Провадження № 1-кп/645/56/18
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 квітня 2018 року м. Харків
Фрунзенський районний суд м.Харків у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря судових засідань ОСОБА_2
за участю прокурора Харківської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Харківської області, Харківського району, смт Кулиничі, офіційно не працевлаштованого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, 18.06. 2009 року вироком Московського районного суду м.Харкова за ст.ст. 186 ч.2, 69 ч.1, 185 ч.2 КК Українидо 1 року і шести місяців позбавлення волі, 06.07.2012 року вироком Харківського районного суду Харківської області за ч. 2 ст. 185 КК України з позбавленням волі на строк 2 (два) роки, на підставі ст. 75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком 2 (два) роки, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України,
ОСОБА_4 , за попередньою змовою з раніше знайомою особою, яка на момент скоєння кримінального правопорушення не досяг віку кримінальної відповідальності, о першій годині ночі 20 вересня 2013 року, маючи намір на незаконне заволодіння чужим майном, діючи умисно, з корисливих мотивів, направився до огородженої парканом земельної ділянки, на якій побудовані господарчі приміщення, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та знаходиться у користуванні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Реалізуючи свій заздалегідь виниклий злочинний намір, спрямований на таємне заволодіння чужим майном, ОСОБА_6 допоміг перелізти через паркан особі, яка на момент скоєння кримінального правопорушення не досяг віку кримінальної відповідальності, після чого сам переліз через паркан, тим самим незаконно проник на територію земельної ділянки, де на землі побачив різноманітні металеві вироби, які належать ОСОБА_5 , якими разом з особою, яка на момент скоєння кримінального правопорушення не досяг віку кримінальної відповідальності, вирішив таємно заволодіти. Скориставшись тим, що за їх злочинними діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_6 та особі, яка на момент скоєння кримінального правопорушення не досяг віку кримінальної відповідальності, взяли, тим самим таємно викрали наступне майно: чотири труби з чорного металу, загальною вагою 74 кг; п`ятнадцять полос з чорного металу загальною вагою 41 кг, мідну проволоку загальною вагою 2 кг, «алюмінієву сітку загальною вагою 23 кг, сталеву арматуру загальною вагою 28 кг, вартість яких складає: труб з чорного металу 103 гривні 60 копійок, полос з чорного металу 57 гривень 40 копійок, мідної проволоки 90 гривень 00 копійок, алюмінієвої сітки 184 гривні 00 копійок, сталевої арматури 39 гривень 20 копійок. Після цього, ОСОБА_6 разом з особою, яка не досягла віку кримінальної відповідальності - перекинули викрадені ними речі через паркан, завантажили їх на заздалегідь заготовану тачку та з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинили гр. ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 474 гривні 20 копійок.
Показання обвинуваченого повністю відповідають фактичним обставинам справи, які він не заперечує, як і кількість і вартість викраденого майна. З урахуванням повного визнання вини у вчинені інкримінованих кримінальних правопорушень, а також враховуючи думку учасників судового провадження, за відсутності заперечень та сумнівів у добровільності їх позиції, на підставі ст. 349 ч. 3 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження, вважає за доцільне дослідженням доказів, які стосуються особи обвинуваченої та цивільного позову. При цьому судом з`ясовано, чи правильно розуміють зазначені особи зміст обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції. Учасникам процесу роз`яснено, що у такому випадку сторони будуть позбавлені права оскаржувати дані обставини в апеляційному порядку.
На підставі ст. 349 ч. 3 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження, вважає за доцільне обмежитись дослідженням доказів, які стосуються особи обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, чи правильно розуміють зазначені особи зміст обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції. Учасникам процесу роз`яснено, що у такому випадку сторони будуть позбавлені права оскаржувати дані обставини в апеляційному порядку.
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч.3 ст. 185 КК України, як крадіжка, поєднана з проникненням у інше приміщення чи сховище, вчинена повторно за попередньою змовою групою осіб. .
Вину обвинуваченого ОСОБА_4 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України суд вважає доведеною.
Згідно ст.66 КК України, обставинами, що пом`якшують покарання, суд вважає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставиною, яка обтяжує покарання, згідно ст. 67 КК України судом визнається вчинення кримінального правопорушення з використанням малолітнього.
Вивченням в ході судового розгляду даних особи обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він раніше засуджений, вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку, на обліку в психоневрологічному диспансері не перебуває.
Згідно ч. 3 ст.78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд керується вимогами ст. 65 КК України, а саме: враховується ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставину, визнану судом такою, що пом`якшує покарання, а також вимоги ст. 50 КК України, згідно з якою метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 , призначити покарання у виді позбавлення волі, що відповідає санкції статті, яка передбачає відповідальність за вчинене. Оскільки ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення в період відбування покарання за вироком Харківського районного суду Харківської області за ч. 2 ст. 185 КК України від 06.07.2012 року то остаточне покарання йому слід призначити з врахуванням вимог ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання до покарання за вказаним вироком не відбутого покарання за попереднім вироком.
Що стосується цивільного позову, заявлений потерпілим у якості відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди, то він підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, в залежності від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості,та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.
Відповідно до вимоги ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).
Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-183цс14 від 03.12.2014 року, законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Так, в даному випадку предметом доказування є сума матеріальної шкоди, даний факт відноситься до предмету доказування по цивільному позову та підлягає детальному аналізу судом.
Потерпілим заявлено у якості відшкодування заподіяної матеріальної шкоди 2000 грн., однак, як вбачаєтсья з висновку судового експерта товарознавця НДЕКЦ при ГУМВС України в Харківській області №3383 від 25.10.2013 року вартість спричиненої матеріальної шкоди становить 474 грн. 20 коп., які підлягають стягненню з ОСОБА_4 .
Що стосується відшкодування моральної шкоди, то, суд вважає, що моральна шкода підлягає частковому стягненню з ОСОБА_4 , виходячи з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Оцінюючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди суд виходить з положень ст. 1167 ЦК України, Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167, ст. 23 ЦК України, а також п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Суд вважає необхідним визнати наявність отримання потерпілим моральної шкоди внаслідок протиправних дій обвинуваченого
Виходячи із вищевикладеного, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 500 гривень, оскільки тягар цивільної відповідальності у даному випадку має нести винна у завданні шкоди особа, якою є обвинувачений.
Питання про процесуальні витрати суд вирішує у відповідності до ч. 2 ст. 124 КПК України, а саме витрати за проведення судово-товарознавчої експертизи у розмірі 391 гривні суд стягує з ОСОБА_4 на користь держави в особі НДЕКЦ при ГУМВС України в Харківській області.
Питання про речові докази суд вирішує у відповідності до ч.9 ст. 100 КПК України, а саме дві сталеві арматури, які знаходяться на відповідальному зберіганні у потерпілого ОСОБА_5 після набрання вирком законної сили, вважати повернутими останньому.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349, 373, 374, 395 КПК України суд, -
Визнати ОСОБА_4 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 ч.3 КК України та призначити йому покарання у виді трьох років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до вказаного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Харківського районного суду Харківської області за ч. 2 ст. 185 КК України та остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді трьох років і одного місяця позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 відраховувати з моменту його фактичного затримання.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 474 грн. 20 коп. (чотириста сімдесят чотири гривні двадцять копійок) у якості відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, а також 500 грн.(п`ятсот гривень) у якості відшкодування заподіяної моральної шкоди.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави в особі НДЕКЦ при ГУМВС України в Харківській області процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судово товарознавчої експертизи №3383 від 24.10.2013 року у сумі 391 грн. 20 коп..
Речові докази: дві сталеві арматури, які знаходяться на відповідальному зберіганні у потерпілого ОСОБА_5 після набрання вирком законної сили, вважати повернутими останньому.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення, засудженим протягом тридцять днів з дня його вручення.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Суддя