Дата документу Справа № 321/1753/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №321/1753/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/778/358/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 березня 2018 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Перевєрзєвка Михайлівського району Запорізької області, громадянина України, одруженого, який має вищу освіту, працює директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172, ч.2 ст.172 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,
ВСТАНОВИЛА:
прокурор Енергодарської місцевої прокуратури ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_8 звернулись до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Великобілозерського районного суду Запорізької області від 19 вересня 2017 року, яким ОСОБА_6 визнано невинуватим та виправдано за ч.1 ст.172, ч.2 ст.172 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень.

В апеляційній скарзі прокурор просить:

допитати свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та дослідити: аудіо запис судового розгляду провадження, а також: показання потерпілого ОСОБА_8 ; рішення суду по справі № 2/321/1669/2016 (том 1, а.с. 228-232); рішення суду по справі № 908/2428/14 (том 1, а.с. 213-218); рішення суду по справі №321/740/14-ц (том 1, а.с. 210-212); рішення суду по справі № 321/799/15-ц (том 1, а.с. 219-223); накази директора ТОВ «Лан» № 9 від 17 квітня 2014 року (том 1, а.с. 164-166), № 19 від 07 серпня 2015 року (том 1, а.с. 194), № 27 від 07 грудня 2015 року (том 1, а.с. 199-200), № 10 від 29 квітня 2014 року (том 1, а.с. 167), №15 від 21 червня 2014 року (том 1, а.с. 171); відповідь Михайлівського районного центру зайнятості на адвокатський запит; посадову інструкцію бухгалтера ТОВ «Лан» (том 1, а.с. 154-156),

вищевказаний вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст.172 КК України, та призначити йому покарання: за ч.1 ст.172 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (850 грн); за ч.2 ст.172 КК України - у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій строком на 3 роки. Призначені покарання у відповідності до ч.3 ст.72 КК України виконувати самостійно.

В обґрунтування своїх доводів прокурор зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Суд, викладаючи показання потерпілого ОСОБА_8 , зазначив, що у нього з ОСОБА_6 виникали конфлікти (не зазначивши причини їх виникнення), та підставами його звільнення є особисті мотиви, а саме: бажання ОСОБА_6 обробляти належну йому земельну ділянку, бажання бути єдиним власником та працевлаштувати свою дружину на його робоче місце. Таким чином, на його думку, суд у мотивувальній частині вироку невірно виклав показання потерпілого, виклав їх однобічно - на користь обвинуваченого, та не надав їм належної оцінки у сукупності з іншими доказами по справі. Отже, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що є порушенням вимог ст.ст.94, 370 КПК України. Аналізуючи показання допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , суд прийшов до висновку, що вони жодним чином не доводять вину обвинуваченого. У той же час, суд у вироку достовірно не відобразив показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які повідомили суду про наявність між потерпілим та обвинуваченим неприязних стосунків та про те, що ОСОБА_8 , починаючи з 2013 року, постійно висловлював критику на адресу обвинуваченого, що призводило до постійних суперечок між ними (показання надані суду 21 березня 2017 року). Зазначене свідчить про однобічність висновків суду на користь обвинуваченого та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, що також є порушенням вимог ст.ст.94, 370 КПК України.

Висновок суду про те, що нетривалість працевлаштування ОСОБА_17 (менше двох місяців) свідчить про відсутність особистого мотиву при звільненні потерпілого, є хибним.

Висновок суду щодо перерахування частки в майні товариства ОСОБА_8 та не оскарження її розміру, не спростовує наявність у підсудного наміру усунути потерпілого від можливості контролювати законність розміру виділеної частки. Крім того, у своїх показаннях потерпілий ОСОБА_8 повідомляв суду, що він не згоден із розміром виділеної йому частки та має намір його оскаржити.

Обвинувачений ОСОБА_6 в ході судового розгляду повідомив, що потерпілий ОСОБА_8 звільнявся лише у зв`язку з невиконанням ним посадових обов`язків, а особисті мотиви при його звільненні були відсутні. Зазначене спростовується наступним. Так, у рішенні господарського суду Запорізької області від 20 серпня 2014 року по справі № 908/2428/14 зазначено, що відповідно до пояснень відповідача у справі ОСОБА_6 , а також у протоколі загальних зборів ТОВ «Лан» від 03 квітня 2014 року №3 (який дослідженого судом) вказано: «що між учасниками товариства (у тому числі ОСОБА_6 ) та позивачем (тобто ОСОБА_18 ) склалися неприязні взаємовідносини, які перешкоджають подальшій діяльності та існуванню товариства». Зазначене свідчить про наявність у обвинуваченого неприязних відносин до потерпілого.

Прокурор зазначає, що ОСОБА_8 звільнявся на підставі надуманих наказів про притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

В апеляційній скарзі потерпілий також просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним за ч.1 ст.172, ч.2 ст.172 КК України та призначити йому найбільш суворе покарання за санкціями цих статей.

В обґрунтування доводів зазначає, що суд дав неналежну оцінку дослідженим доказам як окремо так і в їх сукупності, тому прийняв неправильне процесуальне рішення щодо наявності підстав для виправдання ОСОБА_6 .

Дослідивши докази, зокрема показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , суд зазначив у вироку, що між ним та ОСОБА_6 виникали конфлікти, але виключно щодо робочих питань, і будь-якого особистого характеру ці конфлікти не носили, неприязних стосунків між ними також не було. При цьому суд прийшов до помилкового висновку, що свідчення вказаних осіб жодним чином не доводять вину ОСОБА_6 , та не звернув уваги на те, що свідки ,які є підлеглими обвинуваченого, поміняли свої показання в суді, давали показання в судових засіданнях під постійним тиском з боку директора ОСОБА_6 , на що звертав увагу його представник, але суд не відреагував.

Незаконність його звільнень підтверджена в суді при дослідженні рішень Михайлівського районного суду Запорізької області про його поновлення на роботі на посаді бухгалтера ТОВ «ЛАН» від 10 червня 2014 року, 11 листопада 2015 року, 11 березня 2016 року, якими визнано порушення трудового законодавства, та визнано незаконними всі накази про його звільнення. Судом не враховано пояснення ОСОБА_6 , відображені в рішенні від 11 березня 2016 року, де він прямо заявив, що не має наміру продовжувати трудові відносини з ним і у випадку його поновлення на роботі за рішенням суду, його все одно буде звільнено, що свідчить про намір буд-яким способом позбавитися його як працівника, та чітко вказує на наявність особистих неприязних стосунків.

Отже, на думку потерпілого, дослідженим по справі доказам судом дана неправильна оцінка, оскільки докази розглядалися не в їх сукупності, а відокремлено і розірвано один від одного, з вибірковим і розрізненим підходом. Це дає йому підстави стверджувати, що при ухваленні виправдувального вироку суд приймав рішення на ґрунті однобічної, неповної та неправильної оцінки доказів, внаслідок чого висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачується в тому, що 17 квітня 2014 року він, обіймаючи посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан», будучи посадовою особою, на яку покладено організаційно-розпорядчі та керівні функції, умисно, грубо порушуючи законодавство про працю та вимоги ст.43 Конституції України, усвідомлюючи можливість безпосереднього впливу на ОСОБА_8 , з особистих мотивів, а саме: з метою усунення ОСОБА_8 від можливості контролювати законність виділення йому частки майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан» та бажаючи влаштувати на звільнене робоче місце свою дружину - ОСОБА_17 , всупереч вимогам Кодексу законів про працю України, підписав наказ № 9, яким незаконно звільнив ОСОБА_8 з посади головного бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан» за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього.

Не погоджуючись із звільненням, ОСОБА_8 звернувся з позовом до Михайлівського районного суду Запорізької області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 10 червня 2014 року позов ОСОБА_8 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено, поновлено ОСОБА_8 на посаді головного бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан» та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан» на користь ОСОБА_8 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 4590 грн.

Наказом директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан» ОСОБА_6 № 14 від 11 червня 2014 року ОСОБА_8 поновлено на роботі.

Крім того, 07 серпня 2015 року ОСОБА_6 , обіймаючи посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан», будучи посадовою особою, на яку покладено організаційно-розпорядчі та керівні функції, умисно, грубо порушуючи законодавство про працю та вимоги ст. 43 Конституції України, усвідомлюючи можливість безпосереднього впливу на ОСОБА_8 , з особистих мотивів, через неприязні стосунки до потерпілого, які виникли протягом 2013 - середини 2015 років, та у зв`язку з відмовою потерпілого виконувати обов`язки щодо передачі первинних документів бухгалтерського обліку за 2012-2014 роки для зберігання в сейфі бухгалтерії підприємства, які на нього були накладені ОСОБА_6 , всупереч посадовій інструкції бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан», в порушення вимог Кодексу законів про працю України, підписав наказ № 19, яким незаконно звільнив ОСОБА_8 з посади бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан» у зв`язку з невиконанням ним наказів директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан» № 16 від 14 липня 2014 року, № 21 від 01 серпня 2014 року, № 13 від 05 червня 2015 року та № 18 від 30 червня 2015 року.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 11 листопада 2015 року позов ОСОБА_8 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан» про визнання незаконними та скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково, визнано незаконними накази директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан» ОСОБА_6 №12 від 02 червня 2015 року, №14 від 08 червня 2015 року та №17 від 24 червня 2015 року про накладення на ОСОБА_8 дисциплінарних стягнень у виді догани та наказу №19 від 07 серпня 2015 року про звільнення ОСОБА_8 з посади бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан», поновлено ОСОБА_8 на посаді бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан», стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан» на користь ОСОБА_8 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 4400 грн 22 коп. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 4000 грн.

Наказом директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан» ОСОБА_6 № 26 від 07 грудня 2015 року ОСОБА_8 поновлено на роботі.

Крім того, 07 грудня 2015 року ОСОБА_6 , обіймаючи посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан», будучи посадовою особою, на яку покладено організаційно-розпорядчі та керівні функції, умисно, грубо порушуючи законодавство про працю та вимоги ст. 43 Конституції України, усвідомлюючи можливість безпосереднього впливу на ОСОБА_8 , з особистих мотивів, через неприязні стосунки до потерпілого, які виникли протягом 2013-2015 років, достовірно знаючи про відсутність у ОСОБА_8 обов`язків касира, в порушення вимог Кодексу законів про працю України, підписав наказ №27, яким незаконно звільнив ОСОБА_8 з посади бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан», у зв`язку з порушенням касової дисципліни, порядку ведення бухгалтерського обліку, недостачею грошових коштів в касі підприємства та недовірою власника та уповноваженого ним органу.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 11 березня 2016 року позов ОСОБА_8 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково, визнано незаконним наказ директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан» ОСОБА_6 № 27 від 07 грудня 2015 року про звільнення ОСОБА_8 з посади бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан», поновлено ОСОБА_8 на посаді бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан», стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан» на користь ОСОБА_8 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 4133 грн 54 коп. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн.

Наказом директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан» ОСОБА_6 № 7 від 12 березня 2016 року ОСОБА_8 поновлено на роботі.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 1 ст. 172 КК України, як незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів, та за ч. 2 ст.172 КК України, як незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів, вчинене повторно.

Заслухавши доповідь судді; прокурора та потерпілого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги та наполягали на скасуванні вироку суду першої інстанції і ухваленні нового вироку; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційних скарг та вважали, що оскаржуваний вирок суду є законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що останні підлягають задоволенню частково, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до положень ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Пунктом першим частини третьої ст.374 КПК України передбачено, що у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку окрім іншого зазначаються підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

На думку колегії суддів, вирок, ухвалений судом першої інстанції за результатами розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 вказаним вимогам закону не відповідає, з огляду на наступне.

В мотивувальній частині оскаржуваного вироку зазначено, що доказів вини ОСОБА_6 не здобуто, а обсяг обвинувачення його у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172, ч.2 ст.172 КК України не знайшов свого підтвердження під час судового розгляду, стороною обвинувачення не доведено, що в діях ОСОБА_15 є склад інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Вказане свідчить про суперечливі формулювання, допущені судом у вироку, стосовно підстав для виправдання ОСОБА_6 , що не відповідає положенням ч.1 ст.373, ст.374 КПК України.

Крім того, згідно з правовою позицією, викладеною у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року №5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» (яка узгоджується і з положеннями ч.1 ст.374 КПК України), зазначено, що виправдувальний вирок постановляється:

- за відсутністю події злочину, коли судовим розглядом справи встановлено, що діяння, у вчиненні якого обвинувачувався підсудний, взагалі не мало місця або відсутній причинний зв`язок між діянням підсудного і шкідливими наслідками, настанням яких обумовлюється злочинність діяння, зокрема, коли шкідливі наслідки настали внаслідок дій особи, якій заподіяно шкоду, або в результаті дії сил природи тощо;

- за відсутністю в діянні підсудного складу злочину, коли встановлено, що діяння, яке ставилось у вину підсудному, ним вчинено, але кримінальним законом воно не визнається злочинним, зокрема, якщо воно лише формально містить ознаки злочину, але через малозначність не являє суспільної небезпеки; відсутні інші умови, за яких діяння визнається злочинним (повторність діяння, попереднє притягнення до адміністративної відповідальності тощо); діяння вчинено у стані необхідної оборони чи крайньої необхідності; мала місце добровільна відмова від вчинення злочину, а фактично вчинене не містить складу іншого злочину; підсудний не є суб`єктом злочину через відсутність спеціальних ознак, встановлених для суб`єкта даного складу злочину; підсудний не досяг віку, з якого він може нести кримінальну відповідальність;

- за недоведеністю участі підсудного у вчиненні злочину, коли факт суспільно небезпечного діяння встановлено, але досліджені судом докази виключають або не підтверджують вчинення його підсудним.

Виправдовуючи ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому органом досудового розслідування кримінальних правопорушень, суд зазначив у вироку, що стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_6 звільняв ОСОБА_18 з роботи з особистих мотивів.

При цьому, як вбачається з вироку, суд взяв за основу показання самого обвинуваченого та свідків про те, що конфлікти між ОСОБА_6 та ОСОБА_18 відбувались з робочих питань.

Разом з цим, всупереч вимогами ст.94 КПК України, суд не проаналізував належним чином дослідженні докази у їх сукупності з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, дослідивши в судовому засіданні рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 10 червня 2014 року, 11 листопада 2015 року та 11 березня 2016 року, суд першої у вироку вказав на те, що ними не підтверджується той факт, що ОСОБА_6 звільняв ОСОБА_18 з особистих мотивів.

Разом з цим, суд не дав оцінку тому факту, що вищевказаними рішеннями встановлено, що ОСОБА_6 тричі звільняв ОСОБА_18 без передбачених законом підстав, у зв`язку з чим останнього тричі було поновлено на роботі в судовому порядку.

Останнє таке звільнення мало місце 07 грудня 2015 року - тобто удень поновлення ОСОБА_18 на роботі на підставі рішення суду.

Відомостям, які містяться в рішенні Михайлівського районного суду Запорізької області від 11 березня 2016 року про поновлення ОСОБА_8 на роботі, а саме відображеним в цьому рішенні поясненням ОСОБА_6 в судовому засіданні про те, що у випадку поновлення ОСОБА_18 на роботі за рішенням суду, останнього все одно буде звільнено /а.п. 228 зворот/, суд також не дав ніякої оцінки, як і інформації, зафіксованій на DVD - дисках, із звукозаписом судових засідань Михайлівського районного суду Запорізької області в цивільних справах №321/740/14-ц, №321/799/15-ц та №321/1669/15-ц /а.п.40, т.2/.

Не дав суд оцінку і встановленим при судовому розгляді обставинам про незаконне виключення ОСОБА_8 зі складу учасників ТОВ «ЛАН» рішенням загальних зборів товариства під головуванням ОСОБА_6 , про що зазначено у Рішенні господарського суду Запорізької області від 20 серпня 2014 року /т.1, а.п.213-218/.

Таким чином, суд досліджені докази оцінив вибірково, з огляду на позицію обвинуваченого, та не навів у вироку переконливих мотивів, з яких прийняв одні докази та відкинув інші, що не відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК України, та на що обґрунтовано вказано в апеляційних скаргах потерпілого та прокурора.

Колегія суддів вважає, що допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

У зв`язку з викладеним, оскаржуваний вирок суду не може бути визнаний законним та обґрунтованим, а тому, на підставі ст.ст.409, 412 КПК України, підлягає безумовному скасуванню.

Оскільки, діючи у межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів позбавлена можливості виправити вказані недоліки, скасовуючи оскаржуваний вирок, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

При новому розгляді необхідно врахувати викладене в даній ухвалі, усунути вищевказані недоліки, всебічно, повно і неупереджено дослідити всі обставини провадження і в залежності від встановленого прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Оскільки, відповідно до вимог ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, інші доводи прокурора та потерпілого, викладені в апеляційних скаргах, підлягають перевірці при новому розгляді.

Керуючись ст.ст.7-9, 404, 405, 407, 409, 412, 415 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
апеляційні скарги прокурора Енергодарської місцевої прокуратури ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Великобілозерського районного суду Запорізької області від 19 вересня 2017 року, яким ОСОБА_6 визнано невинуватим та виправдано за ч.1 ст.172, ч.2 ст.172 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень, скасувати, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4