Ухвала
Іменем України
09 лютого 2018 р.

м. Київ
провадження № 51-166 ск 17
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 вересня 2017 року стосовно ОСОБА_4 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 02 листопада 2016 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 вересня 2017 року апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_5 залишені без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 03 квітня 2016 року приблизно о 19.20 год., перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_1 , вступив у словесний конфлікт з ОСОБА_6 , в ході якого потерпілий штовхнув ОСОБА_4 на землю та утримував в такому положенні деякий час, а засуджений, у відповідь дістав з кишені предмет, схожий на ніж, та наніс потерпілому два колото-різаних поранення, одне з яких за критерієм небезпеки для життя є тяжким тілесним ушкодженням, а друге - легке тілесне ушкодження, що викликало тимчасовий розлад здоров`я.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
Прокурор звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення й особі засудженого ОСОБА_4 , яке на думку прокурора є явно несправедливим внаслідок м`якості, просить скасувати вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 02 листопада 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 вересня 2017 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Прокурор зазначає, що вироком суду першої інстанції безпідставно змінено правову кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_4 з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, з чим погодився й суд апеляційної інстанції, а також призначено занадто м`яке покарання.

Крім того, прокурор у своїй касаційній скарзі вказує про те, що судом першої інстанції залишено без розгляду цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня центр експертної медичної допомоги та медицини катастроф» про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_6 на суду 1713,18 грн. на підставі того, що прокурором, в порушення вимог ст.ст. 128, 347 КПК України, не оголошено викладу позовної заяви при початку судового розгляду. Судом апеляційної інстанції вказані доводи прокурора також залишено без задоволення.

Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

У касаційній скарзі прокурор оскаржує висновки суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину та кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 121 КК України.

Перевіркою долучених до касаційної скарги копій судових рішень встановлено, що висновки суду про винуватість засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, обґрунтовані сукупністю доказів, які з достатньою повнотою були зібрані органами досудового розслідування та всебічно, повно і об`єктивно досліджені у судовому засіданні, зокрема, показаннями свідків, даними протоколу огляду місця події, слідчого експерименту, а також іншими наведеними у вироку доказами, яким суд дав належну оцінку у їх сукупності.

Крім того, відповідно до ст. 94 КПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, який постановив вирок. Перевіркою судових рішень касаційним судом встановлено, що судом першої інстанції вимоги зазначеного закону повністю дотримані. Апеляційним судом також ретельно перевірені доводи прокурора про обставини вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому злочину і на їх спростування в ухвалі наведені мотиви, які ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Зокрема враховано, що відповідальність за замах на вбивство настає лише при наявності прямого умислу у обвинуваченого, який за версією обвинувачення, що зазначено в обвинувальному акті, начебто намагався вчинити умисне вбивство потерпілого. При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. При дослідженні доказів необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі. Згідно ч. 2 ст. 24 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
При цьому належить врахувати, що суд об`єктивно дослідив обставини події, встановивши, що ОСОБА_4 в обстановці яка склалася, коли потерпілий притиснув його до землі, мав можливість за наявністю дійсного умислу на вбивство, заподіяти будь-які тілесні ушкодження, але обвинувачений обмежився лише двома неприцільними ножовими пораненнями.

Крім того, замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання). Таким чином, якщо винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальність за замах на вбивство. У випадках, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо допускає настання будь-яких наслідків, у тому числі й смерті, вона також не може бути притягнута до відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках повинна наставати лише за наслідки, які фактично було заподіяні.

Встановлені фактичні обставини події злочину під час судового розгляду в суді першої інстанції, та перевірені апеляційним судом, спростовують первинну версію обвинувачення, підтверджують фактичні обставини заподіяння тілесних ушкоджень не з метою умисного вбивства, тому з урахуванням встановлених судом та викладених у вироку фактичних обставин, злочинні дії засудженого ОСОБА_4 судом вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України. Викладені у касаційній скарзі доводи прокурора про те, що дії ОСОБА_4 потрібно кваліфікувати за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як вбачається із наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, розглянувши матеріали кримінального провадження, визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Не погоджуючись з вказаним вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій порушував питання про скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання внаслідок мякості та просив ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
Апеляційний суд в межах повноважень та в порядку, визначеному ст. 404 КПК України, розглянув у повному обсязі доводи поданої прокурором апеляційної скарги та прийшов до висновку про їх безпідставність і погодився з видом та розміром призначеного засудженому ОСОБА_4 судом першої інстанції покарання.

Висновки апеляційного суду належним чином мотивовані. Вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував тяжкість вчиненого злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким, особу засудженого ОСОБА_4 вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутність обставин, що обтяжують покарання, думку потерпілого, який був ініціатором конфлікту , дали суду підстави для призначення покарання, у даному випадку, необхідного та достатнього для виправлення засудженого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Доводи прокурора про те, що судом першої інстанції залишено без розгляду цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня центр експертної медичної допомоги та медицини катастроф» про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_6 на суду 1713,18 грн. на підставі того, що прокурором, в порушення вимог ст.ст. 128, 347 КПК України, не оголошено викладу позовної заяви при початку судового розгляду, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, були перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційну скаргу прокурора на вирок місцевого суду, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, та відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК України, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.

Апеляційний суд виходив із того, що відомості, які наявні в матеріалах судового провадження, разом із звукозаписом судових засідань за весь час судового розгляду, свідчать про те, що прокурор не скористався своїми процесуальними правами та повноваженнями щодо підтримання своїх позовних вимог в інтересах держави. Колегія суддів погодилась з правильністю процесуального рішення щодо залишення цивільного позову без розгляду, що узгоджується з нормами глави 9 КПК України, та не позбавляє зацікавлених осіб звернутися з тотожнім позовом в порядку цивільного судочинства, враховуючи наявність обвинувального вироку, що набрав законної сили.

Колегія суддів вважає, що постановлені відносно засудженого ОСОБА_4 вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 02 листопада 2016 року та ухвала Апеляційного суду Харківської області від 19 вересня 2017 року відповідають вимогам кримінального процесуального закону, є законними, обґрунтованими та вмотивованими.

Враховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора немає.

З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 вересня 2017 року стосовно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_8