справа № 274/3535/17 провадження № 1-кс/0274/882/17
У Х В А Л А
12.09.2017 року м. Бердичів
В С Т А Н О В И В:
Клопотання мотивує тим, що 25.07.2017 року Головним Управлінням Держгеокадастру у Житомирській області було здійснено обстеження земельної ділянки сільськогосподарського призначення із земель запасу Семенівської сільської ради Бердичівського району, у ході якого встановлено, що невідомими особами засіяно сільськогосподарські культури на ділянці площею 65,6630 га, тобто вчинено факт самовільного зайняття земельної ділянки сільськогосподарського призначення.
-частину земельної ділянки орієнтовною площею 23,6247 га під збіжжя;
-частину земельної ділянки орієнтовною площею 20,0000 га під численні городи та під`їзди до них.
04.09.2017 року під час обстеження вищевказаної земельної ділянки було встановлено, що з частини земельної ділянки, що була засіяна збіжжям, на час обстеження невстановленими особами зібрано врожай. Решта земельної ділянки на час обстеження залишається засіяною сільськогосподарськими культурами.
В ході розслідування, на даний час встановити особу, яка самовільно зайняла земельну ділянку, не представилось можливим.
В судовому засіданні слідчий ОСОБА_3 клопотання підтримав з підстав, зазначених у ньому. Просив провести судове засідання без фіксування технічними засобами.
Слідчий суддя, розглянувши клопотання та додані до нього документи, заслухавши пояснення слідчого, прийшов до наступного висновку.
Відповідно до ст. 1 Земельного Кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, використання права власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України).
Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою відповідної затвердженої Кабінетом Міністрів України форми; право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.
Будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними, відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" вважаються самовільним зайняттям земельних ділянок.
У відповідності до ст. 211 Земельного кодексу України, за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства.
-частину земельної ділянки орієнтовною площею 23,6247 га під збіжжя;
-частину земельної ділянки орієнтовною площею 20,0000 га під численні городи та під`їзди до них.
На момент перевірки право власності або право користування земельною ділянкою площею 65,6630 га (або будь-якою її частиною) за невстановленими особами не зареєстровано.
Рішення органу виконавчої влади про передачу вказаної земельної ділянки у власність або користування (оренду) будь-кому відсутнє, що у відповідності до ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" свідчить про факт самовільного зайняття земельної ділянки загальною площею 65,6630 га.

Таким чином, фактсамовільного зайняття земельної ділянки загальною площею 65,6630 га. та засіву сільськогосподарськими культурами даної земельної ділянки, що належить до земель сільськогосподарського призначення, яка перебуває у державній власностіта має кадастровий номер :03:000:0615, доводиться матеріалами, які додані до клопотання.
Вирішуючи питання про доцільність арешту такого майна, слідчий суддя виходить з наступного.
Як зазначено у ч. 1 ст. 170 КПК України, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Частиною 4 ст. 174 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.
Аналіз фактичних обставин справи свідчить, що врожай на зернобобові культури, в тому числі врожай із вказаних сільськогосподарських культур, що засіяні на земельній ділянці, на які просить накласти арешт слідчий, перебуває в процесі дозрівання, тому даний врожай (зерно) ще не готовий до його збору.
Враховуючи, що за приписами ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, слідчий суддя дійшов висновку, що накладення арешту на врожай зернобобових культур у даний час позбавить можливості його збору будь-яким суб`єктом, і що в свою чергу незворотньо призведе до негативних наслідків у вигляді втрати врожаю.
Відтак, арешт врожаю зернобобових культур, в тому числі арешт на врожай із вказаних сільськогосподарських культур, що засіяні на земельній ділянці, у конкретних умовах даної справи є на думку слідчого судді неприпустимим.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається зокрема з метою збереження речових доказів та спеціальної конфіскації.
Однак, врожай зернобобових культур, в тому числі врожай із вказаних сільськогосподарських культур, яким засіяна земельна ділянка, не відповідає критеріям, наведеним у ст. 98 КПК України для речового доказу, так як не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 197-1 КК України, не зберіг на собі його сліди, не містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ, та не є набутим кримінально протиправним шляхом, оскільки факт самовільно захоплення земельної ділянки не свідчить про незаконність набуття права на врожай.
Тому, посилання слідчого щодо необхідності накладення арешту на таке майно з метою збереження речових доказів, слідчий суддя оцінює критично та вважає недоведеним законну мету такого арешту.
Згідно ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Отже, з врахуванням того, що слідчим не доведено необхідності арешту врожаю з врахуванням конкретних обставин справи, а також не доведено будь-яких ризиків, які визначені законом, тому слідчий суддя дійшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні даного клопотання.
Керуючись ст.ст. 170, 171, 172, 173, 376 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя, -
У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Бердичівського відділу поліції ГУ НП в Житомирській області майора поліції ОСОБА_3 про арешт майна в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001219 від 03.08.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, - відмовити.

Ухвала слідчого судді про відмову в арешті майна може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення або з дня отримання особою, яка її оскаржує до апеляційного суду Житомирської області.

Слідчий суддя ОСОБА_1