Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
27 жовтня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду кримінальне провадження №0000232 по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 , громадянина України, з вищою освітою, працюючого на посаді офіс-менеджера ТОВ «БК «ДП ІКА-БУД», одруженого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 146 КК України;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, одруженого, раніше судимого: вироком Авдіївського міського суду Донецької області від 12.08.2003 року за ч. 2 ст. 186 КК України до 2 років позбавлення волі; вироком Приморського районного суду м. Маріуполь Донецької області від 19.11.2007 року за ч. 1 ст. 345, ч. 2 ст. 345, ч. 1 ст. 70, ст.ст. 75, 76 КК України до 4 років обмеження волі з іспитовим строком 2 роки; вироком Авдіївського міського суду Донецької області від 08.09.2011 року за ч. 3 ст. 185, ст. 69 КК України до 1 року позбавлення волі,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 146 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя АДРЕСА_5 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, непрацюючого, раніше судимого: вироком Авдіївського міського суду Донецької області від 19.09.2002 року за ч. 2 ст. 186, ст. 75 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки; вироком Апеляційного суду Донецької області від 27.03.2003 року за ч. 2 ст. 296, п. 7 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України до 15 років позбавлення волі; ухвалою Свердловського міського суду Луганської області від 14.08.2014 року звільнений умовно-достроково на не відбутий строк покарання 3 роки 1 місяць; вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08.07.2015 року за ч. 1 ст. 185, ст. 71 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 146 КК України,

за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 червня 2016 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст.186, ч. 2 ст. 289 КК України, та призначено покарання:

за ч. 2 ст. 146 КК України - 3 роки позбавлення волі;

за ч. 2 ст. 189 КК України - 4 роки позбавлення волі;

за ч. 2 ст. 186 КК України - 3 роки позбавлення волі;

за ч. 2 ст. 289 КК України - 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна

На підставі ст.75 КК України звільнено засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки без конфіскації майна.

Згідно п.п. 2, 3, 4 ст.76 КК України покладено на засудженого ОСОБА_8 наступні обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції.

До набрання вироком законної сили засудженому ОСОБА_8 залишено запобіжний захід у вигляді застави.

Повернуто ОСОБА_8 суму застави в розмірі 97440 грн, яка внесена згідно з квитанцією № 0.0.410917285 від 17.07.2015 року на депозитний рахунок ТУ ДСА України у Волинській області: , депозитний рахунок № 0983, банк ГУДКСУ у Волинській області МФО 803014, на підставі ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.07.2015 року.

Визнано ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст.186, ч. 2 ст. 289 КК України, та призначено покарання:

за ч. 2 ст. 146 КК України - 3 роки позбавлення волі;

за ч. 2 ст. 189 КК України - 4 роки 6 місяців позбавлення волі;

за ч. 2 ст. 186 КК України - 3 роки 6 місяців позбавлення волі;

за ч. 2 ст. 289 КК України - 5 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частки належного йому майна.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання ОСОБА_7 у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частки належного йому майна.

До набрання вироком законної сили засудженому ОСОБА_7 залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту затримання - 21.05.2015 року.

В порядку ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення з 21.05.2015 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Визнано ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст.186, ч. 2 ст. 289 КК України, та призначено покарання:

за ч. 2 ст. 146 КК України - 4 роки позбавлення волі;

за ч. 2 ст. 189 КК України - 5 років 6 місяців позбавлення волі;

за ч. 2 ст. 186 КК України - 4 роки 6 місяців позбавлення волі;

за ч. 2 ст. 289 КК України - 5 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частки належного йому майна.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_6 покарання у виді 5 (п`яти) років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частки належного йому майна.

На підставі ч. 4 ст.70 КК України шляхом часткового складання покарань, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08.07.2015 року, та остаточно призначено ОСОБА_6 до відбуття покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років 6 (шість) місяців з конфіскацією 1/2 частки належного йому майна.

Визнано невинуватим ОСОБА_6 за ч.3 ст.185 КК України та виправдано за недоведеністю в його діях складу даного кримінального правопорушення.

До набрання вироком законної сили засудженому ОСОБА_6 залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_6 прийнято рахувати з моменту затримання 21.05.2015 року.

В порядку ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_6 в строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення з 21.05.2015 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 на користь Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України у Волинській області по 102 грн. 30 коп. з кожного судові витрати, пов`язані із залученням експерта для проведення судової автотоварознавчої експертизи.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.05.2015 року, на майно ОСОБА_8 , а саме: грошові кошти в сумі 14 грн., мобільний телефон марки «Самсунг» моделі GT-18190, ІМЕІ НОМЕР_1 , із сім-картою синього кольору з написом «Київстар», абонентський номер якої НОМЕР_2 , планшет «Apple».

Судом вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду, 19 квітня 2015 року у денну пору доби ОСОБА_8 , діючи з корисливих мотивів та керуючись метою незаконного збагачення шляхом пред`явлення незаконної вимоги передачі чужого майна, за попередньою змовою з ОСОБА_6 та двома невстановленими у ході досудового слідства особами кавказької національності, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження (т.5 а.с.172), з метою протиправного заволодіння в майбутньому грошовими коштами потерпілого ОСОБА_13 , прибувши у м. Ковель Волинської області та перебуваючи за адресою: АДРЕСА_6 з підстав, не передбачених чинним законодавством, повідомив ОСОБА_14 про те, що його син ОСОБА_13 повинен їм передати грошові кошти в сумі 50 000 доларів США, що не відповідало дійсності, оскільки ОСОБА_13 зазначену суму заперечував та ніяких боргових зобов`язань перед ОСОБА_8 та іншими учасниками злочинної групи не мав, і під зазначеним приводом, погрожуючи застосувати відносно сина у разі відмови останнього передати зазначену суму грошових коштів у майбутньому нанесення тяжких тілесних ушкоджень та вбивством, таким чином пред`явив через ОСОБА_14 незаконну вимогу ОСОБА_13 передачі грошових коштів у сумі 50 000 доларів США.

Унаслідок вказаної незаконної вимоги ОСОБА_13 , реально сприйнявши виконання заявлених погроз та повіривши у дійсність намірів ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та невстановлених осіб нанесення йому тілесних ушкоджень та позбавити його життя, упродовж квітня-травня 2015 року, отримуючи усні погрози від ОСОБА_6 та ОСОБА_8 по мобільному телефону, змушений був переховуватись від останніх та став проживати за адресою: АДРЕСА_7 .

21 травня 2015 року приблизно о 14-й годині ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , діючи з корисливих мотивів та керуючись метою наживи, за попередньою змовою між собою та невстановленою особою на ім`я ОСОБА_15 , матеріали щодо якого виділені в окреме провадження (т.5 а.с.172), будучи об`єднані з останнім єдиним умислом, направленим на заволодіння майном та грошовими коштами ОСОБА_13 , з метою реалізації злочинного наміру, попередньо прибувши з м. Маріуполя Донецької області до м. Ковель Волинської області, не встановивши місце переховування ОСОБА_13 , діючи за погодженням із невстановленою в ході досудового слідства особою, встановивши місце перебування знайомого ОСОБА_13 - громадянина ОСОБА_16 , котрий, як було їм відомо, перебував у дружніх стосунках із потерпілим ОСОБА_13 та міг знати про його місце знаходження, з метою встановлення місця перебування ОСОБА_13 , використовуючи транспортний засіб марки «Land Rover Range Rover» чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_17 , якому про дійсні злочинні наміри ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та інших осіб нічого відомо не було, прибули до місця проживання ОСОБА_16 , що за адресою: АДРЕСА_8 , де застосувавши до нього фізичне та психічне насильство, що виразилось у погрозах йому вбивством та нанесенням тяжких тілесних ушкоджень та заштовхуванні в автомобіль, подолали таким чином волю останнього до чинення опору, після чого протиправно, всупереч волі потерпілого, порушуючи його право на вільне пересування, помістили ОСОБА_16 у салон автомобіля марки «Land Rover Range Rover», державний номерний знак НОМЕР_3 , де незаконно утримуючи потерпілого в салоні вищевказаного транспортного засобу, перевезли на територію готелю «Алібі», який розташований в с. Городовець Ковельського району Волинської області.

Продовжуючи надалі свої злочинні дії, перебуваючи біля даного готелю ОСОБА_6 спільно із ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , за погодженням із невстановленою особою на ім`я ОСОБА_15 , який використовуючи засоби мобільного зв`язку, вчиняючи спільно з іншими обвинуваченими психічний тиск на потерпілого ОСОБА_16 , пригрозив по телефону останньому у разі відмови виконати їх протиправні вимоги нанесенням тілесних ушкоджень та вбивством, всупереч волі потерпілого, повторно помістивши ОСОБА_16 в салон автомобіля марки «Land Rover Range Rover», державний номерний знак НОМЕР_3 , незаконно позбавивши таким чином волі потерпілого та, утримуючи його в салоні даного автомобіля, протиправно, а ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повторно, пред`явили ОСОБА_16 незаконну вимогу передати їм 50 000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 21.05.2015 року становило 1 040 500 гривень, та примусили його вказати місце знаходження ОСОБА_13 з метою незаконного заволодіння грошовими коштами та іншим майном останнього.

Того ж дня ОСОБА_16 у період часу приблизно з 14-ї години по 17 год. 14 хв., незаконно утримуючись в автомобілі марки «Land Rover Range Rover», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_17 , і виконуючи протиправні вимоги ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та невстановленої в ході досудового слідства особи на ім`я ОСОБА_15 , був перевезений останніми зазначеним вище автомобілем з с. Городовець Ковельського району Волинської області у Ківерцівський район Волинської області до дачного масиву «Озерце» №518, де в той час переховувався ОСОБА_13 , та вказав останнім територію домоволодіння й будинок, у якому перебував потерпілий ОСОБА_13 .

У подальшому, 21.05.2015 року приблизно о 17 год 14 хв, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , будучи об`єднаними єдиним умислом з невстановленою особою на ім`я ОСОБА_15 , направленим на заволодіння грошовими коштами потерпілого ОСОБА_13 та його майном шляхом вимагання, протиправно, відкрито проникли на територію домоволодіння за адресою: дачний масив «Озерце» №518 Ківерцівського району, де у той час знаходився ОСОБА_13 , після чого, вчиняючи психічне та фізичне насильство по відношенню до потерпілого ОСОБА_13 з метою подолання волі останнього до чинення опору, ОСОБА_6 у присутності ОСОБА_16 раптово наніс удар рукою в область голови потерпілого, завдавши ОСОБА_13 фізичного болю, від чого останній упав у багажник автомобіля, де погрожуючи словесно відрізати потерпілому вухо та вбивством, ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 незаконно проводячи обшук в салоні належного ОСОБА_13 автомобіля у пошуках грошей та іншого майна, протиправно, а ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повторно, пред`явили ОСОБА_13 незаконну вимогу передати 50 000 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 21.05.2015 року становило 1 040 500 гривень.

Отримавши відповідь ОСОБА_13 , що останній їм нічого не винен та зазначеної суми грошових коштів у нього немає, ОСОБА_7 повторно з відома і згоди ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та невстановленої в ході досудового слідства особи на ім`я ОСОБА_15 , застосувавши до ОСОБА_13 фізичне насильство, яке виразилось в нанесенні ОСОБА_13 двох ударів в область голови, наказав спільно з ОСОБА_6 проти волі потерпілого йому роззутися та перебувати в багажнику транспортного засобу без взуття, щоб останній не мав можливості утекти.

Встановивши, що окрім автомобіля марки «Audi A6», реєстраційний номер НОМЕР_4 , потерпілий ОСОБА_13 володіє іншим майном, а саме має грошові кошти на карткових рахунках наявних у нього банківських пластикових карток у сумах близько 120 000 гривень та автомобілем марки «Мерседес» вартістю 2 500 доларів США, ОСОБА_6 спільно та за попередньою змовою із ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та невстановленою особою на ім`я ОСОБА_15 , з метою виконання раніше пред`явлених вимог, повторно незаконно пред`явив потерпілому ОСОБА_13 вимогу передачі права на майно та змусив ОСОБА_13 згодитись передати їм транспортні засоби, які були у володінні ОСОБА_13 , а також погодитись здійснити перерахування з його карткових рахунків пластикових банківських карток грошові кошти на вказаний у майбутньому номер банківського рахунку, чим завдав потерпілим ОСОБА_13 та ОСОБА_16 моральної і фізичної шкоди.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися у вимозі передачі чужого майна та права на майно, з погрозою насильства над потерпілими ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , обмеження прав, свобод та законних інтересів цих осіб, вчиненими за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, а ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повторно, обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скоїли кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст.189 КК України.

Крім того, 21.05.2015 року у період часу з 17 год 14 хв по 18 год 50 хв ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 повторно, за попередньою змовою між собою, діючи з корисливих мотивів та керуючись метою незаконного збагачення, протиправно проникнувши через причинені ворота на приватну територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_7 , яке перебувало у правомірному користуванні ОСОБА_13 , у ході пред`явлення останньому незаконної вимоги передачі грошових коштів у сумі 50 000 доларів США, вчиняючи на потерпілого ОСОБА_13 психічне та фізичне насильство, яке виразилось в узгодженому нанесенні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із відому та згоди ОСОБА_8 ударів руками в область голови та тулуба потерпілому ОСОБА_13 , погрожуючи йому словесно відрізати вухо та вбивством, унаслідок чого останньому заподіяні легкі тілесні ушкодження, що не мали ознак небезпеки для життя в момент їх спричинення, здолавши таким чином волю потерпілого до вчинення опору, протиправно відкрито заволоділи з салону автомобіля марки «Audi A6», реєстраційний номерний знак НОМЕР_4 , що перебував у користуванні ОСОБА_13 , технічним паспортом на вказаний автомобіль серійний номер НОМЕР_5 , виданий на ім`я ОСОБА_18 , володільцем якого являвся ОСОБА_13 , вартістю 8000 гривень, пластиковою карткою УкрСиббанку голд №116463, пластиковою карткою НОМЕР_6 , пластиковою карткою УкрСиббанку № 017174, які матеріальної цінності для потерпілого ОСОБА_13 не представляють.

Своїми умисними діями, які виразились у відкритому викраденні чужого майна, поєднаними з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_13 , з погрозою застосування такого насильства, вчиненими повторно, за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скоїли кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст.186 КК України.

Крім того, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в групі осіб за попередньою змовою між собою, будучи об`єднані з невстановленою в ході досудового розслідування особою на ім`я ОСОБА_15 (матеріали щодо якого виділені в окреме провадження) єдиним умислом, 21.05.2015 року у період часу з 17 год. 14 хв. по 18 год 50 хв повторно, діючи з корисливих мотивів та керуючись метою незаконного збагачення, протиправно проникнувши через причинені ворота на приватну територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_7 , яке перебувало у правомірному користуванні ОСОБА_13 , у ході пред`явлення останньому незаконної вимоги передачі грошових коштів в сумі 50 000 доларів США, вчиняючи на потерпілого ОСОБА_13 психічне та фізичне насильство, яке виразилось в узгодженому нанесенні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із відому та згоди ОСОБА_8 ударів рукою в область голови та тулуба потерпілому ОСОБА_13 , унаслідок чого останньому було заподіяно легкі тілесні ушкодження, що не мали ознак небезпеки для життя в момент їх спричинення, погрожуючи йому словесно відрізати вухо та вбивством, здолавши таким чином волю потерпілого до вчинення опору, в рахунок попередньо пред`явленої йому вимоги передачі грошових коштів у сумі 50 000 доларів США, відкрито заволоділи автомобілем марки «Audi A6», реєстраційний номерний знак НОМЕР_4 , який перебував в користуванні потерпілого ОСОБА_13 .

Своїми умисними діями, які виразились у незаконному заволодінні транспортним засобом з будь-якою метою, вчиненими за попередньою змовою групою осіб, повторно, поєднаними з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та з погрозою застосування такого насильства, вчиненими з проникненням у інше сховище, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скоїли кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України.

Крім того, 21.05.2015 року приблизно о 14-й годині, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 за попередньою змовою між собою та невстановленою особою на ім`я ОСОБА_15 , матеріали щодо якого виділені в окреме провадження, будучи об`єднані з останніми єдиним умислом, направленим на заволодіння грошовими коштами потерпілого ОСОБА_13 та його майном, діючи з корисливих мотивів та керуючись метою наживи, прибувши до місця проживання ОСОБА_16 за адресою: АДРЕСА_8 , який перебував у дружніх стосунках із потерпілим ОСОБА_13 та міг знати про його місце знаходження, застосувавши до нього фізичне та психічне насильство, що виразилось у погрозах йому вбивством та нанесенням тяжких тілесних ушкоджень, та заштовхуванні в автомобіль, подолали таким чином волю останнього до чинення опору, після чого протиправно всупереч волі потерпілого, порушуючи його право на вільне пересування, помістили ОСОБА_16 у салон автомобіля марки «Land Rover Range Rover», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_17 , якому про дійсні злочинні наміри ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та інших осіб нічого відомо не було, де незаконно утримуючи потерпілого в салоні вищевказаного транспортного засобу, перевезли на територію готелю «Алібі», який розташований в с. Городовець Ковельського району Волинської області, де у подальшому його незаконно утримували.

Продовжуючи свої злочинні дії, перебуваючи біля даного готелю ОСОБА_6 , спільно із ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , за погодженням із невстановленою особою на ім`я ОСОБА_15 , матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, який використовуючи засоби мобільного зв`язку, вчиняючи спільно з іншими обвинуваченими психічний тиск на потерпілого ОСОБА_16 , пригрозив по телефону останньому у разі відмови виконати їх протиправні вимоги, нанесенням тілесних ушкоджень та вбивством, всупереч волі потерпілого, повторно помістивши ОСОБА_16 в салон автомобіля марки «Land Rover Range Rover», державний номерний знак НОМЕР_3 , незаконно позбавивши таким чином волі потерпілого та протиправно пред`явивши ОСОБА_16 незаконну вимогу передати їм 50 000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 21.05.2015 року становило 1 040 500 гривень, та примусивши його вказати місце знаходження ОСОБА_13 з метою незаконного заволодіння грошовими коштами та іншим майном останнього, утримуючи в салоні даного автомобіля, у період часу приблизно з 14-ї години по 17 год. 14 хв. 21.05.2015 року, перевезли ОСОБА_16 з с. Городовець Ковельського району Волинської області у Ківерцівський район Волинської області до дачного масиву «Озерце» №518, де в той час переховувався ОСОБА_13 .

Близько 17 год 14 хв цього ж дня ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , продовжуючи свої злочинні дії за попередньою змовою між собою, будучи об`єднані з невстановленою особою на ім`я ОСОБА_15 , матеріали щодо якого виділені в окреме провадження, єдиним умислом, направленим на заволодіння грошовими коштами потерпілого ОСОБА_13 та його майном шляхом вимагання, протиправно відкрито проникши на територію домоволодіння за адресою: дачний масив «Озерце» № 518 Ківерцівського району, де у той час знаходився ОСОБА_13 , та вчиняючи психічне та фізичне насильство по відношенню до потерпілого ОСОБА_13 , з метою подолання волі останнього до чинення опору, пред`явивши ОСОБА_13 незаконну вимогу передати їм 50 000 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 21.05.2015 року становило 1 040 500 гривень, та отримавши відповідь ОСОБА_13 , що останній їм нічого не винен та зазначеної суми грошових коштів у нього немає, продовжуючи вчиняти фізичне насильство до потерпілого ОСОБА_13 та психічний тиск на потерпілого ОСОБА_16 , попередивши, що останнього ніхто не відпустить, допоки ОСОБА_13 не віддасть обумовленої суми грошових коштів, діючи узгоджено між собою, здолавши волю потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_16 до чинення будь-якого опору, незаконно, проти волі ОСОБА_13 , заволодівши транспортним засобом марки «Ауді А6», реєстраційний номер НОМЕР_4 , який перебував у користуванні ОСОБА_13 та знаходився на подвір`ї зазначеного домоволодіння, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , діючи узгоджено із ОСОБА_7 , на заднє сидіння автомобіля помістили ОСОБА_13 , а ОСОБА_7 , завів потерпілого ОСОБА_16 в будинок, у якому проживав ОСОБА_13 , де незаконно продовжували утримували потерпілих до тих пір, поки вони 21.05.2015 року о 19 год 00 хв не були звільнені працівниками правоохоронних органів.

Своїми умисними діями, які виразились у незаконному позбавленні волі та викраденні людини, вчиненими з корисливих мотивів, щодо двох осіб, за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скоїли кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.146 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_12 вважає вирок суду першої інстанції незаконним у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і невідповідністю призначеного покарання особі обвинувачених та тяжкості кримінальних правопорушень. Зазначає, що судом не взято до уваги, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 раніше судимі, пом`якшуючих обставин судом не встановлено, обвинувачені вчинили чотири кримінальних правопорушення, з яких три є тяжкими злочинами та один середньої тяжкості. Просить вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 червня 2016 року скасувати в частині призначення покарання, та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.189 КК України, та призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років; за ч.2 ст.186 КК України - 4 роки позбавлення волі; за ч.2 ст.146 КК України 4 роки позбавлення волі; за ч.2 ст.289 КК України 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити остаточне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.

В апеляційній скарзі прокурор просить визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.189 КК України, та призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк 6 років; за ч.2 ст.186 КК України 5 років позбавлення волі; за ч.2 ст.146 КК України 5 років позбавлення волі; за ч.2 ст.289 КК України 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна. На підставі ч.4 ст.70 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Ковельського міськрайонного суду від 08.07.2015 у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці, і остаточно до відбування ОСОБА_6 визначити позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вважає вирок суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що судом не взяті до уваги показання обвинувачених та свідків зі сторони обвинувачення, а вирок суду ґрунтується лише на показаннях потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_16 . Просить вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 червня 2016 року щодо нього скасувати, та ухвалити новий, яким його дії перекваліфікувати з ч.2 ст.189 КК України на ч.2 ст.355 КК України, а за ч.2 ст.186, ч.2 ст.189, ч.2 ст.146, ч.2 ст.289 КК України його виправдати.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 вважає вирок суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання щодо нього. Зазначає, що суд не надав належної оцінки допитаних в ході судового слідства свідків, а саме: ОСОБА_17 (допит від 05.11.2015), ОСОБА_19 (допит 16.05.2016), які показали, що до потерпілого ОСОБА_16 не застосовували ніяких погроз та фізичної сили. Просить вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 червня 2016 року щодо нього скасувати, та ухвалити новий, яким його дії перекваліфікувати з ч.2 ст.189 КК України на ч.2 ст.355 КК України. За ч.2 ст.186, ч.2 ст.189, ч.2 ст.146, ч.2 ст.289 КК України виправдати. За ч.3 ст.185 КК України залишити без змін.

Вирок суду щодо обвинуваченого ОСОБА_8 сторонами кримінального провадження в апеляційному порядку не оскаржувався.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги прокурора та залишення без задоволення апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , доводи обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_11 щодо задоволення апеляційних скарг ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та залишення без задоволення апеляційну скаргу прокурора, думку обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 щодо залишення вироку суду в частині призначення покарання ОСОБА_8 без змін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинувачених не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

З положень статті 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обгрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Під час апеляційного розгляду кримінального провадження істотних порушень вимог КПК України та закону про кримінальну відповідальність, які могли б вплинути на правильність висновків суду про доведеність винуватості обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні ними інкримінованих їм кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.2 ст.189, ч.2 ст.186 та ч.2 ст.289 КК України, не встановлено.

З вироку суду і матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд повно, всебічно і об`єктивно дослідив всі докази і обставини справи, дав їм належну правову оцінку і обгрунтовано прийшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні ними кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.2 ст.189, ч.2 ст.186 та ч.2 ст.289 КК України, та правильність кваліфікації їх дій.

Незважаючи на невизнання своєї вини ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді, їх винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.2 ст.189, ч.2 ст.186 та ч.2 ст.289 КК України, повністю доведена зібраними по справі та перевіреними судом першої інстанції доказами, яким суд дав повну, всебічну оцінку і є обгрунтованими.

Так, з показань обвинуваченого ОСОБА_7 в суді першої інстанції вбачається, що в кінці осені 2013 року він зустрівся з ОСОБА_8 , який розповів йому, що знає людину, яка займається машинами та документами на них, та погодився допомогти пригнати машину. Порадившись з приводу купівлі автомобіля з братом ОСОБА_6 , який на той час відбував покарання в колонії, на початку грудня 2013 року передав ОСОБА_8 гроші в сумі 9 тис. дол. США для купівлі автомобіля. Після Різдвяних свят дав йому ще три тисячі доларів на документи. Автомобіль мав бути в кінці січня на початку лютого 2014 року. В телефонній розмові з ОСОБА_8 дізнався, що потрібно почекати, а в червні 2014 року йому стало відомо, що ОСОБА_8 не може зв`язатися з ОСОБА_20 . В квітні 2015 року після того, як його брат ОСОБА_21 вийшов з місць позбавлення волі, брат разом із ОСОБА_8 їздили в м. Ковель, де зустрічалися з батьком ОСОБА_22 , який сказав, що сина не бачив. ОСОБА_7 також підтвердив обставини зустрічі з ОСОБА_23 та твердження останнього про те, що він не може пояснити щодо місця проживання ОСОБА_22 на дачному масиві в с. Озерце Ківерцівського району, а лише показати. Пояснив, що коли приїхали в кафе «Алібі», то всі вийшли з автомобіля та сіли за столик. Вони з ОСОБА_24 та ОСОБА_17 піднімалися в готель і дивились номери. ОСОБА_25 підтвердив, що брав у нього гроші в конвертах та передавав ОСОБА_26 . Ударів ОСОБА_27 він не наносив ні в машині, ні на території кафе «Алібі». По дорозі до м. Луцька вони заїжджали на заправку. Всі виходили з машини, він купував воду. Стверджує, що на подвір`я будинку на дачному масиві в с.Озерце зайшли з дозволу ОСОБА_22 , запитавши перед цим його ім`я. На його запитання, чи давав ОСОБА_28 йому гроші, ОСОБА_29 запитав, яке він має до цього відношення. Через пару хвилин на подвір`я зайшов ОСОБА_28 , і на повторне запитання ОСОБА_29 підтвердив, що отримував гроші від ОСОБА_8 , але суму треба рахувати. Винен приблизно 46 тисяч дол. США. На той час, коли вони приїхали в м.Ковель, сім`ї ОСОБА_30 вже було відомо про існування боргу перед ОСОБА_31 . ОСОБА_29 рахував, скільки винен за запчастини, які він передавав. ОСОБА_7 визнав той факт, що на емоціях та у зв`язку з поведінкою ОСОБА_22 , який вів себе «викликаюче», «можливо насміхаючись», що йому не сподобалось, він вдарив його, давши ляпаса. ОСОБА_29 пояснював, що йому не виходило повернути гроші, оскільки мав проблеми. Сказав, що не може найти на даний час всю суму. Однак у нього на картках є близько 120 тис. грн., в бабусі є 4 тис. дол. США, є дві машини - «Ауді А6» та Мерседес, який стоїть на стоянці біля м. Ковель, треба організувати продаж. Крім того, сказав, що сьогодні з грошима нічого не вийде, бо потрібно в банку писати заяву, а вже пізно. На що він відповів, що його не цікавлять автомобілі і не потрібні інші гроші, крім своїх 12 тис. дол. ОСОБА_29 запропонував поїхати в м. Ковель забрати Мерседес. Коли вирішили їхати, ОСОБА_29 повідомив, що від автомобіля нема ключів і документів. Пішли з ОСОБА_32 в будинок шукати ключі і документи на машину. Коли почали шукати ключі, ОСОБА_29 постійно казав то дивись тут, то там. В кишені до ОСОБА_22 не лазив, ОСОБА_29 сам дістав гроші, і ще якісь документи. Гроші, які він сам дістав з кишень, приблизно 500-600 грн., сказав ОСОБА_33 забрати. Оскільки ОСОБА_29 , як він вважав, його обманював, вів себе по-хамськи, постійно говорив, де шукати ключі, щоб було записано, що ніби він шукає гроші, на емоціях дав йому ще одного ляпаса. На його думку, ОСОБА_29 все робив для того, щоб все виглядало як обшук, оскільки, як йому стало відомо пізніше, в кімнаті була камера. Пізніше ОСОБА_29 сказав, що ключі і документи у нього в рюкзаку. Автомобіль не оглядав, а лише пробував дістати телефон з-під сидіння, який дзвонив. Коли почали виїжджати з подвір`я, ОСОБА_28 сів за руль. Він сідав за кермо автомобіля лише для того, щоб його розвернути. Він з ОСОБА_23 залишились в будинку. ОСОБА_34 він не бив, не погрожував йому. ОСОБА_35 дав лише два ляпаса, один раз на подвір`ї, другий раз у будинку. Приїхав до ОСОБА_22 лише з метою дізнатися, чи дійсно ОСОБА_28 передавав ОСОБА_35 гроші, і якщо так, то щоб повернути їх.

З показань обвинуваченого ОСОБА_6 в суді першої інстанції вбачається, що він підтвердив показання ОСОБА_7 щодо обставин передачі ОСОБА_8 коштів на придбання спочатку автомобіля в сумі 9000 дол. США, а пізніше документів на нього в сумі 3000 дол. Крім того, суду показав, що після звільнення з місць позбавлення волі у вересні 2014 року він зустрівся з ОСОБА_8 , і оскільки автомобіль не був пригнаний, то сказав йому, що потрібно щось вирішувати з грошима. З розмови з ОСОБА_8 дізнався, що той їздив у м. Ковель до батька ОСОБА_22 та писав заяву у міліцію, щоб повернути гроші. Щоб переконатися, що є така людина, якій ОСОБА_8 передавав гроші на автомобіль, в квітні 2015 року разом він з ОСОБА_8 їздив в м. Ковель. Однак ОСОБА_29 на зустріч не приїхав. Він зустрічався з батьком ОСОБА_22 , який сказав, що не знає де ОСОБА_36 . Взяли в нього другий номер телефону до ОСОБА_22 , зателефонували до нього. В телефонній розмові він пояснив ОСОБА_35 , що в грошах, які він винен ОСОБА_37 , є і його з ОСОБА_38 власні кошти. Визнає, що розмова відбувалася на підвищених тонах та із застосуванням ненормативної лексики. У іншій розмові, яку він мав з ОСОБА_32 , розмовляючи по телефону ОСОБА_8 , на його запитання, чи він брав гроші у ОСОБА_8 , ОСОБА_29 відповів, що це не його проблеми, він з ОСОБА_24 розбереться сам. Крім того сказав, що він у ОСОБА_8 гроші брав і з ним буде розбиратися. ОСОБА_29 при розмові з ним грубив, вів себе по хамські, називав його «сеператистом». Говорив також, що він нічого не брав і віддавати не буде. Він також розмовляв по телефону з ОСОБА_23 , який підтвердив, що брав у ОСОБА_8 гроші, які передавав ОСОБА_35 в конвертах. Визнає, що і в цій розмові він теж говорив грубо. Обвинувачений ОСОБА_6 також підтвердив показання ОСОБА_8 щодо обставин зустрічі з ОСОБА_23 та твердження останнього про те, що він не може пояснити щодо місця проживання ОСОБА_22 на дачному масиві в с.Озерце Ківерцівського району, а може лише показати. Крім того, суду показав, що приїхавши на дачу в с. Озерце, вони запитали ОСОБА_22 з приводу грошей. Називав йому 50 тисяч дол., але це зі слів ОСОБА_8 . Допоки на подвір`я не зайшов ОСОБА_28 , ОСОБА_29 поводив себе так, що буцімто не знав про які гроші йде мова. Визнає, що на емоціях вдарив рукою по щоці, та, переживаючи, щоб він не втік, заставив його зняти взуття. На запитання ОСОБА_34 , ОСОБА_29 підтвердив, що всі гроші, які отримував ОСОБА_25 від ОСОБА_8 , він віддавав йому. Через деякий час ОСОБА_29 сказав, що у нього є картки, на одній з яких знаходиться 20-25 тис. грн., на другій - 120 тис. грн., які можна забрати наступного дня, оскільки їх треба замовляти. Крім того сказав, що є ще автомобіль Ауді, за який можна отримати 2,5 тис. дол. США та автомобіль Мерседес, який знаходиться на стоянці біля м. Ковель. Крім того пояснив, що одразу всі кошти віддати не зможе, а буде їх віддавати частинами по 2-2,5 тис. грн. в місяць. Також повідомив, що у нього є ще 4 тис. дол. США у баби. Пояснив, що бачив як ОСОБА_39 з ОСОБА_32 заходили в будинок. ОСОБА_39 шукав документи та ключі. Потім ОСОБА_29 сказав, що треба вже їхати у м. Ковель, оскільки вже пізно, а ввечері бабуся може не відкрити. Заперечує щодо протиправного заволодіння автомобілем, оскільки вважає, що в автомобіль сіли за пропозицією ОСОБА_22 , який запропонував продати автомобіль і частково розрахуватися з ними. ОСОБА_8 сів за руль тільки через те, що ОСОБА_29 сказав, що є проблеми зі здоров`ям. Заперечує обвинувачення у відкритому заволодінні документами та картками, стверджуючи про те, що вказані документи ОСОБА_29 їм передавав добровільно і вони лежали на панелі автомобіля. В момент, коли їхній автомобіль підрізав інший автомобіль, вони впали і він їх підняв і поклав в кишеню. Заперечує нанесення ударів ОСОБА_27 , а також примусове поміщення його в автомобіль. Стверджує, що останній сам висловив бажання показати дорогу та місце знаходження ОСОБА_22 , пояснюючи це тим, що не може дати адреси чи намалювати.

З показань потерпілого ОСОБА_16 в суді першої інстанції вбачається, що в травні 2015 року по обіді, коли він вийшов з будинку, де проживає, щоб іти на автостанцію та їхати до ОСОБА_22 , то побачив, що підсудні ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ще двоє невідомих йому людей чекали на нього біля під`їзду. Запитали його, чи він ОСОБА_40 . Він підтвердив, і його запитували про ОСОБА_41 , де він перебуває і про гроші за автомобілі - 50 тис. дол. Про те, що ОСОБА_22 шукають люди за якісь гроші йому було відомо раніше від самого ОСОБА_42 . Ці люди називали суму у 50 тис. дол. США. Говорили погрозливим тоном. Казали йому, якщо не скажу де ОСОБА_43 , то буду віддавати гроші сам. Хтось з ОСОБА_44 , не пам`ятає хто саме, штовхнув його в спину, та запхали його в автомобіль. Сидячи в машині, йому було страшно за своє життя. Дали кілька запотиличників. Не хотів ризикувати та втікати. Біля готелю «Алібі» відводили до дерев, які росли поряд. Закручували руки назад. Наносили удари кулаком в голову та живіт, біля 5-ти ударів. Удари наносили ОСОБА_45 і ще одна невідома особа. В лікарню не звертався. ОСОБА_8 в цей час стояв біля готелю за 10-15 метрів від них. Після нанесених ударів він сказав де ОСОБА_43 і погодився показати, бо сказати де це не міг, а як називається місце перебування ОСОБА_30 не знав. Коли приїхали в с.Озерце до будинку, де проживав ОСОБА_29 , на подвір`ї спочатку була розмова. Про що не пам`ятає. За хвилин три в його присутності хтось з ОСОБА_44 наніс ОСОБА_46 удар в голову кулаком. Після цього удару ОСОБА_36 впав. Один з обвинувачених пішов в будинок. По шаркаючих звуках чув, що в будинку перевертали. Кілька разів виходив з будинку, нічого не знаходив, кричали до ОСОБА_30 , де гроші, де сховав, при цьому ОСОБА_30 били по голові. Після цього ОСОБА_29 сказав, що в нього на картці є гроші і запропонував зняти гроші з картки. Вони вирішували, що будуть робити. Вирішили, що один з ОСОБА_44 залишається з ним в будинку. Другий ОСОБА_47 разом з ОСОБА_8 на автомобілі «Ауді» разом з ОСОБА_32 поїхали.

З показань потерпілого ОСОБА_13 в суді першої інстанції вбачається, що з ОСОБА_8 він познайомився в кінці 2013 року. У них були справи по бізнесу, розмитненню автомобілів, виготовленню документів. Мелконянців не знав зовсім. Вперше побачив на дачі. Борг, який мав перед ОСОБА_8 на момент його звернення до міліції, частково повернув і він забрав заяву, решту суми повертав пізніше, перераховуючи на його картку. Яку суму був винен після закриття кримінального провадження не пам`ятає. 19.04.2015 року йому повідомив батько, що приїжджали невідомі особи і погрожували йому і його сім`ї. Цього ж числа звернувся в СБУ. Погрози неодноразово звучали і по телефону. 21.05.2015 року біля 17-ої год. ОСОБА_8 разом з ОСОБА_31 приїхали на автомобілі марки «Lаnd Rover» на дачу, де він проживав. Дача його знайомої, за усною домовленістю з якою він там орендував житло. Почав проживати за кілька місяців до тієї події. Спочатку зайшли ОСОБА_45 . Почали вимагати гроші. Точної суми спочатку не пред`являли, пізніше була озвучена сума у 50 тисяч дол. Нікого з них він не запрошував в будинок і не пропонував житло. На дачі дві години шукали гроші. Про те, що вони шукали ключі і техпаспорт неправда. Ніяких документів і ключів не втрачав і їх не потрібно було шукати. Вони чекали розпорядження від невстановленої особи на ім`я ОСОБА_15 . Мєлконянц ОСОБА_39 наніс йому удар рукою в область правого вуха, від якого він присів у багажник автомобіля. Погрожував відрізати вухо, якщо він не скаже, де заховані гроші. Ще один удар долонею у ліве вухо був нанесений ОСОБА_48 в будинку на першому поверсі, коли він сидів на дивані. Третій удар рукою в грудну клітку наніс ОСОБА_49 в машині, коли від`їжджали від будинку. З приводу отриманих тілесних ушкоджень наступного дня звертався в Луцьку лікарню. Медичні експерти знімали побої. Була гематома, довго боліли ребра. Щоб не накаляти обстановку, оскільки йому погрожували, і ці погрози сприймалися ним реально, повідомив про наявність грошей на банківських карткових рахунках, а також автомобіля «Мерседес», який начебто знаходиться в м.Ковелі (насправді, такого автомобіля не було). Крім того, повідомив, що в його бабусі в м. Ковелі також є його власні кошти близько 4 тисяч дол. Були 2 картки УкрСиббанку (депозитні рахунки). Сказав, що на них приблизно 120 тисяч, але там такої суми не було. Змушений був так говорити, бо вони продовжували застосовувати фізичну силу.

Матеріалами кримінального провадження підтверджується, що вимагання передачі чужого майна та права на майно здійснювалось з погрозою насильства над потерпілими, обмеження їх прав, свобод та законних інтересів, з погрозою вбивства та заподіяння потерпілим тяжких тілесних ушкоджень, яке сприймалося потерпілими реально. Це підтверджується як показаннями самих потерпілих, зокрема, ОСОБА_13 стверджував про погрози ОСОБА_7 , примушування його роззутися та перебувати в багажнику автомобіля, ставилась вимога, що ніхто нікуди не піде, поки не віддадуть гроші, обмеживши право на свободу пересування, так і показаннями свідка ОСОБА_14 , який в судовому засіданні суду першої інстанції показав, що весною 2015 року після Пасхи до нього додому приходив ОСОБА_8 , з яким було ще двоє осіб, на вигляд чеченців, та ще один чоловік «з кульбачкою». В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_6 підтвердив, що це був він. Зазначені особи сказали, що шукають ОСОБА_50 , який винен гроші і не малі. Погрожували, що вивезуть в ліс, закопають, руки, ноги відірвуть.

Про вказані погрози було відомо потерпілому ОСОБА_13 , про що він ствердив в судовому засіданні, і які він сприймав реально, як такі, що можуть бути виконані.

З протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 22.04.2015 року вбачається, що потерпілий ОСОБА_13 звернувся до правоохоронних органів про те, що з 19.04.2015 року особа на ім`я ОСОБА_51 та інші невідомі йому особи, погрожуючи йому та його батькові застосуванням фізичної сили, вимагають грошові кошти в сумі 50 000 дол. США (т.2 а.к.п.163-165).

Про те, що саме ОСОБА_6 разом з іншими особами весною 2015 року вимагали від ОСОБА_13 грошові кошти підтверджується протоколами пред`явлення особи для впізнання (т.5 а.к.п.115), де свідок ОСОБА_14 серед запропонованих для впізнання осіб на фотознімках впізнав ОСОБА_6 .

З прослуханого в судовому засіданні суду першої інстанції запису телефонної розмови, отриманої в результаті негласних слідчих дій зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж шляхом контролю за телефонними розмовами абонентських номерів рухомого (мобільного) зв`язку НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , якими користується ОСОБА_8 , проведених на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду Волинської області від 22.04.2015 року (диск DVD+R № 490) (т.4 а.к.п.174), встановлено, що в телефонній розмові 21.05.2015 року о 15 год 21хв 34 сек ОСОБА_8 з невстановленою особою на ім`я ОСОБА_15 (№ тел. НОМЕР_9 приналежність телефону даній особі стверджується протоколом огляду речових доказів від 19.07.2015 року (т.3 а.к.п.10 -зворотна сторона) телефон на вимогу невстановленої особи передавався потерпілому ОСОБА_16 і від вказаної особи звучали вимоги щодо грошей з погрозами вбивством.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги твердження обвинувачених про наявність у них у відносинах з потерпілим ОСОБА_13 не виконаних останнім цивільно-правових зобов`язань, оскільки це спростовується як показаннями потерпілого ОСОБА_13 , так і іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно ст.355 КК України відповідальність настає за примушування особи виконати чи не виконати існуюче цивільно-правове зобов`язання, яке виникло на підставі договору, угоди чи іншого правочину, з погрозою насильства над потерпілим або його близькими родичами, пошкодження чи знищення їх майна за відсутності ознак вимагання.

Відповідно до положень п.15 ч.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти власності» від 06.11.2009 року № 10 вбачається, що вимога виконати (не виконати) зобов`язання, що виникло на підставах, не передбачених чинним законодавством, або неіснуюче зобов`язання, або зобов`язання з невизначеним предметом, а так само використання факту існуючого зобов`язання для заволодіння майном, правом на майно або для вчинення дій майнового характеру, які ним не передбачені, належить кваліфікувати як вимагання.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що в ході судового розгляду в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції не було здобуто належних і допустимих доказів щодо існування у потерпілого ОСОБА_13 невиконаного (існуючого) цивільно-правового зобов`язання перед ОСОБА_8 , а саме боргу в сумі 50 000 дол. США, з вимогою про передачу якого звернулися обвинувачені, а тому суд першої інстанції вірно кваліфікував дії обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 189 КК України, як умисні дії, які виразилися у вимозі передачі чужого майна та права на майно, з погрозою насильства над потерпілими ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , обмеження прав, свобод та законних інтересів цих осіб, вчиненими за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, повторно, як особами, які раніше вчиняли злочини, передбачені ст.186 КК України. Підстав для перекваліфікації їх дій на ч. 2 ст. 355 КК України, як про це вказують в апеляційних скаргах обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , не вбачається.

Вчинення обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_13 , поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, з погрозою застосування такого насильства стверджується показаннями потерпілого ОСОБА_13 , який суду показав, що 21.05.2015 року після 17-ої год, коли ОСОБА_8 разом з Мелконянцами приїхали до будинку, де він тимчасово проживав, і почали вимагати гроші, вони обшукали машину та будинок. З куртки, яка знаходилась в машині, ОСОБА_52 забрав технічний паспорт на автомобіль «АУДІ», на виготовлення якого ним було витрачено 8000 грн, ключі, права, дві пластикові картки Укрсиббанку та пластикову картку Альфа Банку. Перед тим, як мали виїжджати з дачі, ОСОБА_39 передав ці документи ОСОБА_53 чи ОСОБА_8 . Під час цих подій ОСОБА_52 наніс йому удар рукою в область правого вуха. Ще один удар долонею у ліве вухо був нанесений ОСОБА_7 в будинку на першому поверсі, коли він сидів на дивані. Третій удар рукою в грудну клітку наніс ОСОБА_6 в машині, коли від`їжджали від будинку. З приводу отриманих тілесних ушкоджень наступного дня ОСОБА_13 звертався в Луцьку лікарню. Медичні експерти знімали побої. Була гематома, довго боліли ребра.

Нанесення потерпілому ОСОБА_13 ударів рукою в ділянку голови як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_6 , обшукування обвинуваченими автомобіля та приміщення будинку підтверджується переглянутими в судовому засіданні відеозаписами території подвір`я та будинку за місцем знаходження ОСОБА_13 , отриманої в результаті негласних слідчих дій спостереження за особою з використанням відеозапису і фотографування та спеціальних технічних засобів, проведених на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду Волинської області від 30.04.2015 року (диск DVD+R №№ 392, 393) (т.5 а.к.п.30,31).

Та обставина, що потерпілий ОСОБА_13 внаслідок вчинених відносно нього протиправних дій обвинуваченими, отримав легкі тілесні ушкодження у вигляді підшкірної гематоми в ділянці 7-го ребра зліва, подряпини і підшкірного крововиливу навколо вушної ділянки зліва стверджується висновком судово-медичної експертизи за № 636 від 10.06.2015 року. Дані тілесні ушкодження виникли в результаті травмуючої дії тупих предметів. Усі виявлені у ОСОБА_13 тілесні ушкодження не мали ознак небезпеки для життя в момент їх спричинення (т. 3 а.к.п. 45). Саме такі тілесні ушкодження були виявлені при огляді ОСОБА_13 в травмпункті МКЛ, що стверджується довідкою даної установи за № 4479 від 23.05.2015 року (т. 3 а.к.п.46).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно не взято до уваги покази обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про те, що технічний паспорт на автомобіль «Ауді», ключі, права, та пластикові картки ОСОБА_13 їм передавав добровільно, та розцінює як спосіб ухилення останніх від кримінальної відповідальності, оскільки відкрите заволодіння вказаним майном відбувалось із застосуванням насильства та погроз.

Той факт, що саме ОСОБА_6 передав ОСОБА_7 викрадені документи перед виїздом з дачі, і при спробі ОСОБА_13 повернути їх собі, ОСОБА_7 повторно відкрито забрав їх у нього і передав ОСОБА_6 , стверджується дослідженим в судовому засіданні суду першої інстанції відеозаписом території подвір`я за місцем знаходження ОСОБА_13 , отриманим в результаті негласних слідчих дій спостереження за особою з використанням відеозапису і фотографування та спеціальних технічних засобів, проведених на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду Волинської області від 30.04.2015 року (диск DVD+R № 392) (т.5 а.к.п.31).

Суд, з врахування правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові суду від 20.06.2011 року, проаналізувавши всі досліджені у справі докази в їх сукупності, беручи до уваги обставини справи, те, що відкрите заволодіння платіжними картками та технічним паспортом на автомобіль відбувалось як засіб доступу до грошових коштів та майна потерпілого, умисел обвинувачених був спрямований на заволодіння чужим майном, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, що полягає у відкритому викраденні чужого майна, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_13 , з погрозою застосування такого насильства, вчиненими повторно, за попередньою змовою групою осіб. З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Про те, що незаконне заволодіння автомобілем «Audi A6», як і відкрите заволодіння іншим майном потерпілого, здійснювалось обвинуваченими із застосуванням насильства та погрозою його застосування стверджується показаннями потерпілого ОСОБА_13 , який в судовому засіданні показав, що коли від`їжджали від будинку ОСОБА_6 , сидячи в машині на передньому сидінні справа, наніс йому удар рукою в грудну клітку.

Наявність тілесного ушкодження у вигляді підшкірної гематоми в ділянці 7-го ребра зліва, яка виникла в результаті травмуючої дії тупих предметів, стверджується висновком судово-медичної експертизи за № 636 від 10.06.2015 року. Виявлені у ОСОБА_13 тілесні ушкодження не мали ознак небезпеки для життя в момент їх спричинення (т. 3, а.к.п. 45).

З дослідженого в судовому засіданні суду першої інстанції технічного паспорту № НОМЕР_5 та ухвали слідчого судді Ковельського міськрайонного суду від 21.07.2015 року (т.6 а.к.п.157) встановлено, що власником автомобіля марки «Audi А6», р.н.з. НОМЕР_4 , 1999 року випуску, синього кольору, номер кузова НОМЕР_10 , є громадянин Республіки Польща ОСОБА_18 . На момент вчинення злочину зазначений автомобіль перебував у потерпілого ОСОБА_13 у користуванні.

За таких обставин, колегія суддів вважає доведеною винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, що полягає у незаконному заволодінні транспортним засобом з будь-якою метою, вчиненим за попередньою змовою групою осіб, повторно, з проникненням у інше сховище, поєднаним з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та з погрозою застосування такого насильства.

Показання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_16 добровільно, без примусу та застосування сили сів в автомобіль та погодився показати місце проживання ОСОБА_13 , спростовується прослуханим в судовому засіданні суду першої інстанції записом телефонної розмови, отриманої в результаті негласних слідчих дій - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж шляхом контролю за телефонними розмовами абонентських номерів рухомого (мобільного) зв`язку НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , якими користувався ОСОБА_8 , проведених на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду Волинської області від 22.04.2015 року (диск DVD+R (т.4 № 490 а.к.п.174), з яких встановлено, що в телефонній розмові 21.05.2015 року о 15 год 21 хв 34 сек з невстановленою особою на ім`я ОСОБА_15 (№ тел. НОМЕР_9 приналежність телефону даній особі стверджується протоколом огляду речових доказів від 19.07.2015 року (т.3 а.к.п.10 -зворотна сторона), де ОСОБА_6 про ОСОБА_16 повідомляв: «Слова не говорить, впиратися почав, в машину вкинули і поїхали».

В прослуханій в судовому засіданні суду першої інстанції телефонній розмові з тим же абонентом (21.05.2015 року о 17 год 19 хв 20 с), отриманої в результаті негласних слідчих дій, має місце жорстка, з нецензурними висловлюваннями вимога ОСОБА_6 до ОСОБА_13 відкрити багажник, залізти в нього, скинути кросівки, щоб не втік. Крім того, у цій розмові в присутності потерпілих він повідомляв особу на ім`я ОСОБА_15 про те, що дачу вони оточили повністю.

Зазначене також підтверджується переглянутими в судовому засіданні відеозаписами території подвір`я за місцем знаходження ОСОБА_13 , отриманої в результаті негласних слідчих дій спостереження за особою з використанням відеозапису і фотографування та спеціальних технічних засобів, проведених на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду Волинської області від 30.04.2015 року (диск DVD+R №№ 392, 393) (т. 5 а.к.п.30, 31).

В судовому засіданні суду першої інстанції потерпілий ОСОБА_13 підтвердив інформацію, отриману з прослуханих записів телефонних розмов та відеозаписів. Також суду показав, що обвинувачені поставили вимогу, що ніхто нікуди не піде, поки не віддадуть гроші, обмеживши право на свободу пересування.

Крім того, ОСОБА_16 в судовому засіданні суду першої інстанції показав, що сидіти в машині було страшно за своє життя. Дали кілька запотиличників. Біля кафе «Алібі» попередили, щоб не думав втікати, наздоженуть, буде гірше. В будинку його також утримували незаконно. Покинути будинок він не міг. ОСОБА_7 сидів на дивані біля виходу, а він в протилежній стороні. Вікна в будинку були забиті целофаном. З розмови обвинувачених зрозумів, що залишатися в будинку буде до тих пір, поки вони не повернуться і не знайдуть гроші.

Зазначеними доказами підтверджується обвинувачення у незаконному позбавлені волі та викрадені людини, вчинене стосовно двох осіб.

Кваліфікуючи таким чином дії обвинувачених, колегія суддів вважає, що дії обвинувачених носили спільний характер і охоплювались єдиним умислом. При цьому, кожен із обвинувачених виконував відведену йому роль у злочині та погоджувався з тими діями, які виконували інші співучасники його вчинення.

Твердження в апеляційних скаргах обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо відсутності їх винуватості у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень є безпідставними та не підтверджуються жодними доказами. Не надано таких доказів обвинуваченими та їх захисниками і в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження свідчать про те, що під час судового розгляду належними та допустимими доказами доведено вчинення обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.2 ст.189, ч.2 ст.186, ч.2 ст.289 КК України. Заперечення обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинення даних кримінальних правопорушень, колегія суддів розцінює як позицію щодо реалізації обвинуваченими права на захист, намагання уникнути передбаченої законом відповідальності.

Відповідно до ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини Кримінального кодексу України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та вироку, при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував вчинення ними чотирьох умисних злочинів, один з яких передбачений ч. 2 ст. 146 КК України та відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії середньої тяжкості, а три злочини, передбачені ч.2 ст.189, ч.2 ст.186, ч.2 ст.289 КК України відносяться до тяжких злочинів. Обставин, що пом`якшують покарання обвинувачених, судом не встановлено. Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , є рецидив злочинів. Оскільки досудовим слідством щодо обвинуваченого ОСОБА_7 не встановлено обставин, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують його покарання, то судом не враховано їх при призначенні покарання. Крім того, судом також врахововано, що злочин, передбачений ч.2 ст.289 КК України, вчинявся обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з корисливих мотивів, а тому їм призначено додаткове покарання у виді конфіскації майна.

У відповідності до ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно статті 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції, крім тяжкості вчинених ОСОБА_6 злочинів, в повній мірі враховано особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, судимість у встановленому законом порядку не знята та не погашена, має на утриманні малолітню дитину, неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів та злочину проти життя особи, знову вчинив злочин проти волі особи та тяжкі корисливі злочини, що свідчать про небажання останнього ставати на шлях виправлення та суспільну небезпечність його, як особи, суд вірно прийшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що виправлення і перевиховання обвинуваченого ОСОБА_6 , а також попередження вчинення ним нових злочинів можливе лише у місцях позбавлення волі, а тому правильно призначив покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій статей, за якими він притягується до кримінальної відповідальності. На думку колегії суддів, таке покарання відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України та підстав для призначення ОСОБА_6 більш суворого або більш м`якого покарання та для скасування вироку немає.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції, крім тяжкості вчинених ОСОБА_7 злочинів, в повній мірі враховано особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, судимість у встановленому законом порядку не знята та не погашена, позитивну характеристику за місцем проживання, має на утриманні малолітню дитину, неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, та знову вчинив тяжкі злочини, що свідчать про небажання останнього ставати на шлях виправлення та суспільну небезпечність його, як особи, і суд вірно призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах, встановлених санкцією статей, за якими він притягується до кримінальної відповідальності. Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, і підстав для скасування вироку не вбачає.

Покликання прокурора ОСОБА_12 в апеляційній скарзі на те, що при призначенні покарання суд першої інстанції належним чином не врахував, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 раніше судимі, пом`якшуючих покарання обставин під час розгляду кримінального провадження в суді не встановлено, обвинуваченими вчинено чотири кримінальних правопорушення, з яких три є тяжкими злочинами та один середньої тяжкості, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки всі зазначені обставини судом при призначенні покарання враховані в повній мірі.

Нових обставин на обґрунтування призначення більш суворого покарання прокурором в судовому засіданні апеляційного суду не наведено. Тому доводи прокурора ОСОБА_12 в апеляційній скарзі про те, що призначене покарання судом першої інстанції щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не відповідає ступеню тяжкості вчинених ними злочинів та їх особі внаслідок м`якості, визнаються колегією суддів як безпідставні.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заявили клопотання про застосування щодо них Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року та на цій підставі звільнити їх від відбування призначеного покарання.

З матеріалів кримінального провадження та вироку вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст.186, ч. 2 ст. 289 КК України.

Згідно пункту е) статті 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року, амністія не застосовується до осіб, яких засуджено за незаконне позбавлення волі або викрадення людини при обтяжуючих обставинах (частини друга і третя статті 146 КК України 2001 року), за вимагання при обтяжуючих обставинах (частина друга, третя і четверта статті 189 КК України 2001 року).

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що клопотання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про застосування щодо них Закону України «Про амністію у 2016 році» та на цій підставі звільнити їх від відбування призначеного покарання не підлягає задоволенню, оскільки таке звільнення не передбачено зазначеним законом.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 заявив клопотання про зарахування йому строку попереднього ув`язнення з 21 травня 2015 року по 15 грудня 2016 року, з 15 грудня 2016 року по день вступу вироку Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 червня 2016 року в законну силу, в строк покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Колегія суддів вважає дане клопотання таким, що не підлягає задоволенню, оскільки судом першої інстанції уже прийнято рішення про зарахування зазначеного у клопотанні строку попереднього ув`язнення в строк покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_6 заявив клопотання про зарахування йому строку попереднього ув`язнення з 14 вересня 2002 року по 09 жовтня 2003 року, з 21 травня 2015 року по 15 грудня 2016 року та по день вступу вироку Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 червня 2016 року в законну силу, в строк покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Колегія суддів вважає дане клопотання необґрунтованим, оскільки строк попереднього ув`язнення з 21 травня 2015 року по день набрання вироком суду першої інстанції законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі уже зарахований ОСОБА_6 вироком суду першої інстанції при призначенні покарання.

Згідно Закону України від 26 листопада 2015 року №838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», яким внесено зміни в ч.5 ст.72 КК України, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за клопотанням засудженої особи, членів її сім`ї або захисника, суду, що виніс зазначений обвинувальний вирок.

Разом з тим, клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 щодо зарахування в строк відбуття покарання строку попереднього ув`язнення з 14 вересня 2002 року по 09 жовтня 2003 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі у даному кримінальному провадженню не підтверджено доказами про те, що перебування під вартою ОСОБА_6 у зазначений період по кримінальній справі за ч.2 ст.115 та ч.2 ст.296 КК України слід враховувати і в даному кримінальному провадженні. Колегія суддів вважає, що період перебування ОСОБА_6 під вартою з 14 вересня 2002 року по 09 жовтня 2003 року не відноситься до даного кримінального провадження, а тому клопотання ОСОБА_6 про зарахування йому цього строку із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі у даному кримінальному провадженні не підлягає до задоволення, оскільки суперечить положенням ч.5 ст.72 КК України та правовій позиції Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.01.2016 року, згідно яким зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання здійснюється в межах того самого кримінального провадження, а не інших кримінальних проваджень.

Під час апеляційного розгляду кримінального провадження будь-яких порушень вимог КПК України та закону про кримінальну відповідальність в суді першої інстанції, які б слугували підставою для скасування вироку суду, колегія суддів не вбачає, а тому не знаходить підстав для скасування вироку з мотивів, зазначених в апеляційних скаргах прокурора та обвинувачених, а вирок суду вважає законним та обгрунтованим.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :
Вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 червня 2016 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - без задоволення.

У задоволенні клопотання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 щодо застосування до них Закону України "Про амністію у 2016 році" - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом, а обвинуваченими ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.

Головуючий суддя: ______________________ ОСОБА_1

Судді:_____________________В.Я.Іващук____________________В. ОСОБА_54