Номер провадження: 11-кп/785/49/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.12.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_7

представника цивільного відповідача ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Одесі апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_11 та законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_12 ОСОБА_7 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 19.01.2016 року у кримінальному провадженні №0003920 від 24.11.2014 року, -
встановив:
оскаржуваним вироком районного суду,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працевлаштованого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України та виправдано в зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі КУ «Одеська обласна дитяча клінічна лікарня» про стягнення з ОСОБА_10 23662,88 грн. в рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_12 залишений без розгляду.
Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі КУ «Міська клінічна лікарня №1» про стягнення з ОСОБА_10 7750 грн. в рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_11 залишений без розгляду
Цивільний позов ОСОБА_11 , ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_12 , третя особа ОСОБА_10 , про стягнення з КП «Одесміськелектротранс» на користь ОСОБА_11 моральної шкоди в сумі 900000 грн., на користь ОСОБА_12 матеріальної шкоди на суму 17305,75 грн., моральної шкоди на суму 1500000 грн., на користь ОСОБА_7 матеріальної шкоди на суму 24129 грн., моральної шкоди на суму 850000 грн., про стягнення з ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» на користь ОСОБА_11 матеріальної шкоди на суму 25296 грн, на користь ОСОБА_12 матеріальної шкоди на суму 90000 грн., на користь ОСОБА_7 матеріальної шкоди на суму 6215 грн. залишений без розгляду.

Доля речових доказів вирішена у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Судові витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз, на суму 883,2 грн., - віднесені на рахунок держави.
Згідно з оскаржуваним вироком районного суду органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин:

24 листопада 2013 року, о 1855 год., в темний час доби, керуючи із швидкістю до 30 км/год технічно справним трамваєм марки «Т-3», б.н. НОМЕР_1 , в м. Одесі по вул. Миколаївська дорога, навпроти будинку №234, з боку пров. Векслера в напрямку вул. Лиманної, в порушення правил безпеки дорожнього руху, передбачених пунктами 2.3.«б», 12.1., 12.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі ПДД), проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, при відсутності перешкод технічного або іншого характеру, чим допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які стояли спиною до трамваю на трамвайній колії за ходом руху трамвая, керованого ОСОБА_10 . Наслідком даної дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) стало отримання кожним із потерпілих тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Таким чином, на за версією органу досудового розслідування, ОСОБА_10 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілим тяжкі тілесні ушкодження.

Разом з цим, за результатами судового розгляду в суді першої інстанції, суд прийшов до висновку про недоведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, пославшись при цьому на недостовірність та недопустимість доказів, наданих стороною обвинувачення.

Не погоджуючись з вироком суду потерпілий ОСОБА_11 та законний представник малолітнього потерпілого ОСОБА_12 - ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу, в якій посилаються на незаконність та необґрунтованість вироку, який ухвалений з порушенням норм процесуального права, стверджують, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не підтверджені доказами, дослідженими у судовому засіданні. Апелянти просять вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
При цьому, потерпілий ОСОБА_11 та законний представник малолітнього потерпілого ОСОБА_12 - ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі посилаються на наступне:
- суд не прийняв до уваги відомості викладені в протоколі огляду місця події та схеми до нього, відповідно до яких на місці ДТП були виявлені сліди пригоди, що свідчить про наїзд на пішоходів.

- суд не прийняв до уваги показання потерпілого ОСОБА_11 та законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_12 ОСОБА_13 щодо обставин ДТП, зокрема місця розташування пішоходів та трамвая під час наїзду, та безпідставно прийшов до висновку про те, що трамвай здійснив наїзд на малолітнього ОСОБА_12 лівою частиною трамваю;

- суд не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_14 про те, що в момент наїзду пішоходи стояли на місці, а не рухалися через трамвайне полотно;

- суд дав невірну оцінку висновку експерта №659 від 15.10.2014 року щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень потерпілим;

- суд безпідставно визнав допустимими доказами показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , оскільки вказані особи не були безпосередніми свідками ДТП;

- суд не прийняв до уваги та не дав оцінку тому, що при огляді місця події черевики потерпілих та інші сліди знаходилися під вагоном, що свідчить про те що трамвай після первинного контакту продовжував рух;

- суд безпідставно визнав недопустими доказом висновки експертизи №6553, з посиланням на порушення вимоги ст.ст. 223 ч.7, 233 та 237 ч.2 КПК України;

- суд безпідставно визнав допустимим та достовірним доказом роздруківку ТОВ «Беніш Джі Пі Ес Україна», як доказ відсутності вини обвинуваченого, оскільки ваказан роздруківка не є висновком експерта.

В своїх запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_9 та представник цивільного відповідача ОСОБА_19 вказали, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача; потерпілого, законного представника малолітнього потерпілого та прокурора, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції; обвинуваченого, захисника, представника цивільного відповідача, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
У відповідності до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.
Стаття 17 КПК України встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.
Відповідно до ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.
Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.
Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.
Положення ст.ст. 370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Згідно з вимогами п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке предявлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.
Виправдовуючи ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення та вказав, що вина обвинуваченого є недоведеною, оскільки під час судового розгляду не були встановлені достатні та допустимі докази, які б доводили наявність в діях обвинуваченого складу злочину, та вичерпано можливості їх отримати.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалюючи виправдувальний вирок, районний суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив всі без виключення представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.
В апеляційній скарзі потерпілий та законний представник малолітнього потерпілого вказують на невірну оцінку судом доказів по справі та безпідставне визнання недопустими частини доказів.

За змістом ч.3 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції, за клопотанням учасників судового провадження, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Разом з цим, приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та її вимоги щодо скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, незважаючи на неодноразові запитання апеляційного суду щодо наявності клопотань про повторне дослідження доказів у разі невідповідності висновків суду обставинам справи та дослідженим доказам, потерпілий, законний представник малолітнього потерпілого та прокурор, всупереч положенням ч.3 ст.404 КПК України, не скористалися можливістю заявити клопотання в порядку зазначеної норми закону про повторне дослідження доказів по справі, що позбавляє апеляційний суд права повторно дослідити докази по справі, тобто перевірити обгрунтованність доводів апеляційної скарги.
За таких умов колегія суддів констатує, що апеляційний суд вичерпав всі визначені законом можливості для з`ясування обставин справи, зокрема перевірки доводів апеляційної скарги, та з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 22, 26 КПК України, у відповідності до яких на суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності клопотань сторін кримінального процесу щодо повторного дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема позицію суду у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 року, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016 року), в яких серед іншого, ЄСПЛ зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».

Таким чином, посилання потерпілого, законного представника малолітнього потерпілого та прокурора, як на підставу для скасування вироку і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, виходячи з положень ст.ст. 2, 7, 22, 26 КПК України та також вимог щодо розумності строків провадження в кримінальному провадженні, є непереконливим та суперечать ч.1 ст.6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», згідно положень якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що згідно вироку районного суду, судом була дана оцінка всім дослідженим доказам в кримінальному провадженні, в тому числі і тим на які посилаються в своїй апеляційній скарзі потерпілий та законний представник малолітнього потерпілого. При цьому, своє рішення відносно кожного дослідженого доказу щодо його належності, допустимості та достовірності суд зазначив у вироку з достатньою повнотою.

Зокрема апеляційний суд констатує, що висновки суду щодо недопустимості доказів наданих стороною обвинувачення в зв`язку з тим, що вони були отримані та зафіксовані на стадії досудового розслідування неуповноваженою особою, є обґрунтованими, з огляду на таке.

Згідно з положеннями ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на прокурора.
Згідно з ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Згідно з ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.10.2011 року (справа №1-31/2011), було встановлено, що визнаватись допустимими і використовуватись як докази в кримінальній справі, можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства, на підставі чого судом першої інстанції і було визнано недопустимими докази в даному кримінальному провадженні, з достатнім вмотивуванням прийнятого рішення, наведеним у вироку. Вирок суду відповідає вимогам ст.62 Конституції України, згідно якої обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Так, з матеріалів кримінального провадження №0003920 убачається, що воно зареєстроване 24.11.2013 року за ч.2 ст.286 КК України, щодо факту дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 24 листопада 2013 року, о 1855 год., вул. Миколаївська дорога, навпроти будинку №234, з боку пров. Векслера в напрямку вул. Лиманної в Суворівському районі м. Одеси, в результаті якої трамвай «Т-3», бортовий номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_10 скоїв наїзд на пішоходів ОСОБА_12 , 2000 року народження та невстановленого чоловіка, внаслідок чого останні отримали тяжкі тілесні ушкодження (т.1, а.с. 205).

Положеннями ст.ст. 8, 9 КПК України регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Під час кримінального провадження керівник органу досудового розслідування та слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Відповідно до вимог ч.1 ст.214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний в нести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Частиною 1 статті 39 КПК України визначено, що керівник органу досудового розслідування організовує досудове розслідування.
Пунктом 1 частини 2 статті 39 КПК України керівник органу досудового розслідування уповноважений: визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_10 здійснювалось та всі слідчі дії здійснювалися слідчим ВР ДТП СУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_20 .
Проте доручення від керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, чи створення слідчої групи і визначення старшого групи, який керуватиме діями інших слідчих в матеріалах кримінального провадження відсутні, та прокурором під час судового розгляду в суді першої інстанції та апеляційному суді не надавалися.
В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтвердив відсутність доручення від керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого (слідчих) в даному кримінальному проваджені, заявив про те, що він не може надати його суду, та не дав раціонального пояснення відсутності такого доручення, яке б підтверджувало виконання органом досудового розслідування вимог ст. 39 КПК України та надання слідчому повноважень на проведення досудового розслідування.
Отже, під час апеляційного перегляду оскаржуваного вироку суду першої інстанції, судом достовірно встановлено, що всі процесуальні документи, які складені слідчим ОСОБА_20 , районний суд обґрунтовано визнав недопустимими доказами в кримінальному провадженні.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч.2 ст 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, Суд повторює, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
З урахуванням зазначеної практики Європейського суду з прав людини, доводи прокурора, як на обґрунтування поважності відсутності доручення на проведення досудового розслідування умовами, які склалися в зв`язку з проведенням в той час реформи поліції, є непереконливими та безпідставними, та не можуть вважатися поважними причинами невиконання органом досудового розслідування вимог ст.2 КПК України, якими визначені завдання кримінального провадження, одним з яких є забезпечення того принципу, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
За таких підстав, апеляційний суд вважає, що всі докази, які зібрані на стадії досудового розслідування та були надані прокурором під час судового провадження в суді першої інстанції в обґрунтування наявності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, є недопустимими, оскільки процесуальні дії проведені і протоколи цих дій складені не уповноваженою особою, з порушенням вимог ст.39 КПК України, яким визначений порядок призначення слідчих у кримінальному провадженні.
За таких умов, зокрема з урахуванням доводів щодо існування підстав для задоволення скарги та вимог апеляційної скарги потерпілого та законного представника малолітнього потерпілого про скасування вироку і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, апеляційна скарга не може бути задоволена, оскільки такі вимоги не узгоджуються з положеннями ч.1 ст.415 КПК України щодо підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, а про постановлення нового вироку, як це передбачено ст. 420 КПК України, потерпілий та законний представник малолітнього потерпілого апеляційний суд не просили.
Згідно ст. 7 КПК України, загальними засадами кримінального провадження крім інших є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини. Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У відповідності до положень ст.124 Конституції України забезпечення доведеності вини належить до основних засад судочинства.
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що районний суд при розгляді даної справи не допустив таких порушень вимог кримінального процесуального законодавства України, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований та справедливий вирок.

Не вбачаючи з матеріалів справи будь-яких підстав для скасування вироку суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що даний вирок щодо ОСОБА_10 є законним та обґрунтованим, а тому апеляцію потерпілого та його представника слід залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-
постановив:
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_11 та його законного представника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 19.01.2016 року у кримінальному провадженні №0003920 від 24.11.2014 року відносно ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 виправданого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4