Постанова
Іменем України
30 січня 2018 р.

м. Київ
справа № 361/7148/15-к

провадження № 51-691км17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (перша палата):

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 з доповненнями на вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 9 лютого 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000179.
встановив:
вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2015 року
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, уродженця та мешканця

АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засуджено:
за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 20 000 грн. моральної шкоди, на користь потерпілого ОСОБА_7 20 000 грн. моральної шкоди, на користь потерпілого ОСОБА_8 333201,38 грн. матеріальної шкоди та 10 000 грн. моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави 3991, 2 грн. процесуальних витрат за проведення експертиз.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 9 лютого 2016 року вирок місцевого суду в частині цивільного позову потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 змінено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_8 50 000 грн. матеріальної шкоди. В решті вирок суду залишено без змін.
Кримінальне провадження розглянуто за участю:
прокурора ОСОБА_9 ,

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить судові рішення щодо нього скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому вказує про недотримання судом першої інстанції вимог ч.ч. 2 і 3 ст. 349 КПК України через відсутність ухвали суду про визначення обсягу доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 20 червня 2015 року о 20 год. ЗО хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «SATURN SL», транзитний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись по вул. Кутузова в м. Бровари Київської області в напрямку міста Києва, порушив п. 1.5, п/п б п. 2.3, п/п а п. 2.9, п.12.1 та п/п 1.3 п.34.1 ПДР України та не впорався з керуванням, перетнув подвійну суцільну лінію горизонтальної дорожньої розмітки, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем «Mercedes-Benz Vito 111 GDI», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 , яка рухалась у зустрічному напрямку до села Дімітрово Броварського району.

Унаслідок дорожньо-транспортної події пасажирам автомобіля «SATURN SL» ОСОБА_10 було заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження, а ОСОБА_11 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, суд дійшов висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з таких підстав.

Щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено, підтверджуються доказами, дослідженими судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
Відповідно до ст. 349 КПК України суд має право визначити обсяг і порядок дослідження доказів у справі. Як передбачено частиною третьою вказаної статті, суд має можливість за відсутності заперечень учасників судового провадження визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин справи, які ніхто не оспорює. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини справи в апеляційному порядку.
Як убачається з матеріалів справи, при розгляді кримінального провадження в межах висунутого обвинувачення, ОСОБА_5 , як і його захисник, підтримав клопотання прокурора про скорочений порядок дослідження доказів. Обвинувачений надав суду показання, повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого злочину, не оспорював обставин його вчинення, як і інші учасники судового провадження, не заперечував проти його розгляду у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, заявивши що розуміє зміст цих обставин. Водночас, суд переконався у добровільності та істинності його позиції, а також позиції інших учасників судового провадження і роз`яснив, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Доводи засудженого про відсутність ухвали суду про визначення обсягу доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження є безпідставними, оскільки судом було ухвалено відповідне рішення.

Вищезазначене підтверджується як журналом судового засідання від 5 листопада 2015 року (т. 1 а. с. 144-145), так і технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судовий процес у суді першої інстанції.
За таких обставин, підстав вважати, що суд розглянув справу з порушенням вимог кримінального процесуального закону, в тому числі ст. 349 КПК України,як про це йдеться у касаційній скарзі засудженого, немає.

Щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Норми ст. 65 КК України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності у виді заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує прийняття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.
Так, при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При цьому суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, враховував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, дані про його особу, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття та часткове добровільне відшкодування заподіяної шкоди, а також обставини, що обтяжують покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та думку потерпілих і їх представників про необхідність призначення ОСОБА_5 суворого покарання.
При призначені покарання суд першої інстанції правильно визначив його вид та розмір в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України та обґрунтовано зазначив, що саме таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
А тому суд вважає, що при призначенні покарання суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених КК України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, призначив покарання у виді позбавлення волі на певний строк, із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 433, 434, 436, 438 КПК України, суд
ухвалив:
Вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 9 лютого 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_12 ОСОБА_3