувачений обґрунтовано відмовився від отримання обвинувального акту.
Європейський суд з прав людини питання адекватності часу та можливостей, наданих для підготовки захисту, пропонує вирішувати в контексті обставин кожної конкретної справи (п. 66 рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Корнєв і Карпенко проти України») [12]. Так у справі «Кемпбелл і Фелл (Campbell and Fell) проти Сполученого Королівства» (рішення від 28 червня 1984 р.) заявник скаржився на те, що він не був достатньо проінфор- мований про пред`явлені звинувачення, так як його повідомили лише за 5 днів до початку судового розгляду (п. 63). Суд, враховуючи простоту звинувачень щодо заявника (дисциплінарні порушення правил внутрішнього розпорядку тюрми), дійшов висновку, що у нього було «достатньо часу» для підготовки свого захисту (п. 98) [13]. А у справі «Хусейн та інші (Huseyn and others) проти Азербайджану» (рішення від 26 липня 2011 р.) Суд визнав порушення підпункту «b» п. 3 ст. 6 Конвенції, відмітивши, що матеріали обвинувачення були досить великими і включали, поміж іншого, більше 6200 сторінок документів у 22 томах та відео свідчення, записані на 22 відеокасетах. Вивчення такого великого обсягу матеріалів вимагає значного часу для ознайомлення. А тому, Суд, дійшов висновку про наявність серйозних проблем з адекватністю і відповідністю часу і способів, наданих захисту для ознайомлення (пункти 174178) [14]. У справі «Шопс (Schops) проти Німеччини» (рішення від 13 лютого 2001 р.) Суд не визнав порушення підпункту «b» п. 3 ст. 6 Конвенції, так як всі томи справи (132 основних і 2 додаткових близько 16 000 сторінок в цілому) були направлені адвокату за три тижні до прийняття рішення про продовжен- ня попереднього ув`язнення заявника (п.54). При цьому, слід зауважити, що адвокат під час досудового розслідування мав доступ до основних матеріалів, які складали 132 томи в цілому (п.24) [15].
Отже, вищенаведені приклади свідчать, що проблему визначення достатності часу для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження Європейський суд з прав людини вирішує в контексті обставин кожної конкретної справи. Судом не вироблено єдиних критеріїв визначення достатнього часу для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. А тому, рішення Суду в цьому випадку мають не стільки прецедентний, скільки орієнтуючий характер. Втім, вироблення та тлумачення загальних критеріїв визначення «достатності часу для ознайомлення» є необхідним для забезпечення однакової практики застосування положень ч.10 ст.290 КПК України. Аналіз цього положення свідчить, що визначення достатності часу для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження має здійснюватися в кожному конкретному випадку індивідуально з врахуванням обсягу, складності матеріалів та умов доступу до них. Обсяг матеріалів слід визначати з врахуванням кількості аркушів кримінального провадження, кількості та характеристики речових доказів, наявності додатків до протоколів (стенограма, аудіо-, відеозапис), які необхідно прослухати чи передивитися. При врахуванні обсягу матеріалів необхідно також брати до уваги те, чи ознайомлювалася сторона захисту, потерпілий з матеріалами досудового розслідування до його завершення в порядку, передбаченому ст.221 КПК України.
Отже, враховуючи досить великий обсяг матеріалів, наявність речових доказів, в тому числі з відеоінформацією, суд приходить до висновку, що обвинувачений та його захисник були позбавлені достатнього розумного необхідного часу для ознайомлення з матеріалами справи, що, безумовно, порушило їх право на захист і позбавило можливості ефективно захищатися проти висунутого обвинувачення. У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне повернути прокурору обвинувальний акт для виконання вимог ст. 290, 293 КПК України, забезпечивши при цьому високі стандарти дотримання права обвинуваченого на захист.
Крім того, згідно ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. Згідно рішення Конституційного суду України від 23.11.2017 року за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України(конституційності) положення третього речення частини третьої статті 315 Кримінального процесуального кодексу України, вказано, що відповідно до вказаного положення Кодексу допускається під час судового провадження у суді першої інстанції при підготовчому судовому засіданні продовження дії таких запобіжних заходів забезпечення кримінального провадження, як запобіжні заходи у виді домашнього арешту та тримання під вартою, без перевірки обґрунтованості підстав їх застосування.
Однак продовження дії заходів забезпечення кримінального провадження, а саме запобіжних заходів у виді домашнього арешту та тримання під вартою, обраних під час досудового розслідування, без перевірки судом обґрунтованості підстав для їх застосування, суперечить вимогам обов`язкового періодичного судового контролю за застосуванням запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, закріпленого у частині другій статті 29 Конституції України, згідно з якою "ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом".
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі "Шишков проти Болгарії", пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі "Тасе проти Румунії").
Конституційний Суд України вважає, що запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження, зокрема під час підготовчого судового засідання, лише за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку, встановлених законом.
Така позиція Конституційного Суду України узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України" вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36).
З огляду на вказане, суд вважає за правильне та доцільне розглянути питання, порушене прокурором щодо продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою
під час судового розгляду суд на стадії підготовчого судового засідання.
Так, судом встановлено, що 15.12.2017р. ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_5 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 06.02.2018р. включно без визначення застави.
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15.02.2018 року ухвала Київського районного суду м. Харкова від 30 січня 2018 року була змінена та строк тримання обвинуваченого під вартою був зменшений до 02.03.2018 року. У своїй ухвалі апеляційний суд Харківської області зазначив, що при розгляді даного клопотання в суді апеляційної інстанції відсутні підстави вважати доведеність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: незаконний вплив на свідка, а ризик, передбачений п. 1 ч ст. 177 КПК України, який був встановлений слідчим суддею при обранні запобіжного заходу на даний час в певній мірі існує, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, підозрюваний неодноразово не з`являвся на виклики прокурора та слідчого для проведення слідчих дій, чим створювались штучні перешкоди при проведенні процесуальних дій за його участю. Вказане надає певні підстави допускати можливість переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду. При цьому, суд врахував і факт лікування підозрюваного в медичних установах у той час, коли слідчий викликав його.
Таким чином, єдиний ризик, який має місце на даний час, є можливість обвинуваченого переховуватись від слідчого, прокурора або суду. При цьому, цей ризик містить й оговорку, зазначену вище, щодо перебування обвинуваченого на лікуванні.
Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою (Рішення Європейського суду з прав людини «Яблонський проти Польщі»).
Відповідно до ч.5 ст. 176 КПК України, при обранні обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 110 КК України, інші запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не застосовуються.
Проте, така норма суперечить §3 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що передбачає право на свободу на особисту недоторканість, а також практиці Європейського суду з прав людини. Наприклад, у справі «Хайредінов проти України» передбачено, що якщо закон встановлює презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав утримання під вартою, необхідно переконливо довести наявність конкретних обставин, які переважають над правилом поваги до особистої свободи. Тобто такі обставини мають встановлюватись у конкретному судовому засіданні, а не законодавчо. Така ж думка висловлена у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України».
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Калашник проти Росії» тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі. Якщо законом встановлено презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав тримання під вартою, має бути, крім того, переконливо доведена наявність конкретних обставин, які переважують правило поваги до особистої свободи.
Таким чином, суд вважає, що задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 не відповідає меті пункту 1 статті 5 Конвенції, яка полягає в недопущенні свавільного позбавлення свободи.
Крім того, обмеження розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи ОСОБА_5 є порушенням вимог п.4 ст. 5 Конвенції, що прямо суперечить правовій позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у справах «Харченко проти України» та «Белевитський проти Росії».
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений раніше не судимий, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, батьків похилого віку та місце постійного проживання, що свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків.
В своїх рішеннях по справах «Кудла проти Польщі», «Ухань проти України», «Хумматов проти Азербайджану», «Петухов проти України», Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що держава повинна забезпечити тримання ув`язненої особи в умовах, які відповідають принципу поваги до її людської гідності, а також належним чином забезпечити її здоров`я та добробут з огляду на практичні потреби ув`язнення. Відсутність належної медичної допомоги може, таким чином, становити поводження, що суперечить ст. 3 Конвенції.
Стаття 3 Конвенції є втіленням однієї з основоположних цінностей демократичного суспільства. Конвенція категорично забороняє катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження або покарання, незважаючи на обставини чи поведінку потерпілого
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.
Проте, нових ризиків, які б знайшли своє підтвердження під час розгляду клопотання прокурора, в судовому засіданні прокурором наведено не було.
Отже, враховуючи безальтернативність обраного запобіжного заходу, на продовженні якого наполягає прокурор, суд, оцінюючи наявний ризик та інші встановлені судом обставини, приходить до висновку, що у задоволенні клопотання прокурору про продовження терміну тримання обвинуваченого під вартою, слід відмовити.
Такий висновок суду сприятиме гуманізації та підвищенню гарантій захисту прав особи, згідно з якими тримання особи під вартою має бути винятковим запобіжним заходом.
У відповідності до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Щодо зауважень обвинуваченого та його захисника про недостатність часу на ознайомлення з клопотанням прокурора, суд зазначає, що клопотання було оголошено прокурором повністю, а додані до нього матеріали є ухвалами суду, тобто документами, які були вручені після проголошення захиснику та обвинуваченому. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 202 КПК України, у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про відмову у продовженні строку тримання під вартою, про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на інший запобіжний захід, про звільнення особи з-під варти у випадку, передбаченому частиною третьою статті 206 цього Кодексу, або у випадку закінчення строку дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою підозрюваний, обвинувачений повинен бути негайно звільнений, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
На підставі викладеного, керуючись ст. 62 Конституції України, ст.ст. 3, 5, 6 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ст. 314-315 КПК України, суд,
У Х В А Л И В:
У задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою у Харківському СІЗО №27 відмовити.
Звільнити обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з-під варти негайно.
Дана ухвала може бути оскаржена в частині повернення обвинувального акту прокурору до апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд міста Харкова протягом 7 днів з дня її проголошення.
Копії ухвали вручити обвинуваченому, його захиснику, направити іншим учасникам судового провадження.
Суддя ОСОБА_1