Постанова
Іменем України
6 березня 2018 року

м. Київ
справа № 711/626/16-к

провадження № 51-886 км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, та захисника ОСОБА_6 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 8 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 16 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003206, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, котрий проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 8 серпня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років шість місяців.
Цим же вироком ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 110 000 гривень на відшкодування моральної шкоди та вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 16 листопада 2016 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 31 грудня 2013 року по 21 січня 2014 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 6 жовтня 2013 року в період часу з 15 години 00 хвилин до 21 години 50 хвилин, точної дати встановити не вдалося, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_2 , під час конфлікту, на ґрунті особистих неприязних відносин, що виникли раптово після спільного вживання алкогольних напоїв, умисно побив ОСОБА_9 , спричинивши йому тяжкі тілесні ушкодження черепно-мозкову травму у вигляді забою головного мозку та закриту травму грудної клітки у вигляді численних переломів ребер справа, забою та розриву правої легені, що призвело до зупинки дихання, серцебиття, припинення функцій центральної нервової системи, внаслідок чого наступила смерть потерпілого.

Вимоги касаційних скарг і узагальненні доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, (далі прокурор), вказуючи на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що всупереч вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) апеляційний суд належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, вичерпних і переконливих відповідей не дав і не зазначив в ухвалі підстав, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою. Зазначені порушення апеляційним судом ст. ст. 370 і 419 КПК, на думку прокурора, перешкодили повно й всебічно розглянути провадження та ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а тому відповідно до ст. ст. 412 і 438 КПК є істотними. Крім того, прокурор вважає, що погодившись з рішенням місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги ступінь тяжкості злочину, який вчинено ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, його ставлення до скоєного, не відшкодування заподіяної шкоди, а також залишив поза увагою думку потерпілої про необхідність призначення обвинуваченому більш суворого покарання, внаслідок чого неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність в частині основних засад призначення покарання.
У касаційній скарзі(з урахуванням внесених змін від 10 жовтня 2017 року) захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить судові рішення щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що висновок суду про винуватість її підзахисного не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтується на припущеннях та недопустимих доказах. Стверджує, що вирок суду не містить формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, та не наведено доказів на підтвердження встановлених судом обставин, як передбачено ст. 374 КПК. Вказує на те, що суд у вироку не навів мотивів неврахування окремих доказів та за наявності суперечливих доказів не зазначив, чому взяв одні докази та відкинув інші. Посилається на порушення судом вимог ст. 86, п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК та вважає недопустимими доказами протокол огляду місця події від 7 жовтня 2013 року, висновок експерта № 155 дослідження ножа, висновок судово-медичної експертизи від 2 жовтня 2014 року. Вказує на порушення ч. 2 ст. 54 КПК під час досудового розслідування у зв`язку з тим, що відмова засудженого від захисника була прийнята за його відсутності, а тому стверджує, що суд мав би визнати недопустимим доказом дані слідчого експерименту. Вважає, що суд не усунув суперечностей у висновках судово-медичних експертиз. Апеляційний суд, на думку захисника, порушив вимоги ст. ст. 404, 419 КПК, оскільки безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів, повною мірою не перевірив доводи апеляційної скарги, не провів ретельного аналізу й оцінки доказів і таким чином постановив необґрунтоване судове рішення.

На касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 потерпіла ОСОБА_8 подала заперечення, в якому просила залишити судові рішення щодо ОСОБА_7 без зміни, а зазначену касаційну скаргу без задоволення.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу прокурора та просив скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, а доводи касаційної скарги захисника вважав безпідставними та просив залишити її без задоволення.
Захисник ОСОБА_6 просила задовольнити її касаційну скаргу та залишити без задоволення касаційну скаргу прокурора. Засуджений ОСОБА_7 в режимі відеоконференції підтримав касаційну скаргу захисника та просив її задовольнити, а касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_6 й засудженого ОСОБА_7 , прокурора та перевіривши матеріали кримінального провадження, суд вважає, що касаційні скарги прокурора та захисника задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому, згідно ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Як убачається зі змісту касаційної скарги захисник фактично просить надати доказам у кримінальному провадженні іншу оцінку, ніж їм дано судами першої та апеляційної інстанцій, тобто посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового слідства, що згідно з ст. 438 КПК не є предметом перевірки у касаційному порядку.

Натомість зазначені захисником ОСОБА_6 доводи були предметом перевірки судом апеляційної інстанції, який належно перевірив доводи апеляційної скарги захисника, навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та дати правильну юридичну оцінку діям ОСОБА_7 .

При цьому апеляційний суд, виходячи з вимог ст. 404 КПК, згідно з якими за клопотанням учасників судового провадження він зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів, зазначивши, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено та оцінено докази, на підставі яких ухвалено вирок, та належно мотивував таке рішення.

За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження діїОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 в умисному заподіянні ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК.

Такий висновок суду підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_8 про те, що 6 жовтня 2013 року до неї додому прийшов ОСОБА_7 та повідомив, що її чоловік, ОСОБА_9 , побитий і знаходиться у нього в квартирі. Спочатку ОСОБА_7 хотів залагодити свою вину та допомогти, але в подальшому не визнавав своєї провини і відмовився відшкодувати шкоду. В лікарні чоловік невиразною мовою дав їй зрозуміти, що побив його ОСОБА_7 ; свідка ОСОБА_10 , який підтвердив, що в його присутності потерпілий на питання дружини, хто його побив, дав їм зрозуміти, що його побив сусід ОСОБА_7 ; свідка ОСОБА_11 про те, що будучи в гостях, чула, як з сусіднього помешкання квартири ОСОБА_7 лунають два чоловічі голоси, потім почула звуки бійки та удари, ніби як боксери стукають по груші.
Крім того, висновок суду ґрунтується на показаннях свідка ОСОБА_12 , узгоджується з даними, що містяться у протоколах огляду місця події, протоколі проведення слідчого експерименту з фототаблицею до нього, відповідно до якого ОСОБА_7 показав розвиток подій 6 жовтня 2013 року, за яких завдав тілесні ушкодження ОСОБА_9 та відеозаписі проведення цієї слідчої дії за участю обвинуваченого, де він добровільно показує розвиток зазначених подій; висновку експерта про те, що на ножі, вилученого в ході огляду місця події, виявлено сліди крові, походження якої від ОСОБА_9 не виключається; висновках експерта про характер і локалізацію тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого, та причину його смерті, зокрема, висновку № 03-01/507/7 від 2 жовтня 2014 року, відповідно до якого причиною смерті ОСОБА_9 є сполучена травма голови та грудної клітки, що ускладнилась розвитком поліорганної недостатності та призвела до зупинки дихання, серцебиття, припинення функцій центральної нервової системи, та була отримана 6 жовтня 2013 року; іншими дослідженими судом доказами.
Суд, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, зазначив у вироку докази на підтвердження встановлених обставин щодо доведеності вини ОСОБА_7 в умисному заподіянні ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Так, суд правильно поклав в основу вироку дані висновків експерта № 507 від 8 липня 2014 року та № 03-01/507/7 від 2 жовтня 2014 року, згідно з якими причиною смерті потерпілого, крім закритої травми грудної клітки у вигляді численних переломів ребер справа, забою та розриву правої легені, є також травма голови черепно-мозкова травма у вигляді забою головного мозку.
У судовому засіданні експерт ОСОБА_13 підтвердив висновки, що містяться у цих експертизах, зазначивши, що за результатами проведених ним експертиз зробив висновок про причину смерті ОСОБА_9 . При цьому експертиза від 8 липня 2014 року стосувалася судово-медичного дослідження трупа ОСОБА_9 , а інша, від 2 жовтня 2014 року, проводилася ним за фактом смерті потерпілого й викладені в ній висновки є відповідями на поставлені питання за ухвалою місцевого суду від 22 липня 2014 року.
Даних, які б ставили під сумнів указані висновки експерта, немає.
Натомість висновок експерта № 1657 від 27 грудня 2013 року, на який вказує в касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , як на підтвердження своїх доводів, був проведений експертом ОСОБА_14 за життя ОСОБА_9 для встановлення тяжкості тілесних ушкоджень. Викладений експертом висновок, що діагноз черепно-мозкова травма із забоєм головного мозку не підтверджена клінічною картиною травми та інструментальними методами дослідження, спростовується висновком експерта № 507 від 8 липня 2014 року на підставі внутрішнього дослідження трупа ОСОБА_9 , тобто за фактом розтину та виявлених застарілих ушкоджень, в тому числі й ушкодження головного мозку, які за давністю відповідають матеріалам кримінального провадження, тобто події 6 жовтня 2013 року.

Також суд обґрунтовано визнав допустимими доказами протокол огляду місця події від 7 жовтня 2013 року та висновок експерта № 155 дослідження ножа, вилученого в ході проведення цієї слідчої дії, пославшись на те, що огляд місця події проводився з дозволу та у присутності брата обвинуваченого ОСОБА_15 , який мав вільний доступ до житла (мав ключі від квартири) й дав добровільну згоду на проведення огляду, що підтверджується його підписом у протоколі (т. 1, арк. 242-243).

Виходячи зі змісту ст. 233 КПК, право проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою (проведення в ньому огляду) під час кримінального провадження може виникати без постановлення ухвали слідчого судді лише на підставі добровільної згоди особи, яка ними володіє, що свідчить про те, що надання цією особою згоди на проведення слідчої дії не потребує наступного судового контролю (звернення постфактум з клопотанням до слідчого судді).
Отже, при проведенні огляду місця події слідчим було вжито належних заходів для дотримання конституційної норми про недоторканність житла, а тому порушень вимог кримінального процесуального закону, на які посилається захисник ОСОБА_6 , не встановлено.

Також судами першої та апеляційної інстанцій перевірялись доводи сторони захисту про неправомірність дій органу досудового розслідування, в тому числі порушення права ОСОБА_7 на захист, та за результатами перевірки цих обставин об`єктивних даних на їх підтвердження, встановлено не було.
Доводи захисника ОСОБА_6 про те, що суд мав би визнати недопустимим доказом дані слідчого експерименту, є безпідставними.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчий експеримент, у ході якого ОСОБА_7 показував розвиток подій 6 жовтня 2013 року, за яких завдав тілесні ушкодження ОСОБА_9 , проводився за участю захисника ОСОБА_16 та в присутності понятих. Зауважень від ОСОБА_7 та захисника про порушення вимог КПК при проведенні слідчого експерименту не надходило (т. 1, арк. 205-214).

Таким чином, суд об`єктивно, повно і всебічно встановив обставини кримінального провадження та у відповідності до вимог ст. 374 КПК навів у вироку докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 в умисному заподіянні ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого.

У відповідності до вимог ст. 374 КПК у вироку зазначено формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним: подія кримінального правопорушення, форма вини і мотиви кримінального правопорушення. Юридичну оцінку діям ОСОБА_7 дано на підставі досліджених судом обставин кримінального провадження.
Вирок суду відповідає вимогам ст. 370 КПК та є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Доводи касаційної скарги прокурора про те, що апеляційний суд неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність в частині основних засад призначення покарання та безпідставно погодився з висновками місцевого суду про розмір призначеного ОСОБА_7 покарання, є необґрунтованими.
Відповідно до ст. ст. 50і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Апеляційний суд дійшов висновку, що при призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції дотримався вимог ст.ст. 50, 65, 66, 67 КК, оскільки врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, дані про особу винного, який раніше не судимий, на обліках лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується позитивно, має постійне місце проживання, та обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
З огляду на викладене, апеляційний суд правильно визнав, що призначене ОСОБА_7 покарання є справедливим й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому, на думку суду, вважати, що це покарання за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість, підстав немає.

Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, які аналогічні доводам його касаційної скарги, та обґрунтовано відмовив у її задоволенні, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою. А тому ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено.
На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 441442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, суд

у х в а л и в:

вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 8 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 16 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, та захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3