Справа № 716/2111/17
Провадження №1-в/716/49/2017
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19.03.2018 року м.Заставна

Суддя Заставнівського районного суду Чернівецької області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представників сектору з питань пробації ОСОБА_4 , ОСОБА_5 розглянув у відкритому судовому засіданні подання про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , засудженого 12.10.2016 року вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області за ст.289 ч.2 КК України до покарання у виді п?яти років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на два роки, -
ВСТАНОВИВ:
Вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12.10.2016 року ОСОБА_6 засуджений за ст.289 ч.2 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на п?ять років без конфіскації майна, з іспитовим строком згідно ст.75 КК України на два роки. Згідно ст.76 КК України на нього покладено обов`язки, зокрема не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти ці органи про зміну місця проживання та роботи.
До суду надійшло подання відносно засудженого ОСОБА_6 про скасування звільнення його від відбування покарання з випробуванням і направлення для відбування призначеного покарання, в якому вказано, що засуджений в період іспитового строку неналежним чином виконує покладені на нього обов?язки. В поданні йдеться про те, що під час відбуття іспитового строку засуджений періодично з`являвся до Заставнівського РС з питань пробації для проведення з ним профілактичних бесід, під час чого йому неодноразово наголошувалось про недопущення порушень відбуття іспитового терміну, а також роз`яснювалися наслідки за їх невиконання. Останнього разу він прибув 04.09.2017 року та після цього на виклики від 09.11.2017 року та 17.11.2017 року він не з`являвся. 10.11.2017 року в ході відвідування місця проживання засудженого встановлено, що він виїхав за межі країни на тимчасові заробітки. 20.12.2017 року засуджений прибув за викликом та повідомив, що перебував з 25.09.2017 року до 19.12.2017 року за межами України в республіці Німеччина. Дозволу на такий виїзд він не отримував, а тому є підстави вважати, що засуджений ухиляється від виконання встановлених судом обов?язків.

Саме тому, ставиться питання про скасування встановленого іспитового строку з випробування та направлення засудженого для відбування покарання, оскільки він зник з місця свого проживання, не повідомивши уповноважений орган з питань пробації та виїхав за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення.
В судовому засіданні керівник Заставнівського районного сектору з питань пробації Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України ОСОБА_4 подання підтримав та наполягав на скасуванні звільнення від відбування покарання з випробуванням засудженому ОСОБА_6 з підстав, викладених в поданні.
Прокурор подання підтримав та вважає, що воно є обґрунтованим, оскільки дії засудженого ОСОБА_6 свідчать про невиконання обов?язків суду покладених на нього під час іспитового строку.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 просив відмовити в задоволенні подання, оскільки за період перебування на обліку він не вчиняв нових злочинів, не притягувався до адміністративної відповідальності, регулярно з?являвся на виклики органу пробації. Однак у зв?язку із скрутним матеріальним становищем був змушений виїхати тимчасово за межі України в республіку Німеччина з метою отримання роботи та заробітку. Зазначив також, що у вироці суду йдеться про заборону виїжджати за межі України на постійне проживання та необхідність повідомлення відповідні органи про зміну місця проживання та роботи. Поскільки він не виїжджав на постійне місце проживання та роботи, а лише тимчасово, вчинив це з об?єктивних підстав. Крім того, він повернувся на територію України 19.12.2017 року та вже наступного дня 20.12.2017 року добровільно прибув до органу пробації та повідомив про причини своєї відсутності.
Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали подання та особову справу засудженого, вважає, що в задоволенні подання слід відмовити виходячи з наступного.
Згідно положень ст. ст. 537, 539 КПК України, питання про направлення засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням, для відбування покарання, призначеного вироком суду, відповідно до ст.75 КК України, здійснюється суддею районного суду за місцем проживання засудженого за поданням органу виконання покарання, за наявності підстав, передбачених ч.2 ст.78 КК України.
Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" згідно з ч.2 ст.78 КК України, суд за поданням органу, який здійснює контроль за поведінкою засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням, може прийняти рішення про скасування звільнення та про направлення засудженого для відбування призначеного покарання в разі невиконання покладених на нього обов`язків, визначених ст.76 КК України, або систематичного (три і більше разів) вчинення правопорушень, що потягли адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення.
Відповідно до ч.2 ст.78 КК України, якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання.
Положеннями ст.166 КВК України визначено, що подання про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення для відбування призначеного покарання направляється до суду за невиконання засудженим покладених обов`язків або систематичне вчинення правопорушень, тобто невиконання хоч одного з обов`язків, покладених на засудженого судом, або вчинення засудженим трьох і більше правопорушень.
Виходячи з системного аналізу вищезазначених правових норм, направлення засудженого для відбування призначеного покарання настає в двох випадках. Перший - коли засуджений в період проходження іспитового строку не виконує покладених на нього судом одного чи кількох обов`язків. Другий - якщо засуджений протягом іспитового строку систематично (три і більше рази) вчиняв правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення, види яких передбачені у ст.24 КУпАП і це свідчить про його небажання стати на шлях виправлення.
З матеріалів подання та особової справи № 27/2016 засудженого ОСОБА_6 вбачається, що останній засуджений вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12.10.2016 року ОСОБА_6 засуджений за ст.289 ч.2 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на п?ять років без конфіскації майна, з іспитовим строком згідно ст.75 КК України на два роки. Згідно ст.76 КК України на нього покладено обов`язки, зокрема не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти ці органи про зміну місця проживання та роботи. Обов`язки, покладені вироком суду виконував, періодично з`являвся до Заставнівського PC з питань пробації для проведення з ним профілактичних бесід, під час чого йому неодноразово наголошувалось про недопущення порушень відбуття іспитового терміну та роз`яснювалися наслідки за їх невиконання. Як вбачається з анкети засудженого (а.с. 16 особової справи) він проживає з бабусею ОСОБА_7 , 1948 року народження та братом ОСОБА_8 , 1995 року народження. Згідно розписки від 28.11.2016 року (а.с. 18 особової справи) засуджений повідомив про наявність у нього закордонного паспорту та зобов?язався не виїжджати за межі України без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції. Суд звертає увагу на той факт, що дана розписка не узгоджується з обов?язками встановленими вироком суду щодо виїзду за межі України саме на постійне місце проживання. Як вбачається з характеристик засудженого, останній характеризується виключно з позитивної сторони (а.с. 28, 41, 43, 54, 68 особової справи). В матеріалах особової справи також містяться численні довідки про результати проведення профілактичної роботи із засудженим згідно з якими констатовано факт відсутності зловживання спиртними напоями та ведення нормального способу життя. Матеріал справи також свідчать про те, що засуджений під час іспитового строку не притягувався до адміністративної відповідальності.

10.11.2017 року під особистого відвідування засудженого ОСОБА_6 по місцю його проживання працівником районного сектору з питань пробації було виявлено відсутність останнього та вручено його бабусі ОСОБА_7 виклику про необхідність прибуття на 16.11.2017 року. Також було відібрано пояснення у останньої згідно яких вона повідомила, що її онук наприкінці вересня 2017 року виїхав за кордон на тимчасові заробітки (а.с. 72, 73 особової справи). Аналогічний виклик до уповноваженого органу з питань пробації засудженому ОСОБА_6 було направлено 17.11.2017 з відомостями про необхідність прибуття 27.11.2017 року (а.с. 84 особової справи). Разом з тим, підтвердження про вручення поштового відправлення в матеріалах справи відсутнє. З пояснень наданих засудженим ОСОБА_6 від 20.12.2017 року та звітом-поясненням (а.с. 97, 98 особової справи) вбачається, що у зв?язку із скрутним матеріальним становищем він виїхав за межу України в Німеччину на тимчасові заробітки та не повідомив про це районний сектор з питань пробації.

Поняття постійного місця проживання визначається цивільним законодавством. Зокрема, ст. 29 Цивільного Кодексу України встановлює, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Ця норма повинна поширюватись винятково на місце проживання фізичної особи з урахуванням положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», оскільки відповідно до нього фізична особа може мати лише одне місце проживання, за яким вона повинна бути зареєстрована. Згідно ст. 3 цього Закону місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, а місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.
В судовому засідання встановлено та це підтверджено матеріалами особової справи, що засуджений ОСОБА_6 перебував за межами України не з метою виїзду на постійне проживання, як передбачено встановленими вироком обмеженнями, а з метою тимчасових заробітків у зв?язку з скрутним матеріальним становищем. Не маючи наміру виїжджати на постійне проживання за межі України він помилково вважав, що не повинен повідомляти про цю обставину орган пробації.
Суд бере також до уваги і той факт, що згідно ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Дії засудженого ОСОБА_6 жодним чином не свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, більше того в силу молодого віку він змушений матеріально допомагати бабусі похилого віку та молодшому брату з якими проживає спільно. Необхідність скасування іспитового строку та направлення його для відбування покарання у виді позбавлення волі не відповідає вивченим матеріалам справи та обставинам встановленим в судовому засідання. Саме тому, суд приходить до висновку, що подання задоволенню не підлягає, оскільки відсутні законодавчо визначені підстави для скасування іспитового строку встановленого судом.
На підставі викладеного, керуючись ст.50 КК України, ст.166 КВК України, ч.2, 3 ст. 78 КК України, ст. 537, 539 КПК України суд,-
У Х В А Л И В:
В задоволенні подання про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого 12.10.2016 року вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області за ст.289 ч.2 КК України до покарання у виді п?яти років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на два роки відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 7 днів з дня її проголошення до апеляційного суду Чернівецької області через Заставнівський районний суд Чернівецької області.

Повний текст ухвали буде складено в строк до 23.03.2018 року.

Суддя ОСОБА_1