УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області
Категорія ч.2 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2017 року
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
захисника: ОСОБА_7 ,
обвинуваченого: ОСОБА_8
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 зі змінами та доповненнями обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 30.05.2017 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львів, громадянина України, освіта середня спеціальна, не одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в порядку ст.89 КК України,
визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.296 КК України, та призначено йому покарання:
- за ч.2 ст. 186 КК України - 4 роки позбавлення волі;
- за ч.2 ст.296 КК України - 2 роки позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_8 остаточне покарання 4 роки позбавлення волі.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу ОСОБА_8 залишено без змін.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 обраховано з часу його затримання - 03.10.2016 року.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_8 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 03.10.2016 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати в сумі 1683грн. 42 коп. за проведення трасологічної та товарознавчих експертиз.
Речові докази: телевізор марки «Digital» переданий потерпілому ОСОБА_10 , та ноутбук марки «Леново», переданий потерпілому ОСОБА_11 , залишено потерпілим.
Згідно вироку суду, 31.05.2015 року перебуваючи поблизу Військового госпіталю, що по АДРЕСА_2 , особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, запропонував ОСОБА_8 та 8 невстановленим слідством особам, за винагороду, поїхати до його раніше знайомих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , щоб розібратися з останніми, шляхом вчинення хуліганських дій та спричинення останнім тілесних ушкоджень, на що вказані особи, разом з ОСОБА_8 погодились та тим самим вступили в попередню злочинну змову, спрямовану на грубе порушення громадського порядку.
Діючи на виконання зазначеної домовленості, в межах спільної злочинної змови, особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, 01.06.2015 року близько 10 години 20 хвилин разом із ОСОБА_8 та невстановленими слідством особами у кількості 8 осіб, зібралися біля військового госпіталю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та на двох автомобілях «таксі», які викликала особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, прибули до будинку АДРЕСА_3 , після чого піднялися на четвертий поверх до вхідних дверей квартири АДРЕСА_4 , де проживали ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, підійшла до вхідних дверей та постукала у них, поки ОСОБА_8 та невстановлені слідством особи у кількості 8 чоловік стояли поруч, сховавшись, щоб залишатися непоміченими для потерпілих.
Коли двері відчинив ОСОБА_11 діючи у межах спільної злочинної домовленості до квартири увірвались декілька невстановлених слідством осіб, які грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, притиснули ОСОБА_11 до стіни та почали наносити йому численні удари кулаками по голові та тулубу. В цей момент до квартири зайшло ще декілька невстановлених слідством осіб, серед яких перебував ОСОБА_8 , двоє з яких почали наносити удари кулаками ОСОБА_11 , а ОСОБА_8 разом з іншими невстановленими слідством особами, стали заходити в інші кімнати, оскільки їм було достовірно відомо, що в квартирі також проживає ОСОБА_10 .. Помітивши ОСОБА_10 невстановлені слідством особи разом з ОСОБА_8 , підбігли до нього, та грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, повалили його на підлогу та стали наносити удари руками та ногами по різних частинах тіла.
В цей момент ОСОБА_11 , який перебував у коридорі біля вхідних дверей, зміг вирватись та вибіг на сходинковий майданчик, а невстановлені слідством особи, які наносили удари ОСОБА_10 , помітивши це, побігли за ним. Вибігши з квартири, ОСОБА_11 на сходинковому майданчику помітив ще декілька невстановлених слідством осіб, які в межах спільної злочинної змови спостерігали за навколишню обстановкою, та помітивши ОСОБА_11 , виражаючись нецензурними словами, одразу почали наносити останньому удари руками по голові та тулубу, чим спричинили тілесні ушкодження у вигляді саден на волосистій частині голови, грудній клітині, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень без короткочасного розладу здоров`я. Але ОСОБА_11 , вирвавшись від невстановлених слідством осіб, вибіг з будинку на вулицю, де попросив перехожого викликати міліцію.
Особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, в цей момент знаходилася на сходинковому майданчику продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, спостерігала за навколишньою обстановкою, щоб у разі появи сторонніх осіб повідомляти про це ОСОБА_8 і невстановлених слідством осіб та побачивши, що ОСОБА_11 вибіг з будинку побігла за ним, а через деякий час повернулася та після закінчення кримінального правопорушення разом з іншими невстановленими слідством особами вчинення злочину залишила.
В цей же час, місці та за вказаних обставин у ОСОБА_8 та у невстановлених слідством осіб, виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення будь-якого чужого майна, поєднаного із насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.
Реалізуючи свій злочинний умисел, керуючись корисливим мотивом, ОСОБА_8 та невстановлені слідством особи повернулися до вищевказаної квартири, де наздогнали ОСОБА_10 , поваливши на підлогу, знову стали наносити йому удари по тілу. Потім підняли ОСОБА_10 з підлоги та посадили в кімнаті на ліжко. В цей час ОСОБА_10 побачив навколо себе чотирьох невідомих йому осіб, серед яких був ОСОБА_8 . Останній кулаком своєї правої руки наніс ОСОБА_10 один удар у ліве вухо від чого той впав на ліжко. Таким чином, ОСОБА_8 разом з невстановленими слідством особами, спричинили ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді крововиливів на лобі з правого боку, на передній поверхні правого передпліччя, саден в області лівого ліктьового суглобу та поперековій області з правого боку, які відносяться до легких тілесних ушкоджень без короткочасного розладу здоров`я.
Подолавши у таких спосіб волю потерпілого до опору, ОСОБА_8 та невстановлені слідством особи, відкрито викрали із квартири АДРЕСА_5 майно; яке належить ОСОБА_11 , а саме: ноутбук марки «Lenovo», сірого кольору, вартістю 4827грн. 82коп., мобільний телефон марки «Samsung S3», червоного кольору, вартістю 3000грн., шкіряну барсетку чорного кольору, вартістю 400грн, в якій знаходилися грошові кошти в сумі 140грн., банківські картки «Приватбанку», які матеріальної цінності для потерпілого не становлять, чим спричинили ОСОБА_11 матеріальної шкоди на загальну суму 7967грн. 82коп., а також майно, яке належить ОСОБА_10 , а саме: мобільний телефон марки «LG - Е450», чорного кольору, вартістю 800 грн., телевізор марки «Digital» чорного кольору, вартістю 828грн. 85коп., чим спричинили ОСОБА_10 матеріальної шкоди на загальну суму 1628грн. 85коп. Після чого місце вчинення кримінального правопорушення залишили та розпорядились викраденим майном на власний розсуд.
Своїми умисними діями, які виразилися у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчиненими групою осіб, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст.296 КК України.
Своїми умисними діями, які виразилися у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаного із насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить оскаржуваний вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у кримінальному провадженні в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання, запобіжний захід обвинуваченому застосований у вигляді тримання під вартою змінити на особисте зобов`язання. Стверджує, що висновки суду не відповідають показам осіб, які давали покази в судовому засіданні. В жодних показах ОСОБА_8 не стверджував, що їздив до потерпілих, щоб розібратися з останніми. Захисник стверджує, що суд не взяв до уваги покази самого ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вимагають у ОСОБА_12 гроші.
Обвинувачення у вчиненні злочину передбаченого ст.296 ч.2 КК України, взагалі не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Події відбувались у квартирі і ніякого порушення громадського порядку та неповаги до суспільства скоєно ніким порушено не було. Суд не дав належної оцінки показам в судовому засіданні свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 . Потерпілий ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що він не міг впізнати ОСОБА_8 , оскільки до нього першого підбігли хлопці, він закрився руками і був в іншій кімнаті, тому не бачив хто підходив до ОСОБА_10 і бив його. Доводи органів досудового розслідування, що ОСОБА_8 переховується від органів досудового розслідування, також може незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, спростовуються матеріалами кримінального провадження, оскільки ОСОБА_8 проходив на той час строкову військову службу на Яворівському полігоні Львівської області. Органом досудового слідства ОСОБА_8 навмисно було позбавлено права на отримання постанови про пред`явлення обвинувачення, чим було грубо порушено право на захист. Із самого початку досудового слідства. Крім того, захисник вказує, що суд, визнаючи ОСОБА_8 винуватим у вчинені грабежу, посилався на протокол огляду місця події від 01.06.2015 року, але при цьому не дав оцінки показам ОСОБА_8 , який весь час пояснював, що даний телевізор він знайшов на території шпиталю.
В запереченні на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 процесуальний прокурор Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_15 просить апеляцію захисника залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін. Посилається на те, що доводи, викладені у апеляційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими. Суд першої інстанції при винесенні вироку відносно ОСОБА_8 повно, об`єктивно та всебічно дослідив всі значущі обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого та призначив покарання, яке у повній мірі є співрозмірним суспільній небезпеці скоєного обвинуваченим злочину. Вирок суду є цілком законним та обґрунтованим, оскільки повністю відповідає вимогам кримінального процесуального закону.
В поданих доповненнях до апеляційної скарги захисника обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та винести ухвалу про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених п.2 ст.284 КПК України. Посилається на те, що згідно показань потерпілих, останні повідомили, що не бачили, хто саме викрадав майно. Більш того у показаннях фігурує група осіб, а не один він, ОСОБА_16 . Також, у показаннях потерпілий ОСОБА_10 вказує на Ненька лише, коли останній нібито наносить два ударив йому в голову, але за його показаннями це відбулося не в причинному зв`язку із викраденням майна. Такі обставини виключають ч.2 ст. 186 КК України. Відсутні докази того, що саме він, ОСОБА_8 , відкрито викрадав майно потерпілих, такий момент викрадання майна не був зафіксований потерпілими, тому їхні покази не можуть доводити склад злочину за ч.2 ст.186 КК України. Телевізор марки «Digital» чорного кольору та ноутбук марки «Леново» не були встановлені, не вилучались та не були визнані речовими доказами. Щодо злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, обвинувачений ОСОБА_8 стверджує, суд обґрунтовував свої висновки лише виходячи із показань потерпілих, інших доказів, які б підтверджували його участь у зазначених епізодах відсутні. У своїх показаннях потерпілий ОСОБА_10 вказує на те, що впізнав його, ОСОБА_8 , лише по браслету на руці. Однак, протоколи впізнання від 01.06.2015 року ОСОБА_8 за участю потерпілих судом першої інстанції визнано недопустимими доказами, тому у матеріалах справи відсутні інші докази, які б вказували на його участь у протиправних діянь у квартирі. Вироком суду першої інстанції не доведено ніякими доказами в чому полягає порушення громадського порядку. Зазначене свідчить про відсутність складу кримінального правопорушення за ч.2 ст. 296 КК України відносно обвинуваченого. Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 стверджує, що під час досудового розслідування мали місце процесуальні порушення, зокрема було порушено право на захист, не усунуто протиріччя в показах ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_17 , слідчими не отримано згоди власника майна на проведення слідчого експерименту від 17.06.2015 року в квартирі АДРЕСА_5 , його затримання відбулось з порушенням вимог ст. 208 КПК України.
Також ОСОБА_8 надав суду заяву про згоду на застосування до нього ЗУ «Про амністію у 2016 році» при наявності на це підстав.
Захисник ОСОБА_9 та потерпілий ОСОБА_10 звернулися до суду із заявами. Захисник просив розглянути кримінальне провадження за його апеляційною скаргою за його відсутності. Потерпілий також просив розглянути а провадження за його відсутності, покладався на розсуд суду та на справедливе рішення на основі його попередніх показів.
Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 та доповнення до неї обвинуваченого, прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого з доповненнями самого обвинуваченого, з мотивів, викладених в письмових запереченнях, врахувавши письмові заяви захисника ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_10 , обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 з доповненнями обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Відповідно до ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Зазначених положень Закону судом першої інстанції дотримано.
Вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 та ч.2 ст.296 КК України підтверджується наданими суду першої інстанції показами потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з приводу фактичних обставин справи. Вони показали, як у квартиру, яку вони винаймали, увірвались невідомі особи, серед яких був і ОСОБА_8 , їм були нанесені тілесні ушкодження та викрадено майно. Вказані покази узгоджуються між собою, їм надана судом першої інстанції належна оцінка. Крім того, вина ОСОБА_8 доводиться також і показами свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , які підтвердили подію конфлікту, а також те, що подія злочину, а саме хуліганство, відбувалися на сходинковому майданчику будинку та у дворі будинку, які є громадськими місцями. Допитані судом першої інстанції як свідки працівники поліції ОСОБА_14 , ОСОБА_19 пояснили, що виїжджали на виклик в квартиру по АДРЕСА_3 , де потерпілі заявили про їх побиття та викрадення майна, та в подальшому на території шпиталю бачили обвинуваченого, якого впізнали за орієнтировкою, наданою зі слів потерпілого, та який тримав в руках телевізор, схожий на той, що описували потерпілі.
Крім того, вина ОСОБА_8 у вчинені інкримінованих правопорушень підтверджується і дослідженими місцевим судом іншими доказами, а саме протоколами прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 01.06.2015 року; протоколом огляду місця події від 01.05.2015 року, а саме квартири АДРЕСА_5 , де відбулась подія злочину; протоколом огляду місця події від 01.06.2015 року, згідно якого на території в/ч НОМЕР_1 було виявлено телевізор, поряд з яким знаходились ОСОБА_8 та ОСОБА_12 ; висновками судово-медичних експертиз №1097 та №1098 від 02.06.2015 року, згідно яких у потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 були виявлені легкі тілесні ушкодження, які могли виникнути за обставин, вказаних потерпілими; протоколами слідчих експериментів від 17.06.2015 року та від 24.10.2016 року за участю потерпілого ОСОБА_10 , а також протоколом слідчого експерименту від 17.06.2015 року за участю потерпілого ОСОБА_11 ; протоколами пред`явлення особи для впізнання від 24.10.2016 року за участю свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_14 , які впізнали обвинуваченого ОСОБА_8 .
Колегія суддів звертає увагу, що перелічені вище письмові докази не визнані судом недопустимими доказами, узгоджуються з наданими суду поясненнями потерпілих, свідків та не супу рачать один одному.
Вказаним доказам надано належну та повну і обґрунтовану оцінку, про що наведено у вироку суду першої інстанції.
Твердження захисника, що потерпілий ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що не міг впізнати ОСОБА_8 , а також що обвинувачений ОСОБА_8 в своїх показах не підтвердив, що поїхав до потерпілих, щоб розібратися з ними, не може бути підставою до скасування вироку першої інстанції, оскільки доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочинів підтверджується матеріалами кримінального провадження і дослідженими судом доказами в їх сукупності.
Не обґрунтованим є посилання сторони захисту, що не знайшло свого підтвердження кримінальне правопорушення за ч.2 ст.296 КК України через відсутність його ознак, оскільки як встановлено досудовим розслідуванням та підтверджено в ході розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції , ОСОБА_8 разом з невстановленими особами з особливою зухвалістю та цинізмом, порушуючи етичні нормі співіснування, групою осіб проникли до помешкання потерпілих, завдавши при цьому останнім тілесних ушкоджень та викравши їх майно. При цьому вказані дії носили досить тривалий характер як в громадських місцях, а саме у дворі будинку та на сходинковому майданчику будинку, де проживали потерпілі, так і в помешканні потерпілих, були пов`язані з влаштуванням обвинуваченим та іншими невстановленими досудовим слідством особами бійки з потерпілими, в тому числі і на сходинковому майданчику, що підтверджено не тільки потерпілими, а й стороннім свідком мешканцем будинку ОСОБА_18 , який звернув увагу, перебуваючи у своїй квартирі, на вчинений обвинуваченим та іншими особами шум та бійку в під`їзді, що підтверджує наявність в діях обвинуваченого складу правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України як умисні дії, які виразилися у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги о суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчиненими групою осіб.
Що стосується доводів апелянтів про відсутність складу правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, то слід зазначити наступне.
Твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що потерпілі не бачили, хто викрадав майно та не усвідомлювали протиправний характер дій конкретної винної особи, тобто потерпілими не було зафіксовано факт вчинення ним відкритого викрадення майна, спростовується дослідженими судом першої інстанції доказами, а саме показами потерпілих, які пояснювали, що в ході побиття за участю ОСОБА_8 та інших невстановлених досудовим слідством осіб, у потерпілого ОСОБА_10 хтось із вказаної групи осіб, в якій був і ОСОБА_8 , викрав з його кишені мобільний телефон, а в подальшому в ході усіх протиправних дій відносно потерпілих зазначена група осіб також викрала інше їх майно, яке в подальшому було вилучено як поруч з ОСОБА_8 на території військового шпиталю, так і повернута зазначеними особами до відділу поліції за допомогою водія таксі. Зазначені обставини також підтверджується іншими наведеними вище доказами. Зазначені доводи не спростовують висновку суду про вчинення ним злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, не впливають на його кваліфікацію його дій. Крім того, необгрутованим є посилання обвинуваченого ОСОБА_20 , що викрадені телевізор та ноутбук не були встановлені, не вилучались та не визнавались речовими доказами спростовується постановою слідчого ОСОБА_21 від 10.06.2015 року про визнання вказаних речей речовими доказами.
Посилання обвинуваченого ОСОБА_8 на процесуальні порушення під час досудового розслідування, а саме зазначення в протоколі огляду місця події від 01.06.2015 року ОСОБА_8 та ОСОБА_12 в статусі підозрюваного, які в такому статусі не перебували, слідчим не отримано згоди на проведення слідчого експерименту від 17.06.2015 року в квартирі без згоди її власника ОСОБА_22 , не складався протокол про затримання, яке, на його думку відбулося з порушенням ст.208 КПК України, не роз`яснювалось право на захист, наявні розбіжності в рапорті та послідуючих показах свідка ОСОБА_19 , також не спростовують доведеність його вини у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.296 КК України, та не впливають на кваліфікацію його дій. Крім того, протокол огляду місця події від 01.06.2015 року та протокол слідчого експерименту від 17.06.2015 року, який проводився в квартирі АДРЕСА_5 , не визнавались судом недопустимими доказами.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 186, ч.2 ст.296 КК України обгрунтованими та вмотивованими, здійсненими на підставі повного та всебічного встановлення обставин вчинення злочину, оцінки усіх наданих досліджених безпосередньо в судовому засіданні доказів в їх сукупності, з правильним застосуванням кримінального процесуального та кримінального закону.
Що стосується доводів обвинуваченого та захисників про необґрунтованість суворості покарання, призначеного судом обвинуваченому, невідповідності його вчиненому та особі обвинуваченого, слід зазначити, що вони також не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду вироку суду, оскільки судом при призначенні покарання у повному обсязі було дотримано положення ст.ст. 50, 65-67 КК України та враховані дані про особу обвинуваченого, і підстав для застосування більш м`якого покарання або покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України колегія суддів не вбачає.
Підстав для задоволення апеляційної скарги із доповненнями та скасування вироку суду і призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, як і для закриття кримінального провадження у відповідності до положень ст. 284 КК України апеляційний суд не вбачає..
Відсутні також в даному випадку і підстави для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання у відповідності до положень ЗУ «Про амністію у 2016 році»
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 зі змінами та доповненнями обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Богунського районного суду м. Житомира від 30 травня 2017 року щодо ОСОБА_8 за ч.2 ст. 186, ч.2 ст.296 КК України без змін.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її ухвалення, а обвинуваченим в той же строк з моменту отримання ним копії ухвали..
Судді: