АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурорів ОСОБА_5

ОСОБА_6

обвинуваченого обвинуваченого ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8

ОСОБА_9

захисника розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2017 року у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000015, за обвинуваченням:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Трускавця, Львівської області, який до утримання в Державній установі "Київський слідчий ізолятор" був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: вироком Трускавецького міського суду Львівської області від 18 жовтня 2012 року за ч. 1 ст. 190 КК України до штрафу у розмірі 510 грн.; вироком Трускавецького міського суду Львівської області від 11 листопада 2013 року за ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України, до призначеного ОСОБА_7 покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Трускавецького міського суду Львівської області від 11 листопада 2013 років у виді 6 місяців позбавленні волі, та ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 27 червня 2017 року.
До ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, та його взято під варту у залі суду.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин до військової частини, вчиненому в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби), з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 4 ст. 407 КК України, за таких обставин.

ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби за призивом під час мобілізації, обіймаючи посаду стрільця-гранатометника 2 відділення 4 взводу оперативного призначення батальйону оперативного призначення (резервного батальйону) військової частини № НОМЕР_1 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , у військовому званні: солдат, діючи з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, маючи об`єктивні можливості своєчасно прибути на службу та виконувати обов`язки військової служби, в порушення вимог ст. ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-XIV від 24 березня 1999 року, та ст. ст. 1, 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом Україні № 551- XVI від 24 березня 1999 року, які вимагають від нього свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитись з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, у визначений час 13 березня 2015 року о 09:00 год., в умовах особливого періоду, умисно без поважних причин не з`явився на службу та став проводити час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення до місця проходження служби, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління.
18 листопада 2015 року о 09:00 год. ОСОБА_7 , усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, прибув до військової частини № НОМЕР_1 .
Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту судового розгляду, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просив вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

У апеляційній скарзі захисник зазначав, що під час досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_7 не надано можливості належним чином ознайомитись із матеріалами кримінального провадження, та порушено його право на захист, оскільки обвинувачений підписав заяву про відмову від участі захисника у кримінальному провадженні під примусом слідчих та прокурорів.
Судом першої інстанції під час розгляду справи обвинуваченому належним чином не роз`яснено наслідки розгляду кримінального провадження у порядку ст. 349 КПК України, не встановлено, чи зрозумілі обвинуваченому його права, та не забезпечено участь захисника у кримінальному провадженні, унаслідок чого обвинувачений ОСОБА_7 не зрозумів суть пред`явленого йому обвинувачення.
Крім того, апелянт зазначав, що долучені прокурором до матеріалів судового провадження документи не завірені належним чином, а тому є неналежними доказами.
Інші сторони кримінального провадження вирок суду не оскаржували у апеляційному порядку.
Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого, прокурорів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні докази і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Згідно п. 4 ч. 2 ст. 412 КПК України, судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності захисника, якщо його участь є обов`язковою.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Забезпечення обвинуваченому права на захист згідно з п. 5 ч. 1 ст. 129 Конституції України є основною засадою судочинства, а відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 7 КПК України, віднесено до загальних засад кримінального провадження, яким повинні відповідати зміст та форма кримінального провадження.
У ст. 20 КПК України закріплено право підозрюваного, обвинуваченого, виправданого, засудженого на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватись правовою допомогою захисника, реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 49 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд зобов`язані забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні, якщо відповідно до вимог статті 52 цього Кодексу участь захисника є обов`язковою, а підозрюваний, обвинувачений не залучив захисника.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 52 КПК України, у кримінальному провадженні щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, сліпі, глухі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права, - з моменту встановлення цих вад забезпечується обов`язкова участь захисника.

Згідно ч. 3 ст. 54 КПК України, відмова від захисника не приймається у випадку, якщо його участь є обов`язковою. У такому випадку, якщо підозрюваний, обвинувачений відмовляється від захисника і не залучає іншого захисника, захисник повинен бути залучений у порядку, передбаченому статтею 49 цього Кодексу, для здійснення захисту за призначенням.

Проте судом першої інстанції зазначені вимоги кримінального процесуального закону не виконані.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на досудовому розслідуванні та під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_7 здійснював свій захист самостійно. Дані про призначення останньому органом досудового розслідування чи судом першої інстанції захисника у матеріалах кримінального провадження відсутні.

Згідно наявної у матеріалах кримінального провадження копії довідки № 104/02 від листопада 2016 року Трускавецької міської лікарні, ОСОБА_7 перебуває під диспансерним наглядом у лікаря-нарколога з діагнозом "Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів"/а.с.к.п. 76/.

У відповідності до роз`яснень, викладених у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві», під особами, які через свої фізичні або психічні вади не можуть самі реалізувати право на захист, необхідно розуміти, зокрема, осіб з істотними дефектами мови, зору, слуху тощо, а також осіб, які хоча і визнані осудними, але мають психічні вади, що перешкоджають самостійно захищатися від обвинувачення.

Наведене дає підстави вважати, що ОСОБА_7 , маючи розлади психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів, перебував у такому стані психічних функцій (сприйняття, увага, пам`ять, мислення) та емоційно-вольової сфери, які не могли забезпечити правильне відображення дійсності і створити передумови для повноцінної інтелектуальної діяльності, а тому він не міг у повній мірі реалізовувати свої права і належним чином самостійно здійснювати захист у кримінальному провадженні.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений пояснив, що на досудовому розслідуванні він відмовився від захисника, однак за таких обставин відмова від захисника не допускається.

Таким чином, судовий розгляд кримінального провадження проведено за відсутності захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , участь якого була обов`язковою, що у відповідності до вимог п. 4 ч. 2 ст. 412 КПК України є безумовною підставою для скасування вироку суду першої інстанції.
Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув справу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, обмеживши обсяг доказів, які підлягають дослідженню щодо вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, допитом обвинуваченого.
При цьому, суд зазначив, що визнає недоцільним дослідження доказів по даному кримінальному провадженню за відсутності сумнівів у правильності розуміння їх змісту учасниками судового провадження та добровільності їх позицій.
За змістом ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Обставини справи не оспорюються сторонами у випадку, коли обвинувачений повністю визнає свою вину в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні, погоджується з кваліфікацією вчиненого ним діяння, а прокурор, потерпілий не висловлюють жодних заперечень проти встановлених обставин.

Проте, суд першої інстанції цих вимог кримінального процесуального закону не дотримався, оскільки не в повній мірі з`ясував у обвинуваченого, чи правильно він розуміє зміст фактичних обставин кримінального правопорушення, встановлених органом досудового розслідування.
Як свідчать дані журналу судового засідання від 18 травня 2017 року, сторони погодились на скорочений порядок дослідження доказів у даному кримінальному провадженні, оскільки обвинувачений ОСОБА_10 , після проголошення змісту обвинувального акта пояснив суду, що визнає себе винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і висловив свою згоду надавати показання ( а.с.к.п. 79). Однак, суд належним чином не з`ясував, чи дійсно обвинувачений визнає фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими.
Як убачаєтья з технічного запису перебігу судового засідання, обвинувачений надавав показання про обставини вчинення кримінального правопорушення, які не в повній мірі узгоджуються з викладеними в обвинувальному акті фактичними обставинами кримінального правопорушення, що свідчить про наявність сумнівів у добровільності його позиції та неповне розуміння обвинуваченим фактичних обставин кримінального правопорушення.
Вказані питання підлягали з`ясуванню в судовому засіданні перед визначенням обсягу доказів, що підлягають дослідженню та порядку їх дослідження.
Отже, на переконання колегії суддів, аналіз даних журналу судового засідання та технічного запису перебігу судового засідання, спростовує висновок суду першої інстанції про недоцільність дослідження доказів щодо фактичних обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, які викладені у формулюванні обвинувачення, оскільки з пояснень обвинуваченого не вбачається, що він правильно розумів зміст цих обставин, а відтак не свідчить про добровільність його позиції щодо обставин, викладених в обвинувальному акті.
Як убачається з диспозиції кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, об`єктивна сторона вказаного кримінального правопорушення містить два склади злочину: самовільне залишення військової частини або місця служби, та нез`явлення вчасно на службу без поважних причин.
Нез`явлення вчасно на службу полягає в тому, що, залишивши військову частину або місце служби на законній підставі та маючи об`єктивні можливості для повернення в установлений час, військовослужбовець своєчасно в частину не з`являється і перебуває поза її розташуванням понад установлений строк. У цьому випадку ухилення від несення обов`язків військової служби здійснюється шляхом бездіяльності.

Якщо військовослужбовець своєчасно не з`явився в частину з поважних причин, то таке запізнення не розглядається як військовий злочин.

Поважними причинами нез`явлення в строк на службу слід вважати такі об`єктивні фактори, що перешкоджають військовослужбовцю своєчасно з`явитися в частину ( хвороба, що перешкоджає пересуванню, стихійне лихо, затримання органами влади, перерва в русі транспорту тощо). Питання про наявність поважних причин нез`явлення вирішується в кожному конкретному випадку виходячи із обставин справи.
Кваліфікуючими ознаками вказаного кримінального правопорушення є його вчинення в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Згідно ст. 1 Закону України "Про оборону України" №1932-XII від 06 грудня 1991 року, особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Разом з тим, розглянувши кримінальне провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КК України, та визнавши недоцільним дослідження доказів у справі, поза увагою суду першої інстанції залишились обставини, які мають суттєве значення для кримінального провадження, зокрема поважність причин нез`явлення ОСОБА_7 на службу, враховуючи, що на час розгляду судом першої інстанції кримінального провадження, у матеріалах справи містилась довідка Трускавецької міської лікарні від 18 жовтня 2016 року №141, з якої убачається, що ОСОБА_7 перебуває на обліку та лікуванні у лікаря-уролога з діагнозом "хронічний пієлонефрит" /а.с.к.п 33/.
З наданого стороною захисту у судовому засіданні під час апеляційного розгляду листа Трускавецької міської лікарні №338/01 від 28 липня 2017 року убачається, що ОСОБА_7 з 31 травня 2015 року перебуває на диспансерному обліку з діагнозами: сечокам`яна хвороба та хронічний пієлонефрит, та у період з 13 жовтня 2015 року по 18 листопада 2015 року ОСОБА_7 отримував амбулаторне лікування в Трускавецькій міській лікарні з приводу сечокам`яної хвороби.
Крім того, судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження не перевірено, чи мав місце на час вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, особливий період, вчинення дій в умовах якого є обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що розглянувши кримінальне провадження на підставі ч. 3 ст. 349 КК України, суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке призвело до неправильного вирішення справи та перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Крім того, колегією суддів встановлено і інші істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 290 КПК України, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.
За змістом ст. 290 КПК України доступ до матеріалів досудового розслідування та відкриття матеріалів стороною обвинувачення стороні захисту є тотожними поняттями, оскільки у процесі доступу до матеріалів, зібраних під час досудового слідства, стороною обвинувачення практично проводиться їх відкриття стороні захисту.
Згідно п. 7 ст. 290 КПК України, про відкриття сторонами кримінального провадження матеріалів прокурор або слідчий за його дорученням повідомляє потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, після чого останній має право ознайомитися з ними за правилами, викладеними в цій статті.
Згідно ч. 9 ст. 290 КПК України, сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів.
У відповідності до ч. 1, п.1 ч. 2 ст. 109 КПК України, реєстр матеріалів досудового розслідування складається слідчим або прокурором і надсилається до суду разом з обвинувальним актом. Реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення.
Однак колегією суддів у порядку ч. 2 ст. 404 КПК України при перевірці матеріалів кримінального провадження встановлено недотримання вказаних вимог органом досудового розслідування, на що суд першої інстанції уваги не звернув.
Так, як убачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, доданого до обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000015 стосовно ОСОБА_7 (п.п. 10, 11) повідомлено підозрюваного про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.
Разом з тим, в даному реєстрі відсутня вказівка безпосередньо на відкриття матеріалів досудового розслідування, ким або за чиїм дорученням було надано доступ до матеріалів досудового розслідування.
Крім того, в реєстрі матеріалів досудового розслідування відносно ОСОБА_7 відсутні дані про письмове підтвердження факту надання йому доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів у порядку, передбаченому ч. 9 ст. 290 КПК України. До матеріалів кримінального провадження письмове підтвердження факту надання доступу матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 із зазначенням найменування матеріалів досудового розслідування, відкритих йому стороною обвинувачення у виді окремого документу, також не долучене.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення, а тому вирок суду першої інстанції відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 412, п. 4 ч. 2 ст. 412,та ст. 415 КПК України підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права наперед вирішувати питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому колегія суддів позбавлена можливості наперед вирішувати питання, порушені захисником у апеляційній скарзі, щодо належності та допустимості доказів, долучених прокурором до матеріалів кримінального провадження, та такі доводи захисника підлягають перевірці під час нового розгляду у суді першої інстанції.
При новому розгляді даного кримінального провадження суд першої інстанції має усунути вищезазначені недоліки, здійснити розгляд згідно з вимогами розділу 4 КПК України, всебічно, повно та об`єктивно дослідити обставини справи та докази, дати їм належну оцінку, вжити заходів щодо реалізації прав сторін кримінального провадження щодо з`ясування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та, за результатами судового розгляду постановити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

Враховуючи, що вирок суду першої інстанції, яким до ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою та взято під варту, скасовано з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, вирішуючи у порядку ч. 3 ст. 419 КПК України питання про запобіжний захід обвинуваченому, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Враховуючи обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема можливість обвинуваченого переховуватись від органів досудового розслідування та суду, беручи до уваги в сукупності обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, характеризуючі дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, має постійне місце проживання, перебуває на обліку у лікаря нарколога з діагнозом " Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів ", за місцем проживання характеризується позитивно, перебуває на диспансерному обліку при Трускавецькій міській поліклініці з 31 травня 2015 року з діагнозами: сечокам`яна хвороба та хронічний пієлонефрит, що свідчить про незадовільний стан здоров`я обвинуваченого напротязі тривалого часу, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни обраного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартоюна особисте зобов`язання, яке, на думку колегії суддів, забезпечить належну поведінку обвинуваченого, виконання ним процесуальних обов`язків та зможе запобігти спробам будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Застосовуючи до обвинуваченого запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, колегія суддів вважає за необхідне покласти на ОСОБА_7 обов`язок, передбачений п. 3 ч. 5 ст. 194 КПК України - повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи.
Керуючись статтями 404, 405, п. 6 ч. 1 ст. 407, п. 3 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 412, п. 4 ч. 2 ст. 412, 415, ст. 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2017 року стосовно ОСОБА_7 скасувати, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 у виді тримання під вартою змінити на особисте зобов`язання, зобов`язавши ОСОБА_7 прибувати за кожною вимогою до суду, а також виконувати передбачений п. 3 ч. 5 ст. 194 КПК України обов`язок повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи.
Виконання зазначених обов`язків встановити строком на 60 днів, починаючи з 31 серпня 2017 року по 29 жовтня 2017 року включно.

Звільнити ОСОБА_7 з-під варти у залі суду негайно.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3