№ 336/2998/2017
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 року Шевченківський районний суд м. Запорожжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з середньою технічною освітою, неодруженого, непрацюючого, що зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:

- вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.02.2003 року за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України до чотирьох років позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 18 березня 2005 року умовно-достроково з невідбутим строком в один рік три місяці сім днів;

- вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.05.2007 року за ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України до чотирьох років позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 11 січня 2011 року у зв`язку з відбуттям строку покарання;

- вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.07.2011 року за ч. 2 ст. 186 КК України до чотирьох років позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 25 квітня 2014 року умовно-достроково з невідбутим строком в один рік один місяць п`ятнадцять днів;

- обвинуваченого за ч. 3 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений, який має судимості за вчинення корисних злочинів, кримінально караних діянь проти громадського порядку, в сфері обігу наркотичних засобів, а також за незаконне поводження зі зброєю, вчинив злочинне посягання проти чужої власності за таких обставин.

Близько 01-00 години 26 січня 2017 року обвинувачений, керуючись умислом на крадіжку, з приміщення сараю, куди він проник шляхом вільного доступу, на території земельної ділянки під будинком АДРЕСА_2 , де він опинився через незачинену хвіртку в паркані, таємно викрав належні потерпілому ОСОБА_7 газовий балон червоного кольору ємкістю 50 літрів вартістю відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності 400 грн. та газову плиту марки «Елента» вартістю відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності 500 грн.

Описаними діями потерпілому спричинено майнову шкоду у сумі 900 грн.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений повністю визнав винуватість у вчиненні таємного заволодіння чужим майном за вказаних в обвинуваченні обставин і дав детальні показання про мотиви і фактичні обставини вчинення кримінально караного діяння.

Пояснив, що вчинив крадіжку, оскільки випробовував гострі фінансові проблеми. До садиби потерпілого проник скрізь незаперту хвіртку, так само потрапив і до сараю, двері до якого хоча й не були замкнені, проте занесені снігом, що ускладнило їхнє відкривання. Викрадене майно розмістив на санчатах і відвіз до пункту приймання металобрухту по АДРЕСА_2 , отримавши за них близько 300-400 грн.

У вчиненні злочину щиро розкаявся. Пояснив, що повністю усвідомив протиправність вчиненого. У залі судового засідання приніс вибачення потерпілому.

Потерпілий в своїх показаннях суду підтвердив фактичні обставини скоєного кримінально караного діяння про перелік викраденого майна, місце його зберігання, відсутність запорів на двері сараю і хвіртці.

Зі згоди учасників кримінального провадження в силу ч. 3 ст. 349 КПК України інші докази щодо обставин, які ніким не оспорюються, при з`ясуванні обставин справи не досліджувалися, при цьому суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники провадження ці обставини, чи добровільна їх позиція, а також роз`яснив наслідки дослідження доказів в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України і переконався в правильності усвідомлення ними цих наслідків.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого:

- за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням до приміщення, вчинена повторно.

При призначенні покарання суд у відповідності до ст. 65 КК України виходить із ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Як випливає із змісту ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

За змістом роз`яснення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання. а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.

Тому призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено є не лише кара, а й виправлення засудженого. З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.

Питання звільнення від відбування покарання з випробуванням внормоване статтею 75 КК України, відповідно до якої, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З урахуванням наведених положень законодавства при призначенні покарання суд враховує, що ОСОБА_6 скоїв тяжке кримінально каране діяння.

Враховує суд і наявність у обвинуваченого судимостей за вчинення корисних злочинів, кримінально караних діянь проти громадського порядку, в сфері обігу наркотичних засобів, а також за незаконне поводження зі зброєю, що характеризують його як особу, схильну до вчинення кримінально караних діянь, та свідчать про певний ступінь його соціальної небезпеки.

Разом з цим суд бере до уваги і зміст обвинувачення, яке утворює один епізод крадіжки, а також об`єкт викрадення, яким є предмети побуту, що не представляли для потерпілого великої споживчої цінності, тому зберігалися в сараї; а один з цих предметів, визнаний речовим доказом, зберігається в камері сховища відділення поліції (а. с. 63) і в силу ст. 374 КПК України буде повернений потерпілому за належністю.

Бере до уваги суд і спосіб вчинення зазначеної крадіжки, яка не поєднана із псуванням запорів, пошкодженням майна для досягнення мети доступу до нього, а вчинена хоча і на території приватного володіння, проте шляхом доступу до матеріальних цінностей через незамкнені двері і хвіртку.

Наведені обставини свідчать про невисокий ступінь суспільної небезпеки цього злочинного посягання, хоча й віднесеного за формальними критеріями по тяжких злочинів.

У вчиненому обвинувачений щиро покаявся, активно сприяв суду у встановленні фактичних обставин справи, через повернення потерпілому однієї з двох викрадених речей буде частково усунено спричинено шкоду.

Перелічені обставини суд визнає такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого.

Сукупність згаданих пом`якшуючих обставин, відомості про особу винного, який має постійне місце проживання, роботу, хоча й у відсутність офіційного працевлаштування, проживає разом з хворою матір`ю, яка потребує сторонньої допомоги в організації своєї життєдіяльності, що свідчить про достатній рівень його соціалізації, дають суду підстави при призначенні покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції частини статті обвинувачення звільнити винну особу від відбування покарання з випробуванням.

Застосування згаданого інституту звільнення від відбування покарання, яке, як зазначено, має бути індивідуальним щодо кожної особи, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання з урахуванням таких міркувань.

Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з ст. 61 Конституції, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст. 8 Основного Закону в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у своєму Рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора»: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».

Вимога додержувати справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Наведені міркування дають суду підстави дійти висновку про недоцільність застосування до обвинуваченого за вироком найбільш суворого заходу примусу, без надання особі можливості виправлення без ізоляції від суспільства.

У зв`язку з викладеним суд не погоджується з думкою прокурора і потерпілого про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання, і в усякому випадку не вбачає підстав для постановки питання про вид, розмір покарання і можливість звільнення від його відбування в залежність від добровільного відшкодування шкоди, як про це клопочуться потерпілий, його представник і прокурор; шкоди, яку до того ж визнає обвинувачений.

Незастосування ж звільнення від покарання з випробуванням з мотивів лише тяжкості вчиненого діяння, а також невчинення дій з відшкодування шкоди є таким, що суперечить засадам кримінального провадження, що проголошують верховенство права, законність, справедливість.

На користь вказаних міркувань враховує суд і застосування захисту інтересів і потерпілого шляхом вирішення в кримінальному провадженні його позовних вимог судовим рішення іменем держави, яке за Основним Законом є обов`язковим до виконання.

Цивільний позов вирішений судом шляхом отримання пояснень цивільного позивача, його представника, пояснень цивільного відповідача, дослідження наданих сторонами в обгрунтування вимог і заперечень фактичних даних.

Цивільний позивач просить про стягнення з обвинуваченого як цивільного відповідача у відшкодування майнової шкоди 900 грн., у відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Моральну шкоду пояснює глибокими переживаннями з приводу протиправного заволодіння належним його майном, поєднаного із свавільним проникненням до його володіння, загостренням у зв`язку з цими обставинами хронічних серцево-судинних хвороб і, як наслідок, - погіршенням самопочуття, яке зумовило його неодноразові звернення до лікаря і призначення йому курсу лікування.

Обвинувачений визнав вимоги про відшкодування майнової шкоди, позов в частині вимог про стягнення моральної шкоди визнав в сумі 2100 грн.

Вислухавши пояснення учасників провадження, суд знаходить всі підстави для задоволення позову в частині вимог про відшкодування майнової шкоди, і вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань.

Позов про стягнення вартості викраденого майна підтверджений належними та допустимими доказами, його повністю визнає обвинувачений, тому суд знаходить всі підстави для прийняття визнання позову і його задоволення.

Вирішуючи позов в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, суд знаходить їх обґрунтованими, такими, що випливають з емоційних переживань потерпілого у зв`язку з протиправним викраденням його майна, що зумовили погіршення його фізичного здоров`я і потягли вжиття заходів і витрати грошових коштів для його відновлення, проте з урахуванням предмета і глибини цих страждань вважає, що сума в 2000 грн. буде співмірною компенсацією моральних переживань потерпілого і відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_6 , є рецидив злочинів, тобто наявність судимостей за кримінально карані дії, що не охоплюються диспозицією частини статті обвинувачення.

Визнана речовим доказом викрадена річ підлягає поверненню потерпілому. Процесуальних витрат в провадженні немає.

У відсутність клопотань учасників кримінального провадження щодо застосування до обвинуваченого запобіжного заходу суд вважає за можливе не застосовувати до ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили запобіжний захід, строк дії якого сплив.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

З А С У Д И В:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочину, що передбачений ч. 3 ст. 185 КК України, та призначити покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнити, якщо обвинувачений протягом іспитового строку тривалістю в два роки не скоїть нового злочину і виконає покладені на нього в силу ст. 76 КК України обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції), повідомляти уповноважений орган з питань пробації (кримінально-виконавчу інспекцію) про зміну місця проживання та роботи.

Цивільний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 у відшкодування майнової шкоди 900 грн., у відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

В задоволенні решти вимог про стягнення моральної шкоди відмовити.

Речовий доказ газовий балон ємкістю 50 літрів, переданий на зберігання до камери сховища Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, - передати потерпілому ОСОБА_7 за належністю. знищити.

На вирок суду може бути подана апеляція до апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1