АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/1130/17 Справа № 175/2723/17 Слідчий суддя - ОСОБА_1 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія: ст. КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2017 року м.Дніпро

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою директора ТОВ «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2017 року,

за участю:

прокурора ОСОБА_7

представника третьої особи ОСОБА_8

представника потерпілої ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі директор ТОВ «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2017 року про накладення арешту на майно.

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги ОСОБА_6 посилається на те, що слідчий суддя не навів жодного обґрунтування прийнятого рішення щодо наділення потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та їх орендаторів, правом на використання та розпорядження нерухомим майном, власником якого є ТОВ «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп». Звертає увагу на відсутність визначених ст.170 КПК України і доведених слідством підстав для арешту; на відсутність процесуального статусу Товариства, як підозрюваної особи, у тому числі відсутність взагалі будь-якого процесуального статусу Товариства, як сторони у цьому кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2017 року задоволено клопотання слідчого СВ Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області та накладено арешт на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,1178 га, кадастровий номер: :01:085:0014, на підставі державного акту на право приватної власності на землю І-ДП №092131, виданого Ювілейною селищною радою народних депутатів від 03.08.2000 року та зареєстрованого за АДРЕСА_1 , що належить потерпілій ОСОБА_11 , шляхом заборони ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» відчужувати, розпоряджатися будь-яким чином та використовувати вказане майно у будь-який спосіб. Заборонено будь-яким державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам, державним виконавцям органів державної виконавчої служби та іншим особам, котрим надано повноваження на проведення реєстраційних дій із занесенням відомостей до електронних реєстрів нерухомості, вносити будь-які відомості, щодо реєстрації/перереєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості за ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП». Заборонено будь-яким фізичним та юридичним особам, окрім потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та їх орендаторів будь-яким чином використовувати та розпоряджатися вказаним нерухомим майном.
Мотивуючи ухвалене рішення слідчий суддя посилався на те, що з метою забезпечення виконання завдань кримінального провадження щодо швидкого, повного та неупередженого розслідування є необхідність у накладенні арешту на майно.

Заслухавши доповідь судді, думки учасників судового засідання, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, ст. 132 КПК України, ст. 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні … розумність та співрозмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання слідчим суддею не дотримані належним чином, а клопотання слідчого не відповідає вимогам вказаної статті, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
За допомогою речових доказів встановлюються обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України).
Як вбачається з клопотання слідчого та ухвали слідчого судді, в провадженні СВ Дніпровського РВП ДВП ГУПН в Дніпропетровській області знаходиться кримінальне провадження №0001025, відомості про яке внесено до ЄРДР 07 липня 2017 року за заявою ОСОБА_11 про те, що невідомі особи шахрайським шляхом заволоділи правом на користування майном ОСОБА_11 , а саме: житловим будинком за адресою: АДРЕСА_2 ., який розташований на земельній ділянці площею 0,1178 га, кадастровий номер::01:085:0014, на підставі державного акту на право приватної власності на землю І-ДП №092131 виданого Ювілейною селищною радою народних депутатів від 03.08.2000 року та зареєстрованого за АДРЕСА_1 .
Апеляційним судом встановлено, що клопотання слідчого не містить у собі жодних відомостей, які б вказували на наявність ознак належності арештованого майна об`єктивній стороні складу кримінального правопорушення, з урахуванням диспозиції, викладеній в ч. 1 ст. 190 КК України.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно відомостей, внесених до ЄРДР, та клопотання слідчого, провадження здійснюється за ознаками диспозиції ч. 1 ст. 190 КК України, згідно якої об`єктивною стороною злочину є заволодіння майном шляхом обману або зловживання довірою.
Так, перевіркою матеріалів кримінального провадження, встановлено, що 26 квітня 2007 року між акціонерним комерційним банком «Форум» (надалі Банк) та ОСОБА_11 було укладено кредитний договір №0096/07/03-N про надання останній кредиту у сумі 471500 доларів США строком до 25 квітня 2017 року, забезпеченням повернення вказаних коштів, сплати процентів за користування та можливої неустойки є договір іпотеки житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . У процесі продажу майна Банка в процедурі його ліквідації Фондом гарантування вкладів фізичних осіб 01 грудня 2016 року між Банком та ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» було укладено договір №331-Ф про відступлення прав вимоги, внаслідок чого останній, як новий кредитор, набув усі права вимоги за вищевказаними договорами.
Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» направляв на адресу ОСОБА_11 неодноразові повідомлення щодо відступлення прав вимоги та здійснення подальших виплат за кредитним договором на рахунок останнього. У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору перед новим кредитором, директор ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» ОСОБА_6 звернувся до державного реєстратора з заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі вищевказаних договорів.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що, відповідно до протоколу допиту в якості свідка державного реєстратора ОСОБА_12 , 01.08.2017 року ним була здійснена реєстрація права власності у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», постанови Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року «Про затвердження порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, згідно п. 61 вказаної постанови інші речові права (у тому числі обтяження, зареєстровані після державної реєстрації іпотеки) не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. При цьому перелік речових прав на нерухоме майно визначено у статті 4 вищезазначеного Закону, серед якого міститься заборона відчуження нерухомого майна. Тому наявність обтяження у виді арешту вищевказаного нерухомого майна у реєстрах нерухомості не є перешкодою для реєстрації права власності за вказаними об`єктами за іпотекодержателем, виходячи з положень п.61 зазначеної постанови КМУ. Реєстрація проведена у строки, визначені законодавством, із заявою звернулася належна відповідальна особа, якою були надані іпотечні договори, кредитні договори з додатками, поштові повідомлення боржнику з вимогою про погашення заборгованості.
Крім того, апеляційним судом встановлено, що ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2017 року в рамках даного кримінального провадження вже було накладено арешт на вказане майно, тому слідчим та прокурором не доведено необхідність в накладенні такого арешту в розумінні вимог абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, щоб запобігти можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Також, апеляційний суд зауважує про необґрунтованість твердження слідчого, про що йдеться в його клопотанні, що вказане нерухоме майно відповідає критерію, зазначеному у статті 98 КПК України, а саме воно є знаряддям кримінального правопорушення.

Однак вказані вище обставини не отримали належної оцінки слідчим суддею, що призвело до помилкових висновків про обґрунтованість клопотання слідчого щодо накладення арешту на майно.
Окрім цього, доводи апеляційної скарги відносно того, що вказане майно не може бути предметом конфіскації, спеціальної конфіскації та забезпеченням цивільного позову, суд не враховує, оскільки арешт на майно накладений на підставі п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме з метою збереження речових доказів.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що на момент накладення арешту на нерухоме майно, воно вже належало на праві власності ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП», колегія суддів вважає, що доводи представника третьої особи, викладені в апеляційній скарзі та в судовому засіданні, є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами провадження, у зв`язку з чим ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.
Керуючись ст. ст. 170-173, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу директора ТОВ «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2017 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області та накладено арешт на нерухоме майно скасувати.

Постановити нову ухвалу Апеляційного суду, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого Дніпропетровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області про арешт майна у кримінальному провадженні №0001025 від 07 липня 2017 року, а саме: земельну ділянку площею 0,1178 га, кадастровий номер::01:085:0014, на підставі державного акту на право приватної власності на землю І-ДП №092131, виданого Ювілейною селищною радою народних депутатів від 03.08.2000 року та зареєстрованого за №4468, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, с/т «Ландиш».
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді

______________ _________________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4