АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/790/230/18 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 610/20/2017
Категорія: п.6 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_1 ,

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0001248 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 27 лютого 2017 року, ухвалений стосовно ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; уродженця с. Коробочкіно Чугуївського району Харківської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, має сина 2003 року народження, раніше не судимого, який зареєстрований та мешкає за адресою : АДРЕСА_1 .

визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених п. 6 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187 КК України, та призначено покарання за п. 6 ч.2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього особистого майна, за ч.4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього особистого майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено ОСОБА_1 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 13 років, з конфіскацією всього особистого майна.

Питання про речові докази вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Згідно вироку, 14 липня 2016 року, приблизно о 04.00 годині, в АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 , діючи з корисливих мотивів, вирішивши вчинити напад з метою заволодіння майном, через незачинені вхідні двері проник до квартири ОСОБА_8 та напав на неї. Принесеною з собою металевою монтировкою, умисно, протиправно наніс ОСОБА_8 не менше п`яти ударів по голові, більш точну кількість не встановлено, заподіявши їй: відкриту черепно-мозкова травму у вигляді п`яти рублених ран голови: в лобній ділянці голови зліва, тім`яній ділянці зліва та справа, скроневій ділянці зліва, потиличній ділянці зліва; крововиливи у м`які покрови голови в лобну, тім`яну та скроневу ділянки; три вдавлені переломи: лобної кістки зліва, лівої тім`яної кістки і лівої скроневій кістки з розповсюдженням від них лінійних переломів на лобно-тім`яну кістку зліва, тім`яно-скроневу кістку зліва, лобну кістку зліва до верхньої стінки турецького сідла; розрив твердої мозкової оболонки в лобній, тім`яній та скроневих ділянках в місцях переломів; крововилив під м`які мозкові оболонки; синець параорбітальної ділянки зліва; синець на верхній повіці правого ока, тобто тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя, умисно вбивши її. Упевнившись в тому, що ОСОБА_8 не подає ознак життя, ОСОБА_1 обшукав вищевказану квартиру, на предмет наявності грошових коштів та цінного майна, але не знайшовши останнього, зник з місця вчинення злочину.

Прокурор на підставі ст. 403 КПК України до початку судового розгляду в суді апеляційної інстанції відмовився від поданої ним апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить вирок районного суду змінити, пом`якшити обвинуваченому призначене покарання. В обґрунтування свого апеляційного прохання апелянт посилається на те, що обвинувачений сприяв своїми показаннями розкриттю злочину, в період досудового розслідування визнав свою вину, що в комплексі свідчить про його щире каяття. Зазначені обставини на думку апелянта істотно зменшують ступінь тяжкості вчинених злочинів та є підставами для призначення обвинуваченому покарання в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст. 115 КК України. Крім того, апелянт зазначає, що умислу на завдання смерті потерпілій у обвинуваченого не було, а він лише мав намір вчинити напад на потерпілу з метою заволодіння її майном. Також, на думку захисника, суд невірно кваліфікував дії обвинуваченого, оскільки підстав для кваліфікації його дій за ст. 115 КК України під час судового розгляду встановлено не було.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу, думку прокурора який заперечував проти апеляції сторони захисту та посилався на законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Апеляційні доводи захисника ОСОБА_7 , щодо відсутності у обвинуваченого умислу на вчинення вбивства потерпілої ОСОБА_8 та відповідного посилання апелянтом на не правильну кваліфікацію судом першої інстанції дій обвинуваченого є безпідставними, оскільки в повному обсязі спростовуються доказами сторони обвинувачення, які суд безпосередньо дослідив в судовому засіданні за участю сторін, в тому числі ОСОБА_1 та його захисника, та надав їм належну оцінку у вироку ( том 2 арк. 92-97).

Така версія сторони захисту повністю спростовується об`єктивними відомостями, які були досліджені та встановлені судом безпосередньо в судовому засіданні, внаслідок перевірки версій сторони обвинувачення та захисту, у відповідності до вимог чинного КПК України.

Зокрема, як убачається з відомостей, які містяться у висновках дослідженої під час судового розгляду в суді першої інстанції судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження: відкрита черепно-мозкова травма у вигляді п`яти рублених ран голови: в лобній ділянці голови зліва, тім`яній ділянці зліва та справа, скроневій ділянці зліва, потиличній ділянці зліва; крововиливи у м`які покрови голови в лобну, тім`яну та скроневу ділянки; три вдавлених переломи: лобної кістки зліва, лівої тім`яної кістки і лівої скроневій кістки з розповсюдженням від них лінійних переломів на лобно-тім`яну кістку зліва, тім`яно-скроневу кістку зліва, лобну кістку зліва до верхньої стінки турецького сідла; розрив твердої мозкової оболонки в лобній, тім`яній та скроневих ділянках в місцях переломів; крововилив під м`які мозкові оболонки; синець параорбітальної ділянки зліва; синець на верхній повіці правого ока, тобто тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя.

Причиною смерті ОСОБА_8 стала відкрита черепно-мозкова травма у вигляді множинних переломів кісток черепу та гострого порушення мозкового кровообігу. Ця травма утворилася за життя безпосередньо перед настанням смерті внаслідок не менш ніж п`ятикратної ударної дії предметом в момент нанесення ушкоджень, який мав властивості травмуючої поверхні, що рубить, точками прикладення травмуючих сил в лобній ділянці голови зліва, тім`яній ділянці зліва та справа, скроневій ділянці зліва, потиличній ділянці зліва.

Зазначені відомості, зокрема висновки про утворення травм у ОСОБА_8 безпосередньо перед настанням смерті потерпілої, об`єктивно були досліджені за участю сторін в судовому засіданні, в тому числі за участю обвинуваченого та його захисника, які їх не спростовували, а навпаки підтвердили правильність проведеної судово-медичної експертизи.

Крім того, відповідно до пояснень обвинуваченого ОСОБА_1 , наданих ним в суді першої інстанції, вбачається, що він взяв із собою монтировку для проникнення до житла потерпілої та заволодіння її коштами, проте потерпіла намагалася чинити опір і він рефлекторно наніс їй удари в область голови, після чого він ретельно обшукав будинок, але не знайшов ніяких коштів, і втік, допомогу потерпілій не надавав. Також під час огляду речового доказу монтировки, яка була вилучена 16.07.2016 року за місцем проживання обвинуваченого, ОСОБА_1 підтвердив, що саме цим предметом він наносив удари в область голови потерпілій.

Тобто фактично обвинувачений підтвердив факт нанесення ним чисельних ударів по голові потерпілій монтировкою, внаслідок чого потерпіла ОСОБА_8 померла. Крім того не заперечує обвинувачений і проти мети його перебування у помешканні потерпілої та мотиву вчинення злочинних дій бажання незаконно заволодіти коштами потерпілої.

Аналізуючи доводи захисника в частині неправильності кваліфікації дій ОСОБА_1 за епізодом розбою та умисного вбивства ОСОБА_8 з корисливих мотивів, колегія суддів не може з ними погодитись. Твердження захисника щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_1 за ч.4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115 КК України є безпідставними, оскільки будь-яких заборон щодо такої кваліфікації у кримінальному чи кримінальному процесуальному законі не існує.

Вирішуючи питання про направленість умислу ОСОБА_1 , колегія суддів вбачає наявність прямого умислу у обвинуваченого на позбавлення життя ОСОБА_8 , що виник у нього під час скоєння розбійного нападу, оскільки як вбачається з відомостей матеріалів кримінального провадження, та зібраних доказів, які були досліджені безпосередньо під час судового розгляду в суді першої інстанції, обвинувачений, наносячи багаторазові удари в кількості не менше п`яти раз, металевою монтировкою, травмонебезпечні властивості якої йому були об`єктивно відомі, по життєво важливій частині тіла людини, а саме по голові потерпілої, що підтвердив сам обвинувачений під час судового засідання в суді першої інстанції, достеменно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання. Про наявність прямого умислу також свідчить поведінка обвинуваченого після нанесення ним чисельних ударів ОСОБА_1 не надав допомогу потерпілій, не викликав швидку допомогу. Внаслідок таких умисних дій обвинуваченого настала смерть потерпілої ОСОБА_8 .

При цьому, колегія суддів бере до уваги і знаряддя злочину яким обвинувачений наносив удари - металева монтировка довжиною 51 см., а також кількість, інтенсивність нанесених цим предметом ударів. Більш того потерпілій ОСОБА_8 на час смерті було 78 років. Ці фактичні обставини, на думку колегії суддів, додатково підтверджують наявність прямого умислу у обвинуваченого на позбавлення життя потерпілої ОСОБА_8 з корисливих мотивів, оскільки він зрозумів, що потерпіла може його викрити, якщо залишиться живою.

Апелянтами не надано будь-яких об`єктивно встановлених даних щодо спростування зазначених відомостей.

Доводи обвинуваченого про начеб то рефлекторність його дій та нанесення потерпілій тілесних ушкоджень, внаслідок нападу потерпілої на нього з топором, повністю спростовані висновками суду, що зазначені в мотивувальній частині вироку ( Т.2 арк. 95, абзац третій)

Крім того, судом першої інстанції також були досліджені інші належні та допустимі докази по справі, що об`єктивно підтверджують вину ОСОБА_1 за пред`явленим обвинуваченням за ч.4 ст.187 та - п.6 ч.2 ст.115 КК України, а саме:

- показання свідка ОСОБА_9 , яка пояснила, що як соціальний працівник обслуговувала ОСОБА_8 протягом 2 років з періодичність 2-3 рази на тиждень, допомагаючи їй по господарству. 12.07.2016р. побачила у неї вдома ОСОБА_1 , який ремонтував телевізор, закріпив люстру. Також зробив їм обом масаж та пішов з дому. На той час ОСОБА_8 пенсії ще не отримала, отримувала її 12-13 числа. ОСОБА_1 чув, що вона на днях отримає пенсію. 15.07.2016р. приблизно о 16 годині прийшла до ОСОБА_8 , вхідні двері не зачинені на замок, в квартирі все перевернуто, витягнуті ящики з комоду, сервант перекинутий, продукти валяються. Скривавлену ОСОБА_8 знайшла в кімнаті біля дивану. Вона повідомила до поліції, до її приїзду обстановка не змінювалася.

Про домовленості ОСОБА_8 і ОСОБА_1 з приводу оплати масажу їй не відомо. Під час пред`явлення свідку ОСОБА_9 особи для впізнання за фотознімками вона впізнала ОСОБА_1 як того, якого бачила в будинку ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 146-147);

- показання свідка ОСОБА_10 , яка пояснила, що ОСОБА_1 приходиться їй вітчимом. 14.07.2016р. ОСОБА_1 додому прийшов після обіду, вони займалися хатніми справами. Ввечері ОСОБА_1 з її братом пішли на нічну риболовлю, а вранці вже спали вдома. ОСОБА_1 перебував у звичайному психологічному стані. Йому зателефонували і він відлучився, а вночі 15.07.2016р. додому повернувся з поліцією;

- відомості протоколу огляду місця події від 15.07.2016р., про те в АДРЕСА_2 був проведений огляд місця події. Вхідні двері в квартиру не пошкоджені, не зачинені на запори. Зліва при вході до веранди зберігається інструмент, у т.ч. сокира. З веранди вглиб будинку веде коридор. Праворуч кухня, при вході на полу лежить невелика сокира з обухом у вигляді молотка. Ліворуч з коридору розташована кімната. Між комодом і диваном на підлозі, лежачі на спині, ногами до виходу розташований оголений труп ОСОБА_8 . При огляді трупу на місці виявлені рани голови. В кімнаті безлад, витягнуті або відкриті ящики з меблів. В іншій жилій кімнаті також безлад, на підлозі виявлені гроші в сумі 8 гривень (т. 1 а.с. 99-112);

- відомості висновку імунологічних експертиз на вилучених за місцем проживання ОСОБА_1 туфлях, камуфляжній куртці, виявлена кров людини, походження якої від ОСОБА_8 не виключається (т. 1 а.с. 155-156, 159-160);

- відомості висновку цитологічної експертизи на вилученій за місцем проживання ОСОБА_1 монтировці виявлені сліди крові людини з домішкою потожирових виділень, при цьому походження крові від ОСОБА_8 не виключається (т. 2 а.с. 9-11);

- відомості слідчого експерименту від 20.07.2016 року із застосуванням відеозапису, під час якого ОСОБА_1 давав показання аналогічні тим, які дав при допиті в суді. При цьому він поводив себе активно, ініціативно, добре орієнтований в квартирі ОСОБА_8 , добровільно надаючи детальні та розгорнуті показання. Однак не зазначив точні кількість ударів, їх локалізацію, якою частиною монтировки та з якою силою (т. 2 а.с. 31-32);

Достовірність та об`єктивність загальної сукупності наведених у вироку суду першої інстанції доказів не викликають сумнівів, оскільки вони отримані без порушень кримінального процесуального закону, узгоджуються один з одним, належність та допустимість яких, обґрунтовано визнана судом.

При цьому колегія суддів бере до уваги роз`яснення, що містяться в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я», про те, що за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, як учинене з корисливих мотивів умисне вбивство кваліфікується в разі, коли винний, позбавляючи життя потерпілого, бажав одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб (заволодіти грошима, коштовностями, цінними паперами, майном тощо), одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків (одержати спадщину, позбавитися боргу, звільнитися від платежу тощо) або досягти іншої матеріальної вигоди.

У разі вчинення умисного вбивства під час розбійного нападу, вимагання, незаконного заволодіння транспортним засобом дії винного кваліфікуються за п. 6 ч.2 ст.115 КК України і статтею, якою передбачено відповідальність за ч. 4 ст. 187 КК України.

Отже версія та доводи обвинуваченого та його захисника про незгоду з кваліфікацією дій обвинуваченого, суперечливість та відсутність достовірних доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у інкримінованих йому злочинах мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги захисника.

Відповідно до ст. 370 КПК України, як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Як зазначено у ст. 374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку, серед іншого, повинна містити підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, із яких суд відкидає докази обвинувачення.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, перш ніж ухвалювати обвинувальний вирок суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. ст. 17, 22, 23 КПК України, дослідив всі докази сторони обвинувачення та версію сторони захисту, надав їм належну, логічну оцінку щодо об`єктивного спростування відомостей щодо незгоди сторони захисту з обвинуваченням, виходячи з вимог ст.ст. 91, 94 КПК України, що в свою чергу унеможливлює вибірковість їх оцінки.

Колегія суддів дійшла висновку, що зазначені вимоги кримінального процесуального закону суд першої інстанції виконав в повному обсязі, проаналізував та дослідив весь необхідний обсяг доказів, та обґрунтовано і вмотивовано дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 вчинив злочин, передбачений п. 6 ч.2 ст.115 КК України, - умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині з корисливих мотивів, та злочин, передбачений ч. 4 ст. 187 КК України розбій, напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаний з проникненням у житло і заподіянням тяжких тілесних ушкоджень

При цьому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив всі необхідні умови для реалізації сторонами (сторони захисту і сторони обвинувачення) їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків у відповідності до п. 15 ст. 7, ст. 22 КПК України.

Разом з цим, переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах апеляційних доводів захисника та обвинуваченого, які вони надавали під час апеляційного розгляду, щодо необхідності пом`якшення призначеного покарання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_1 злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як убачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_1 призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів, на підставі ч.1 ст.70 КК України, - у виді позбавлення волі на строк 13 років, з конфіскацією майна. При цьому належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчинених злочинів - за ч.4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115 КК України, які класифікуються, відповідно до ст.12 КК України, як особливо тяжкі злочини, внаслідок чого було заподіяно смерть потерпілій, але при цьому вірно встановив відсутність обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання, а також об`єктивно врахував дані про особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_1 раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, за місцем проживання характеризується позитивно; на обліках у нарколога і психіатра, органів пробації не перебуває, не одружений, має сина 2003 року народження. Вказані обставини чітко, логічно та мотивовано вказані у мотивувальній частині вироку при обґрунтуванні судом певного виду та міри покарання, і об`єктивно вбачається з фактичного змісту оскаржуваного судового рішення (т.2 арк. 96-97).
Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У зв`язку з чим, апеляційні доводи обвинуваченого та захисника, про зайву суворість призначеного остаточного покарання - у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією майна, за вчинення декількох злочинів, в тому числі умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині з корисливих мотивів, та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо зміни вироку, шляхом призначення більш м`якого покарання , на думку колегії суддів - є безпідставними. Згідно даних кримінального провадження та поданої апеляційної скарги об`єктивно відсутні інші обставини ніж ті, що встановлені судом першої інстанції, які пом`якшують та обтяжують покарання, а твердження обвинуваченого та захисника щодо неналежного їх врахування повністю спростовуються висновками суду, зазначеними у оскаржуваному вироку, якими належним чином обґрунтовані вид та міра покарання.
Апеляційні доводи обвинуваченого та його захисника про те, що ОСОБА_1 визнавав вину та сприяв своїми діями розкриттю злочину не відповідають дійсності, оскільки впродовж всього судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений заперечував наявність у нього умислу на вбивство потерпілої, таким чином обвинувачений оспорював фактичні обставини справи та кваліфікацію своїх дій, а отже визнавав вину частково, що не є достатнім, на думку колегії суддів, для встановлення та врахування будь якої обставини, що пом`якшує покарання у відповідності до положень ст. 66 КК України.
Отже, апеляційне прохання обвинуваченого та захисника про пом`якшення призначеного покарання та зміни вироку в цій частині, з урахуванням наведених ними доводів під час апеляційного розгляду, належить вважати безпідставним, оскільки воно має суто суб`єктивний характер, тобто наведені ними доводи не можуть вважатися достатніми підставами для будь-якого пом`якшення покарання за злочини, вчинені ОСОБА_1 .
Колегія суддів дійшла висновку про те, що при призначені такого покарання ОСОБА_1 , суд у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 50, 65, 66, 67, 70 КК України, призначивши покарання в межах санкцій, ч.4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115 КК України, у виді позбавлення волі, дотримуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши дані про особу обвинуваченого та об`єктивно встановивши, що ОСОБА_1 раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, за місцем проживання характеризується позитивно; на обліках у нарколога і психіатра, органі пробації не перебуває, не одружений, має сина 2003 року народження. Вказані обставини чітко, логічно та мотивовано вказані у мотивувальній частині вироку при обґрунтуванні судом певного виду та міри покарання, і об`єктивно вбачається з фактичного змісту оскаржуваного судового рішення.
З урахуванням зазначених обставин, призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_1 та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст.ст. 50 та 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для зміни вироку за доводами захисника та обвинуваченого про зайву суворість покарання, колегія суддів не вбачає.
З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено підстав для застосування норм ст.ст.75, 69, 69-1 КК України.
Поряд з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку, не вбачається.
Разом з цим, на підставі ч.5 ст.72 КК України, ( в редакції Закону України № 838-VІІІ від 26.11.2015 року, який на підставі Закону України № 2046- VІІІ від 18.05.2017 року втратив чинність з 21.06.2017 року) ОСОБА_1 належить зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення, тобто тримання під вартою в умовах Харківської установи виконання покарань (№ 27), з 15 липня 2016 року по 20 червня 2017 року включно, із співвідношення один день тримання під вартою відповідає двом дням позбавлення волі.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 2046-VІІІ від 18.05.2017 року), ОСОБА_1 належить зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення, тобто тримання під вартою в умовах Харківської установи виконання покарань (№ 27), з 21 червня 2017 року по 3 квітня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 27 лютого 2017 року, ухвалений стосовно ОСОБА_1 залишити без змін

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України № 838-VІІІ від 26.11.2015 року, який на підставі Закону України № 2046-VІІІ від 18.05.2017 втратив чинність з 21.06.2017 року), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахувати у строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення з15 липня 2016 року по 20 червня 2017 року включно, із співвідношення одному дню тримання під вартою відповідають два дні позбавлення волі.
На підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України № 2046-VІІІ від 18.05.2017 року), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахувати у строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення з 21 червня 2017 року по 3 квітня 2018 року включно, із співвідношення одному дню тримання під вартою відповідає один день позбавлення волі.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_1 - в той самий строк з дня отримання ним копії повного тексту судового рішення.

Судді

________________ ______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4