Справа № 522/8500/17
Провадження № 1-кс/522/2995/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2018 року Слідчий суддя місцевого Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про зняття арешту з майна свідка, -

В С Т А Н О В И В:

Адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 звернулась до суду з клопотанням про зняття арешту з майна свідка, у якому просить скасувати арешт майна, що належить ОСОБА_4 , накладеного в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру кримінальних проваджень за № 000144 від 03.04.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Заявник в судове засідання не з`явилась, надіслала до суду заяву, у якій вказала, що клопотання підтримує та просить розглянути без її участі.

З матеріалів клопотання вбачається, що досудове розслідування розпочато на підставі повідомлення начальника Представництва внутрішньої безпеки в Одеській області УВБ СБ України з якого вбачалось, що у 2013 році військовослужбовці Служби безпеки України шляхом надання органу приватизації документів, що містять недостовірні відомості, привласнили державне майно службову квартиру АДРЕСА_1 , яка належить Управлінню Служби безпеки України в Одеській області, чим спричинили державі збитки в особливо великих розмірах.

На підставі клопотання УСБУ в Одеській області №25/906 від 16.03.2004 року, розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради №448 від 05.04.2004 року, квартира АДРЕСА_2 була включена до числа службових житлових приміщень Управління. Наказом начальника Управління № 178/ДСК від 08.05.2004 року квартира АДРЕСА_3 була надана для проживання майору ОСОБА_4 зі складом сім`ї 4 особи. Рішенням ЖПК від 09.11.2004 року (протокол №12) ОСОБА_4 було знято з квартирного обліку Управління у зв`язку із переведенням до Департаменту розвідки СБ України (м. Київ). Після переведення до нового місця служби, майор ОСОБА_4 вказану службову квартиру Управлінню не здала.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на квартиру АДРЕСА_2 , 03.12.2013 року було зареєстровано право спільної приватної власності за громадянами ОСОБА_4 та її чоловіком у рівних частках по 1/2 кожному. Вказана інформація була внесена до Державного реєстру у зв`язку з виданням 28.10.2013 року Департаментом міського господарства Одеської міської ради свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 28.10.2013 року на житлову квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначені обставини, вказують про ознаки протиправних дій в діях членів сімї ОСОБА_5 , спрямованих на заволодіння службовою квартирою Управління. Так, з метою заволодіння службовою житловою квартирою ОСОБА_6 , чоловік ОСОБА_4 розуміючи відсутність у його дружини законних підстав для виключення зазначеної квартири з числа службових та її отримання для постійного проживання, діючи шляхом обману. 16.09.2013 року звернувся до Київської районної адміністрації ОМР із заявою щодо зміни договору найму трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та видання відповідного розпорядження на його ім`я, у зв`язку з сімейними обставинами. В свою чергу. ОСОБА_4 , розуміючи відсутність у неї законних підстав для виключення зазначеної квартири з числа службових та її отримання для постійного проживання, з метою заволодіння вказаною службовою квартирою ОСОБА_6 , діючи шляхом обману, того ж дня 16.09.2013 року звернулася із аналогічною заявою до Київської районної адміністрації ОМР щодо її згоди про зміну договору найму трикімнатної квартири АДРЕСА_1 на ім`я її чоловіка, у зв`язку з сімейними обставинами. В свою чергу, їх син, розуміючи відсутність у його батьків законних підстав для виключення зазначеної квартири з числа службових та її отримання для постійного проживання, діючи шляхом обману, того ж дня 16.09.2013 року звернувся із аналогічною заявою до Київської районної адміністрації ОМР щодо його згоди про зміну договору найму трикімнатної квартири АДРЕСА_1 на ім`я його батька, у зв`язку з сімейними обставинами.

30.09.2013 року посадові особи Київської районної адміністрації ОМР (в.о. першого заступника голови Київської районної адміністрації ОМР та начальник відділу обліку та розподілу житлової площі Київської районної адміністрації ОМР), внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків, в порушення вимог ст.ст. 18,121, 122 ЖК Української PCP, без відома Управління СБУ в Одеській області, ігноруючи розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради №448 від 05.04.2004 року про включення вказаної квартири до числа службових житлових приміщень Управління, розпорядженням Київської районної адміністрації ОМР №465 від 30.09.2013 року змінили наймача службової житлової квартири Управління АДРЕСА_1 .

В подальшому, начальник відділу обліку та розподілу житлової площі Київської районної адміністрації ОМР. внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків, в порушення вимог ст.ст. 118. 121, 122 ЖК Української PCP, без відома Управління СБУ в Одеській області, ігноруючи розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради №448 від 05.04.2004 року про включення вказаної квартири до числа службових житлових приміщень Управління, видав Розпорядження №2819/064 від 01.10.2013 року на право оформлення договору найму зазначеної квартири на ім`я чоловіка ОСОБА_4 .

Реалізовуючи свій злочинний намір щодо заволодіння службовою квартирою Управління АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 10.10.2013 року замовила виготовлення та отримала технічний паспорт на вищевказане житло. Отримавши розпорядження №2819/064 від 01.10.2013 року, син, діючи шляхом обману від імені батька на підставі довіреності, з метою заволодіння службовою житловою квартирою Управління АДРЕСА_1 . 21.10.2013 року звернувся із відповідною заявою від імені батька до органу приватизації Департаменту міського господарства ОМР про передачу Квартири АДРЕСА_1 у приватну власність у рівних частках. Крім того, він 28.10.2013 року надав до органу приватизації Департаменту міського господарства ОМР лист ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» №21/10/13 від 21.10.2013 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність, а також довідку про склад сім`ї, які містять ознаки підроблених документів. Так у вказаному листі ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» №21/10/13 від 21.10.2013 року та довідці про склад сім`ї зазначено, що квартира АДРЕСА_1 . Вільямса перебуває на балансі даного підприємства, хоча 03.05.2004 року зазначена квартира разом з іншими 20 квартирами була передана ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» до СБ України за актом прийому-передачі від 03.05.2004 року на виконання умов договору №101 від 19.12.2000 року.

За результатами розгляду вищевказаних документів, орган приватизації Департаменту міського господарства ОМР видав розпорядження №220513 від 28.10.2013 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_4 та її чоловіку в рівних частках. На підставі вказаного розпорядження було оформлено свідоцтво про право власності на житло від 28.10.2013 року, яке зареєстроване у реєстровій книзі за №19-26154. про що 03.12.2013 року внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З урахуванням викладеного, вбачаються ознаки кримінального правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 191 КК України. Санкцією ч. 5 ст. 191 КК України передбачене додаткове обовязкове покарання у вигляді конфіскації майна.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси (суддя ОСОБА_7 ) по справі №522/8500/17 від 13.05.2017 року на дану квартиру, що належить сім`ї ОСОБА_5 накладено арешт.

В вересні 2017 року ОСОБА_4 була допитана в якості свідка по даній кримінальній справі по кримінальному провадженню, внесенному до Єдиного реєстру кримінальних проваджень за №000144 від 03.04.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 191 Кримінального кодексу України в присутності захисника, де надала вичерпні пояснення щодо обставин приватизації належної її сім`ї квартири. Повідомлення про підозру ані їй, ані членам її сім`ї за період розслідування кримінальної справи вручено не було, статус свідка по даній кримінальній справі не змінювався.

Оскільки в подальшому ніяких викликів до слідчого на ім`я ОСОБА_4 не надходило.

14.12.2017 року було зроблено адвокатський запит до Військової прокуратури Одеського гарнізону Південного гарнізону.

На данй запит листом №7571-вих-17 від 26.12.2017 року було надано відповідь про те, що 30.09.2017 року слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження в частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України. Але арешт з майна ОСОБА_8 слідчим по нез`ясованим обставинам знято не було до теперішнього часу.

Прокурор, одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.

Тобто, арешт майна має бути скасованим повністю або частково, якщо: відпали підстави його застосування; арешт було накладено необгрунтовано.

Необхідність скасування накладення арешту майна можуть обумовити такі обставини: відшкодування підозрюваним, обвинуваченим завданої ним шкоди, з метою забезпечення відшкодування якої був накладений арешт; зміна кваліфікації дій підозрюваного, обвинуваченого на статтю Кримінального кодексу, санкція якої не передбачає додаткового виду покарання у вигляді конфіскації майна, якщо арешт майна був накладений саме з метою її забезпечення; помилкове накладення арешту на майно осіб, які не мають статусу підозрюваного або обвинуваченого та не несуть за законом матеріальну відповідальність за їх дії.

Правовою підставою скасування арешту майна є: ухвала слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необгрунтовано; винесення прокурором постанови про закриття кримінального провадження; ухвалення судового рішення, яким закінчується судовий розгляд. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, неиризначення судом покарання у виді конфіскації майна, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Тобто, на даний час у відношенні ОСОБА_4 та членів її сім`ї відсутнні будь які порушені кримінальні провадження. Тобто, арешт, ндо накладено на їх манно на даний час накадено необгрунтовано, оскільки накладено помилково, як на майно осіб, які не мають статусу підозрюваного або обвинуваченого та не несуть за законом матеріальну відповідальність за їх дії.

Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна має бути скасований, якщо відпали підстави його застосування або арешт було накладено необгрунтовано. Питання про скасування арешту майна розглядається на підставі клопотання підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника, законного представника, інших власників або володільців майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна. Адже неприбуття вказаних осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання (ч. 1 ст. 172 КПК), а з метою забезпечення арешту майна клопотання може розглядатися, без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна (ч. 2 ст. 172 КПК).

Необхідність скасування накладення арешту майна можуть обумовити такі обставини: відшкодування підозрюваним, обвинуваченим завданої ним шкоди, з метою забезпечення відшкодування якої був накладений арешт; зміна кваліфікації дій підозрюваного, обвинуваченого на статтю КК, санкція якої не передбачає додаткового виду покарання у виді конфіскації майна, якщо арешт майна був накладений саме з метою її забезпечення; установлення обставин, які свідчать, що майно, на яке накладено арешт, не відповідає критеріям, зазначеним у ч. 2 ст. 167 КПК; помилкове накладення арешту на майно осіб, які не мають статусу підозрюваного або обвинуваченого та не несуть за законом матеріальну відповідальність за їх дії.

Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно.

Отже, клопотання про скасування арешту майна має право подавати як власник майна (його адвокат), який не був присутній при розгляді питання про арешт майна, так і власник, який у відповідному судовому засіданні брав безпосередню участь. Підставами ж для скасування арешту майна законодавець визначив: 1) необгрунтованість накладення арешту; 2) відсутність потреби у подальшому застосуванні цього заходу забезпечення. Строки на подання клопотання про скасування арешту майна «порядку ст. 174 КПК України - не обмежені.

Другою, не менш важливою процесуальною нормою, є ст. 170 КПК України. Так, згідно з ч.2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Клопотання слідчого про накладення арешту та відповідної ухвали слідчого судді, були обгрунтовані саме тим, що діях оосіб вбачаються ознаки кримінального правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191 КК України. Санкцією ч. 5 ст. 191 КК України передбачене додаткове обовязкове покарання у вигляді конфіскації майна.

У випадку, передбаченому п.2 ч. 2 ст. 170 КПК України (спеціальної конфіскації), арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України. Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пп. 1 - 4 ч. 1 ст. 96-2 Кримінального кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: одержані внаслідок вчинення злочину та/або є доходами від такого майна; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення злочину, фінансування та/або матеріального забезпечення злочину або винагороди за його вчинення; були предметом злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави; були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

У випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 ст. ст. 170 КПК України (конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи), арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

У випадку, передбаченому п.4 ч.2 ст. 170 КПК України (відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди)), арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обгрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження. У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (ч. 8 ст. 170 КПК України).

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів. Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосуванни призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна, (ч. 10-11 ст.170 КПК України).

На даний час таких обставин не існує. Кримінальна справа, порушена за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, закрита 30.09.2017 року.

Прокурор в судове засідання не з`явився.

Розглянувши клопотання, приходжу до висновку, що клопотання підлягає задоволенню.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ісмаїлов проти Росії" від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі "Бакланов проти Російської Федерації", Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі "Фрізен проти Російської Федерації", Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Судді не надано даних, що станом на час розгляду даного клопотання про скасування арешту майна в кримінальному провадженні ОСОБА_4 повідомлено про підозру, при цьому слід наголосити на тому, що вона не є жодним, з перелічених у ч. 5 ст. 170 КПК України, суб`єктом кримінального провадження. Ми також наголошуємо на тому, що ОСОБА_4 є законним та добросовісним власником зазначеного нею у клопотанні заарештованого майна (квартири, щоо розташовано за адресою: АДРЕСА_4 .), що було отримано у передбаченому законом порядку та реалізовала своє право щодо свободи користування та розпорядження, як добросовісний набувач майна.

За таких обставин, ми вважаємо, що на даній стадії не доведено, що є необхідність у забезпеченні кримінального провадження, як арешт майна, з чим кримінально процесуальний закон пов`язує можливість скасування арешту майна.

Враховуючи, що у матеріалах клопотання відсутні достатні докази вчинення злочину за участю ОСОБА_4 , наявність підстав вважати, що існує правова підстава для арешту майна взагалі спростовується. Тобто спростовується той факт, що арештоване майно, належне сім`ї ОСОБА_5 , здобутте незаконним шляхом, або використовувалось ними при для забезпечення здійснення даного кримінального злочину, а відтак клопотання стоорони захисту підлягає задоволенню.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також за умов, за яких жодна особа не була б піддана необгрунтованому процесуальному обмеженню. Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна у відповідності до ст. ст. 94, і 32, 173 КПК України слідчий суддя повинен врахувати: існування обгрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу арешту майна; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального судочинства.

Водночас, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВИ], заява N 31107/96, п. 58, EC HR 1999-11). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, п. п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті І Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", п. п. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).

У відповідності до положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17.07.97 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Керуючись ст.ст. 170, 173-174 КПК України

У Х В А Л И В:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про зняття арешту з майна свідка задовольнити.

Скасувати арешт з квартири АДРЕСА_1 , яка перебуває у спільній частковій приватній власності у частках ? між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя:

21.02.2018