Ухвала
іменем україни

31 січня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
засудженогоОСОБА_5 ,
захисникаОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000328 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 грудня 2015 року,

в с т а н о в и в:
За вироком районного суду, залишеним без змін апеляційним судом,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нижні Жорни Орхіївського району Республіки Молдова, жителя АДРЕСА_1 , такого, що немає судимості у силу ст. 89 КК України,
засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину за наступних обставин.
06 жовтня 2014 року близько 18.00 год. у кімнаті № 1 будинку АДРЕСА_2 , між засудженим та ОСОБА_8 , 1939 року народження, під час спільного розпивання спиртних напоїв виникла сварка. У ході цієї сварки ОСОБА_5 умисно з метою позбавлення життя на ґрунті особистої неприязні, що виникла раптово, завдав потерпілому металевою частиною взятої на місці події сокири одного удару по голові. Продовжуючи свої злочинні дії, засуджений узяв у домоволодінні ОСОБА_8 ще одну сокиру та наніс нею потерпілому не менше 5 ударів по шиї та обличчю. У результаті дій ОСОБА_5 ОСОБА_8 було заподіяно тяжке тілесне ушкодження у виді відкритої черепно-мозкової травми з переламом кісток склепіння черепа, субдуральним крововиливом і забоєм головного мозку, від якого він помер на місці події.
За змістом касаційної скарги засуджений ОСОБА_5 порушує питання про зміну вироку та пом`якшення призначеного покарання шляхом застосування ст. 69 КК України. Аргументуючи свою вимогу, зазначає, що суди при обранні заходу примусу безпідставно не зважили на ті обставини, що він уперше притягується до кримінальної відповідальності, є інвалідом, позитивно характеризується за місцем проживання, на диспансерних наркологічному і психіатричному обліках не перебуває. Крім цього, скаржник вважає необґрунтованим урахування судами як обставини, що обтяжує покарання, вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння, оскільки такий його стан не підтверджено медичними документами. Суд апеляційної інстанції, на думку засудженого, не здійснив належної перевірки наведених у його апеляційній скарзі доводів щодо суворості обраного заходу примусу і не дав на них вичерпних відповідей.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та захисника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, котрий просив залишити подану скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 115 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Що стосується доводів засудженого про порушення загальних засад призначення покарання, то суд касаційної інстанції вважає їх безпідставними.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягнення справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.
Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Застосований захід примусу повинен найбільше сприяти досягненню передбаченої ч. 2 ст. 50 КК мети покарання виправлення засуджених та попередження нових злочинів.
Норми статі 65 КК наділяють суд правом вибору у визначених законом межах однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності у виді заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує прийняття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.
Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено санкцією відповідної статті Особливої частини Кримінального кодексу України, визначаються ст. 69 вказаного Кодексу.
У цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання керувався саме вказаними нормами матеріального права і дав належну оцінку всім обставинам, які мають правове значення при обранні заходу примусу.
Зокрема, суд урахував ступінь тяжкості, конкретні обставини вчиненого злочину, особу ОСОБА_5 , який у силу ст. 89 КК України не має судимості, за місцем проживання характеризується посередньо, на диспансерних наркологічному і психіатричному обліках не перебуває.
Обставин, що пом`якшують покарання, у справі не встановлено, а як обставини, що обтяжують покарання, взято до уваги вчинення злочину щодо особи похилого віку та у стані алкогольного сп`яніння.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_5 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 115 КК України, однак наближене до мінімального.
Наведене у касаційній скарзі засудженого посилання на вчинення ним злочину вперше не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження. Відповідно до вказаних матеріалів ОСОБА_5 , хоча і не має судимості у силу ст. 89 КК України, однак фактично у минулому тричі притягувався до кримінальної відповідальності за умисні злочини та відбував покарання у місцях позбавлення волі. Ці дані судом враховувались при призначенні покарання як такі, що характеризують особу.
Не можуть вважатися обґрунтованими і твердження засудженого про недоведеність вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Кримінальний і кримінальний процесуальний закон не містять імперативних вимог щодо підтвердження названої обставини лише такими засобами доказування, як медичні документи. Натомість, зазначений стан особи може доводитися у кримінальному провадженні й іншими доказами, що відповідають передбаченим ст. ст. 85, 86, 94 КПК України критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності для відповідного висновку поза розумним сумнівом.
Перебування засудженого на момент вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння встановлено судом за даними досліджених у судовому засіданні протоколу слідчого експерименту з ОСОБА_5 , проведеного за участю захисника, й акту судово-психіатричної експертизи від 04 листопада 2014 року № 555, в яких зафіксовані власні пояснення засудженого про вживання ним спиртних напоїв безпосередньо перед подією, а також інших доказів, зміст яких докладно наведений у вироку.
У результаті вчиненого ОСОБА_5 умисного особливо тяжкого злочину завдано непоправних наслідків у виді смерті людини, життя якої згідно зі ст. 3 Конституції України визнається однією з найвищих соціальних цінностей.
З огляду на зазначені факти суд касаційної інстанції не вбачає підстав для пом`якшення обраного засудженому заходу примусу.
Призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів та не сприймається явно несправедливим унаслідок суворості. Відповідне рішення суду є вмотивованим та не викликає сумнівів у своїй правильності.

Застосований захід примусу внесе корективи у соціально?психологічні властивості засудженого, нейтралізує негативні настанови, змусить додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.
Апеляційний суд, перевіряючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами, і тому числі, засудженого і його захисника та залишаючи вирок без зміни, обґрунтування прийнятого рішення виклав в ухвалі, що відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Посилання засудженого на неналежну перевірку судом другої ланки доводів апеляційних скарг захисту щодо суворості призначеного покарання є неприйнятними, оскільки апеляційних вимог про пом`якшення заходу примусу засуджений і захисник не висловлювали, а порушували питання про скасування вироку і закриття кримінального провадження.
У контексті наведених обставин не можна визнати переконливими та достатніми доводи, викладені у касаційній скарзі засудженого, про необхідність зміни судових рішень на зазначених у ній підставах.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування вироку та ухвали, у справі не встановлено.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

п о с т а н о в и в:
Вирок Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 грудня 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3