Справа № 755/2445/18
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 лютого 2018 року слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі слідчого ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого СВ Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_3 , яке погоджено прокурором Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_4 про арешт майна, в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0015377 від 14 листопада 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

В С Т А Н О В И В :
15 лютого 2018 року старший слідчий Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_3 звернулась до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно шляхом заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) щодо нерухомого майна, а саме квартири за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 000).
З наданих в обґрунтування клопотання матеріалів вбачається, що невстановлена особа 15.08.2017 року, використовуючи завідомо підробні особисті документи на ім`я ОСОБА_5 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а також підробні документи на право власності на кватиру за адресою АДРЕСА_1 , перебуваючи в офісі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 , провів державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. В подальшому право власності на вказану квартиру 27.10.2017 перейшло до ОСОБА_7 , який в свою чергу 22.11.2017 року реалізував вказану квартиру ОСОБА_8 .
В ході проведення досудового слідства було встановлено, що для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно невстановленою особою, яка використовувала особисті документи померлого ОСОБА_5 , приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 було подано інвестиційний контракт №151/Ж від 01.08.2006 року, що укладений між АТ ХК «Київсміськбуд» та ОСОБА_5 , акт прийому-передачі новозбудованого об`єкту від АТ ХК «Київсміськбуд» інвестору ОСОБА_5 , довідку про сплату ОСОБА_5 100% вартості новозбудованого об`єкту, довідку з КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 18.08.2017 року, про те, що квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності не зареєстрована. На підставі наданих документів приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 було проведено державну реєстрацію права власності, внаслідок чого право власності на вказану квартиру перейшло до ОСОБА_5 (який на день проведення реєстрації помер).
Разом з тим згідно офіційної відповіді Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, встановлено, що квартира за адресою АДРЕСА_1 відповідно до акту №273 від 15.10.2007 року отримана Головним управлінням житлового забезпечення від АТ ХК «Київміськбуд» та передана атом №324 від 28.11.2007 року Дарницькій в м.Києві РДА для розподілу черговикам квартирного обліку. Відповідно вказана квартира належить територіальній громаді м.Києва, а ОСОБА_5 ні коли не був інвестором будівництва вказаної квартири.
На даний час встановлено, що невстановлені досудовим слідством особи намагаються реалізувати третім особам квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Таким чином квартира за адресою

АДРЕСА_1 стала об`єктом злочинного посягання, відповідно є речовим доказом у кримінальному провадженні №0015377 від 14.11.2017 року. Так згідно постанови про визнання речових доказів від 20.11.2017 року, що винесена на підставі ст. 98 КПК України, квартира за адресою АДРЕСА_1 визнана речовим доказами.

Враховуючи, що право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 на даний час перейшло до інших осіб, а саме від ОСОБА_9 до ОСОБА_7 , в подальшому 22.11.2017 року від

ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , що не мають права на таке майно, відповідно квартира може бути реалізована останньою.

В судовому засіданні слідчий зазначив, що накладення арешту на зазначене майно необхідне для збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

У відповідності до ч. 2 ст. 163 КПК України, клопотання розглядається без виклику осіб, у володінні яких перебуває дана квартира.

Вислухавши думку слідчого, дослідивши надані матеріали, слідчий суддя приходить до наступного.
Так, статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.
Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Так постановою старшого слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_3 від 20 листопада 2017 року квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 000) визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0015377.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №103821900 від 15.11.2017 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 000) належить ОСОБА_8 .
Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

При цьому, у судовому засіданні слідчим суддею не встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, тобто містить правові підстави для арешту майна, достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та є пропорційним, тобто відповідає тяжкості правопорушення і не становить особистий і надмірний тягар для володільця майна.

Так, на думку слідчого судді, слідчим доведено правову підставу для арешту майна, надано достатньо доказів, які вказують на вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, дослідивши надані до клопотання матеріали, враховуючи, відповідно до вимог ст. 173 КПК України, наявність даних про достатність доказів, що вказують на наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, арешт зазначеного майна є необхідною умовою досягнення дієвості даного кримінального провадження.
Слідчий суддя вважає клопотання обґрунтованим та заснованим на законі. Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.170-173, ст.175, ст.309, 372, ст.392, ст.532 КПК України,
У Х В А Л И В :
Клопотання слідчого СВ Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_3 , яке погоджено прокурором Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_4 про арешт майна задовольнити.
Накласти арешт на майно шляхом заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) щодо нерухомого майна, а саме квартири за адресою АДРЕСА_1 .
Ухвала підлягає негайному виконанню.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Арешт може бути скасовано відповідно до ст. 174 КПК України.
Слідчий суддя ОСОБА_1