Номер провадження: 11-кп/785/302/18
Номер справи місцевого суду: 509/411/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_12 , захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.11.2017 року стосовно

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Білгород-Дністровський Одеської області, громадянина України, освіта вища, не одруженого, працюючого водієм МПП «Паллада», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України,
встановив:
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і йому призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.
Застосовано запобіжний захід до засудженого, після набрання вироком законної сили, у вигляді тримання під вартою.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 750000 грн. та на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в розмірі 5064 грн. 60 коп.
Відповідно до вироку, ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що 31.03.2016 року, близько 15 год. 30 хв., в умовах необмеженої видимості, при сухому дорожньому покритті, він керував автопоїздом у складі вантажного сідлового тягача «Мерседес» (державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ) і напівпричепа «Стевенс» (державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ) з несправною гальмівною системою тягача, яка перебувала в технічно несправному стані і несправність була свідомо відома водієві задовго до ДТП, але дозволяла водієві знижувати швидкість із відомою йому ефективністю і не мала несправностей, які б приводили до раптової для водія відмови системи.
Здійснюючи рух по проїзній частині автодороги «Одеса-Білгород-Дністровський-Монаши» на території Овідіопольського району Одеської області, на якій організовано двосторонній рух, по одній смузі руху у кожному напрямку руху, з боку м. Одеси в напрямку м. Білгород-Дністровський, позаду іншого вантажного автомобіля, який рухався попереду у попутному напрямку руху, ОСОБА_9 був неуважним та не слідкував за зміною дорожньої обстановки.
Порушивши вимоги п.п. 2.3.«б», 12.1, 13.1, 13.3, 31.1, 31.4.1 (а,б) Правил дорожнього руху, біля будинку №2 по вул. 19-й км Овідіопольської дороги в смт. Великодолинське Овідіопольського району Одеської області, він своєчасно не зреагував на зменшення швидкості руху вантажного автомобілю, що рухався попереду нього, не обрав безпечної швидкості руху, яка становила більше 90 км/год., не витримав безпечної дистанції та безпідставно виїхав на зустрічну смугу дороги та при зустрічному роз`їзді не дотримався безпечного інтервалу і здійснив зіткнення з автомобілем «ВАЗ» (державний реєстраційний номер НОМЕР_3 ) під керуванням водія ОСОБА_13 , яка здійснювала рух у зустрічному напрямку.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобілю «ВАЗ» ОСОБА_13 , від отриманих тілесних ушкоджень у вигляді переламу кісток черепу із забоєм головного мозку, внутрішньо-мозковими крововиливами та крововиливами під його оболонки, переламу шийних хребців, забою легень та серця, померла.
Потерпіла ОСОБА_14 отримала закриту черепно-мозкову травму у формі забою головного мозку легкого ступеня з наявністю лінійного переламу правої тім`яної кістки та саден голови, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Потерпілий ОСОБА_15 отримав закриту черепно-мозкову травму у формі забою головного мозку з наявністю крововиливу під м`які мозкові оболонки, закритого переламу кісток носу зі зміщенням кісткових уламків, садна обличчя, відкритий перелам лівої стегнової кістки в середній третині зі зміщенням кісткових уламків, забійно-рвану рану середньої третини правого стегна, закритий поперечний перелам правої стегнової кістки в середній третині зі зміщенням кісткових уламків, які супроводжувались розвитком травматичного шоку і порушенням свідомості до типу коми 1 ступеню та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Потерпілий ОСОБА_7 отримав закритий осколковий перелам великогомілкової кістки лівої гомілки у верхній і середній третинах із задовільним стоянням відламків, синець обличчя, садно лівого плеча, синець області лівого ліктьового суглоба, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
В апеляційних скаргах:
Прокурор Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_12 зазначив, що вважає вирок суду незаконним з таких підстав:

- суд першої інстанції не виконав вимоги ст.ст. 370, 374 КПК України, оскільки його висновки не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду;

- суд не врахував, що ОСОБА_9 , хоча й визнав свою вину, але у своїх показаннях заперечував деякі фактичні обставини справи, зокрема, перевищення швидкості руху свого автомобілю, посилався на неправильні дії водія автомобілю, що рухався попереду нього, тому визнання обставиною, що пом`якшує покарання щире каяття, є безпідставним;

- призначаючи покарання обвинуваченому, суд не врахував, що він не відшкодував потерпілим завдані злочином збитки, а також настання тяжких наслідків у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_13 , отримання тяжких тілесних ушкоджень потерпілими ОСОБА_14 та ОСОБА_15 та тілесних ушкоджень середньої тяжкості ОСОБА_7 ;

- суд першої інстанції також в недостатній мірі врахував той факт, що гальмівна система автомобілю, яким керував обвинувачений, була у несправному стані, про що було відомо заздалегідь, але ОСОБА_9 свідомо експлуатував несправний транспортний засіб.

Вважаючи, що ОСОБА_9 призначено надто м`яке покарання, прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання у виді семи років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

Захисник ОСОБА_10 зазначив, що вважає вирок суду, в частині призначення покарання, таким, що не відповідає обставинам справи, з таких підстав:

- суд першої інстанції не врахував, що обвинувачений повністю усвідомив свою вину, частково відшкодував завдану шкоду, добровільно сплативши потерпілим 52788,45 грн., а під час судових дебатів, потерпілий та його представник не наполягали на позбавленні волі ОСОБА_9 ;

- суд першої інстанції не звернув уваги на те, що його підзахисний є батьком неповнолітньої дитини, - ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та не застосував дію п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Посилаюсь на наведені доводи, захисник ОСОБА_10 просить вирок суду першої інстанції змінити та звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання у виді позбавлення волі та від інших покарань на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Захисник ОСОБА_11 зазначила, що вирок суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, а призначене ОСОБА_9 покарання є надто суворим, з таких підстав:

- призначаючи покарання підзахисному, суд першої інстанції врахував: вчинення ОСОБА_9 тяжкого, необережного злочину, першу судимість, сімейний стан, позитивну характеристику, щире каяття та добровільне часткове відшкодування завданої шкоди, але не врахував, що потерпілий ОСОБА_7 та його представник не наполягали на позбавленні волі;

- позбавлення волі ОСОБА_9 та права керувати транспортними засобами, унеможливить відшкодування потерпілим завданої шкоди, адже робота водія, є єдиним джерелом доходу підзахисного, а дорожньо-транспортна пригода, яка сталася з його вини, відбулася внаслідок трагічного збігу обставин.

Зважаючи на такі доводи, захисник ОСОБА_11 просить змінити вирок суду першої інстанції та звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням строком на один рік.

Заслухавши доповідача, прокурора ОСОБА_6 , яка змінила вимоги апеляційної скарги прокурора ОСОБА_17 , обвинуваченого, його захисників, потерпілого та його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 просили її задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновків про таке.

Відповідно до приписів ч.ч. 1 та 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, що йому інкримінується, суд першої інстанції послався на показання ОСОБА_9 , у яких він повністю визнав свою вину.
Як видно з журналу судового засідання та мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обвинувачений повністю визнав свою вину у пред`явленому обвинуваченні, внаслідок чого, суд, за погодженням зі сторонами обвинувачення та захисту, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав за недоцільне дослідження доказів.

При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють і їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку.

Дійсно, відповідно до приписів ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Отже, сторони у кримінальному провадженні не оспорюють фактичні обставини справи, тому суд апеляційної інстанції вважає, що дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього рухуособою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої та тяжкі тілесні ушкодження потерпілим.
При призначенні покарання обвинуваченому, суд першої інстанції зазначив у вироку, що враховує: ступінь суспільної небезпеки вчиненого з необережності тяжкого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, сімейний стан - не одружений, характеристику, не перебування на обліку у лікаря-нарколога та психіатра, вік.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції визнав щире каяття та добровільне часткове відшкодування завданої злочином шкоди.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом першої інстанції не встановлено.
Також суд першої інстанції зазначив, що враховує той факт, що гальмівна система автопоїзду і напівпричепу була у несправному стані, що знижувало ефективність гальмування і ця обставина була відома ОСОБА_9 .
Врахувавши думку прокурора, який наполягав на застосуванні покарання у виді позбавленні волі, а також те, що представник потерпілого та потерпілий ОСОБА_7 не наполягали на позбавленні волі обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що покарання ОСОБА_9 має бути призначено у виді позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами.
Перевіривши доводи апеляційних скарг прокурора та захисників обвинуваченого, колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Довід захисників обвинуваченого про неврахування судом першої інстанції позиції потерпілого ОСОБА_7 та його представника, які не наполягали на позбавленні волі обвинуваченого, колегія суддів вважає необґрунтованим, адже суд не зобов`язаний призначати покарання, виходячи виключно з правової позиції однієї з сторін процесу, зокрема потерпілого.

Більш того, в суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_7 та його представник - ОСОБА_8 змінили свою позицію, щодо покарання обвинуваченому.
Колегія суддів вважає також необґрунтованими доводи захисника ОСОБА_18 щодо суворості призначеного покарання, а доводи прокурора, щодо його м`якості, оскільки суд першої інстанції призначив покарання у відповідності до вимог ст. 65 КК України.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

З матеріалів кримінального провадження та вироку суду видно, що обвинувачений визнаний винуватим у вчиненні необережного тяжкого злочину, наслідком якого стала загибель людини та спричинення тяжких тілесних ушкоджень двом потерпілим і тілесних ушкоджень середньої тяжкості одному потерпілому, частково відшкодував завдану злочином шкоду, щиро розкаявся у вчиненні кримінального правопорушення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції, наведений у вироку, щодо неможливості виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, відповідає фактичним обставинам справи, томуобвинуваченому правильно призначене покарання, яке належить відбувати реально.
Отже, колегія суддів вважає, що покарання обвинуваченому обране, відповідно до приписів ст. 65 КК України, правильно, тому підстав для його пом`якшення чи посилення, не знаходить.

Разом з тим, обвинувачений ОСОБА_9 подав апеляційному суду письмову заяву про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» (а.п. 216).
Так, відповідно до приписів п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк, підлягають особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Згідно із свідоцтвом про народження, яке було досліджено в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_9 є батьком ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто він підпадає під дію п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

При цьому, відповідно до інформації служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради №08/01-264 від 23.03.2018 року та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 21.03.2018 року, данні щодо позбавлення ОСОБА_9 батьківських прав стосовно його сина ОСОБА_16 відсутні.

Статтею 15 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, у частині вироку, що не була виконана на день набрання чинності цим Законом.

Аналогічні приписи містяться в ст. 6 Закону України «Про застосуванні амністії в Україні» від 1.10.1996 року.

При вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_9 від покарання, апеляційний суд враховує позицію прокурора, потерпілого ОСОБА_7 та його представника - ОСОБА_8 , які просили звільнити обвинуваченого як від основного так і від додаткового покарання призначеного судом 1-ої інстанції, оскільки ОСОБА_9 щиро розкаявся у вчиненому злочину та на протязі розгляду кримінального провадження вживає заходи щодо відшкодування завданих збитків.

Окрім того, на думку потерпілого та його представника, керування транспортними засобами, є єдиним джерелом доходу обвинуваченого, а позбавлення йоготакого права зупинить будь-яке відшкодування завданих збитків, оскільки він втратить роботу.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що ОСОБА_9 підлягає звільненню від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, так і від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Відповідно до приписів п. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.
Натомість, ОСОБА_9 підлягає звільненню від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Керуючись ст. 86 КК України, ст.ст. 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, п. «в» ст. 1, ст. 15 Закону України «Про амністію у 2016 році», апеляційний суд, -

ухвалив:
Апеляційні скарги прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_12 , захисників ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 - задовольнити частково.
Вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.11.2017 року стосовно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України - залишити без змін.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільнити обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років та додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки, призначеного вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.11.2017 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді Апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4