АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 548/148/16-к Номер провадження 11-кп/786/534/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України Т.З.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
представника потерпілих ОСОБА_7
потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9
захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11
обвинуваченого ОСОБА_12
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві кримінальне провадження №0000340, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 05 серпня 2014 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_12 , його захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 10 березня 2017 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вовчик Лубенського району Полтавської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, пенсіонера, інваліда 2-ї групи, одруженого, жителя АДРЕСА_1 , не судимого, -

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та засуджено до покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Стягнуто з ОСОБА_12 на користь держави 12 446 грн. 40 коп.в рахунок відшкодування вартості проведених по справі експертиз.
Цивільний позов ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_8 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_8 по 2255 грн. 60 коп.у відшкодування матеріальної шкоди кожному з цих потерпілих, а всього 6 767 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 80 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_14 80 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_8 80 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду,обвинувачений ОСОБА_12 04.08.2014 року близько 20 год. 50 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи власним транспортним засобом автомобілем марки «ВАЗ 2114», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , перевозив на пасажирському передньому сидінні цього транспортного засобу пасажира потерпілого ОСОБА_13

Рухаючись по 220 км. автодороги Київ Харків-Довжанський, поблизу с. Іванці Хорольського району Полтавської області, обвинувачений ОСОБА_12 перед з`їдом зі смуги, яка попереду була закрита та не призначена для руху, тобто поворотом праворуч, в порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, згідно яких під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, знехтував вимогами дорожніх знаків «Напрямок повороту праворуч» та «Об`їзд перешкоди з правого боку», які стояли попереду смуги на якій рухався автомобіль обвинуваченого, не впорався з керуванням та виїхав на закриту смугу для руху, рухаючись по якій в подальшому не впорався з керуванням, допустив занос та перекидання автомобіля, в результаті чого пасажир керованого обвинуваченим автомобіля потерпілий ОСОБА_15 отримав тяжкі тілесні ушкодження та помер на місці пригоди.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_12 на підставі ч.2 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник посилається на те, що перебування ОСОБА_12 у стані алкогольного сп`яніння, як обставина, яка обтяжує покарання, яку суд вказав у вироку є незаконною та ґрунтується на припущеннях, та спростовується показаннями допитаних у судовому засіданні лікарів.

При досудовому розслідуванні було проведено слідчий експеримент в ході якого отримані додаткові вихідні дані та на підставі яких проведено судову автотехнічну експертизу.

Під час досудового розслідування не встановлено ряд обставин про які повідомляв ОСОБА_12 , а саме підрядну організацію, яка на час ДТП проводила на ділянці дороги ремонтні роботи, свідків ДТП, що на думку захисника, слідчі дії носили формальний характер.

Вказує, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_12 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки взагалі не містить формулювання обвинувачення відповідно до положень закону.

Зміст обвинувального акту від 29.01.2016 дає підстави стверджувати, що ОСОБА_12 має лише статус підозрюваного.

В ході розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_12 суд зобов`язував потерпілих надати договір страхування життя ОСОБА_15 та документи, які підтверджують проведені виплати, при цьому потерпіла ОСОБА_14 підтвердила інформацію про отримання таких виплат.

Апеляційна скарга захисника ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_12 аналогічні за змістом одна одній, в якій апелянти просять вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 визнати невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та виправдати в силу п.3 ч.1 ст. 373 КПК України. Цивільний позов потерпілих про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишити без розгляду, а судові витрати по проведенню експертиз віднести в рахунок держави.

Зазначає, що неконкретність та суперечливість обвинувачення перешкодила реалізації права обвинуваченого знати у вчиненні якого злочину обвинувачується ОСОБА_12 , а розгляд справи без формулювання обвинувачення був неможливим, зважаючи на таке порушення.

Вважає, що стороною обвинувачення належним чином не спростовані, а судом залишено поза увагою показання обвинуваченого в частині перебування під час ДТП обвинуваченого ОСОБА_12 у стані крайньої необхідності з метою уникнення наїзду на пішохода, який першим порушив правила дорожнього руху.

Посилається на недопустимість доказів, зокрема протоколу огляду автомобіля та інші докази отримані на підставі незаконно вилученого автомобіля, оскільки огляд автомобіля ВАЗ 2114 проведено до проведення огляду місця події, а слідчий провівши огляд та вилучення автомобіля не звертався з клопотання до слідчого судді про проведення обшуку, як того вимагають положення ст. 233 КПК України.

Не доведено перебування обвинуваченого ОСОБА_12 у стані алкогольного сп`яніння зважаючи на відсутність висновку щодо результатів медичного огляду, як відсутність самої пропозиції працівників міліції пройти відповідний тест. Крім цього, показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 підтверджується перебування ОСОБА_12 у тверезому стані.

Судом першої інстанції не було залучено до провадження страхову компанію та не надано оцінки факту отримання потерпілими страхового відшкодування у звязку з страхуванням загиблого.

При визначені розміру спричиненої моральної шкоди суд не врахував сімейний та майновий стан обвинуваченого та те, що ОСОБА_19 є інвалідом ІІ групи та пенсіонером.

Заслухавши доповідача, вислухавши обвинуваченого ОСОБА_12 , його захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які підтримали свої апеляційні скарги з мотивів у них наведених, представника потерпілих ОСОБА_7 та потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які просили вирок суду залишити без змін, прокурора, який вказував про законність та обґрунтованість вироку суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Суд правильно встановив фактичні обставини провадження та зробив обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_12 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні даного злочину за встановлених у вироку обставин відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтуються на зібраних по даному кримінальному провадженню та всебічно, повно та об`єктивно досліджених доказах, які детально наведені у вироку суду.

Відповідно до даних протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 05 серпня 2014 року, план-схеми до нього та фототаблиці, в ході якого встановлено та зафіксовано, що по 220 км автодороги Київ-Харків-Довжанський мала місце дорожньо-транспортна пригода з участю автомобіля «ВАЗ 2114» д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходився на даху на лівому по напрямку огляду узбіччі на відстані 1,1 м від переднього правого колеса до краю проїзної частини та 0,7 м від заднього правого колеса до краю проїзної частини, наявні сліди бокового ковзання та осип дробових частин по них, сліди гальмування відсутні, зафіксовано напрям руху транспортного засобу по слідах бокового ковзання, уламки транспортного засобу.

Поряд з цим, заяв та зауважень щодо проведення самого огляду та до складаня протоколу огляду та схеми від осіб не надходило.

Відповідно до протоколу огляду транспортного засобу від 05.08.2014 року та фототаблицею до нього, на автомобілі «ВАЗ 2114», д.н.з. НОМЕР_1 , зафіксовано зовнішні пошкодження на даху автомобіля, задньому правому крилі, задній та передній правих дверцятах, передньому правому крилі, лівій передній та задній дверцятах, крилах, задньому правому колісному диску.

Перебування ОСОБА_12 за кермом транспортного засобу «ВАЗ 2114» на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди ніким із учасників судового провадження та самим обвинуваченим в апеляційній скарзі не заперечується та стверджується даними висновку експерта №2/1026/1027 від 14.01.2015 про те, що під час ДТП громадянин ОСОБА_12 знаходився за кермом автомобіля «ВАЗ 2114», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Факт виїзду автомобіля «ВАЗ 2114», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 за межі проїзної частини дороги, тобто на закриту смугу руху, де в подальшому сталося перекидання автомобіля, внаслідок чого пасажир автомобіля ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження, небезпечні для життя у момент спричинення та такі, що спричинили його смерть, ніким із учасників провадження не оспорюється.

Як вбачається з висновку №322 судової автотехнічної експертизи, яку проводив судовий експерт ОСОБА_20 (т.2 а.с.167-171), технічна можливість уникнути перекидання автомобіля «ВАЗ 2114», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з боку водія визначалася виконанням ним вимог п.12.1 Правил дорожнього руху, для чого у нього не було перешкод технічного характеру. В умовах місця пригоди дії ОСОБА_12 не відповідали вказаним вимогам Правил і з технічної точки зору знаходилися в причинному звязку з виникненням даної ДТП.

Крім цього, відповідно до висновків додаткової комплексної судово-трасологічної та автотехнічної експертизи №1417/1418 причиною та механізмом деформацій закраїни диску правого заднього колеса автомобіля «ВАЗ 2114», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в ході дорожньо-транспортної пригоди 04.08.2014 року були ударні навантаження від контактування з предметом або площиною, крайка яких має обмежену не гостру поверхню, пошкодження правого заднього колеса у вигляді вгину металевого диску виникли під час перекидання автомобіля. Зазначена деформація диску колеса не могла виникнути при з`їзді автомобіля із стандартного асфальтобетонного покриття (вищої площини дорожнього покриття) на ділянку проведення ремонтних робіт з фрезованою виїмкою 7-10 см асфальтового покриття (нижчу площину дорожнього покриття). До початку сліду бокового ковзання дугоподібної форми автомобіль як мінімум 76,5 м переміщався в стані або кочення або під дією тягової сили за наявністю тягової сили у всіх чотирьох колесах, що за величиною більше 70-ти м, з моменту початку перекидання (моменту початку дугоподібного сліду) до кінцевого положення автомобіль зробив близько 1,5 оберти навколо своєї подовжньої вісі. На вказаній ділянці дороги з моменту виїзду за межі проїзної частини і до моменту перекидання обвинувачений ОСОБА_12 мав можливість здійснювати контроль за його управлінням та рухом та повинен був керуватися вимогами п. 12.1 ПДР, натомість дії водія ОСОБА_12 не відповідали вказаним вимогам ПДР.

З наведених обставин у їх сукупності вбачається, що в ситуації, яка виникла на дорозі за участю автомобіля під керуванням ОСОБА_12 , обвинувачений до моменту перекидання автомобіля мав можливість уникнути такого шляхом здійснення належного контролю за його управліннеям та рухом, зупинивши свій автомобіль. Однак, ОСОБА_12 цього не зробив.

При цьому, доводи апеляційних скарг захисників та самого ОСОБА_12 про те, що дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті об`їзду пішохода, який першим порушив правила дорожнього руху та переходив дорогу, не ґрунтуються на встановлених судом обставинах та правильно оцінені судом, на думку колегії суддів, як намагання обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності шляхом виправдання своїх дій, які призвели до перекидання автомобіля та смерті людини.

Твердження обвинуваченого про об`їзд пішохода, який переходив дорогу є надуманими та не відповідають дійсності з огляду на те, що ОСОБА_12 про версію з пішоходом не повідомляв ані працівникам швидкої допомоги, які прибули на місце скоєння ДТП та надавали йому першу медичну допомогу, ані лікарю травматологу під час перебування в приймальному відділенні Лубенської ЦРЛ.

Допитані в ході судового розгляду свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_21 також вказали, що при першій зустрічі з обвинуваченим він пояснював, що керував автомобілем не заперечуючи перебування в стані алкогольного сп`яніння,але причини виникнення дорожньо-транспортної пригоди, пояснити не зміг, про появу на дорозі пішохода не повідомляв.

Безпідставним є твердження сторони захисту про те, що перебування обвинуваченого ОСОБА_12 на час скоєння ДТП у стані алкогольного сп`яніння, є лише припущенням суду.

Колегія суддів такі доводи до уваги не приймає, оскільки вони суперечать доказам, наявним в матеріалах провадження.

Так, свідок ОСОБА_22 , який на автомобілі швидкої медичної допомоги прибув на місце ДТП для надання невідкладної медичної допомоги учасникам події стверджував про перебування ОСОБА_12 у стані алкогольного сп`яніння, оскількивід нього з ротової порожнини було чути запах алкоголю, що підтверджується копією «Карти виїзду швидкої медичної допомоги №19520 від 04.08.2014 року з відповідним записом про те, що у ОСОБА_12 наявне алкогольне сп`яніння середнього ступеню тяжкості, відчувається запах алкоголю, від тесту на вміст алкоголю відмовився /т. 2, а.с. 151,152/

Свідок ОСОБА_23 стан сп`яніння обвинуваченого ОСОБА_12 зафіксував у медичних документах, на підставі проведеного клінічного дослідження, крім того факт вживання алкоголю не заперечував і сам обвинувачений ОСОБА_12 під час свого обстеження на стан сп`яніння лікарем травматологом, пояснивши, що випив 150 гр. горілки.

Свідок ОСОБА_21 та потерпілий ОСОБА_13 вказали, що були вдома в обвинуваченого близько 23 години, останній перебував в стані алкогольного сп`яніння, і це було видно по його поведінці та запаху алкоголю з порожнини рота.

Колегія суддів не вбачає жодних підстав для сумніву у об`єктивності зазначених свідчень.

Слід також зазначити про те, що ОСОБА_12 проходив медичний огляд з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції аж через 11 годин після дорожньо-транспортної пригоди, за результатами чого складено висновок, відповідно до якого в обвинуваченого ОСОБА_12 ознак сп`яніння не виявлено, який не підтверджує той факт, що обвинувачений не перебував у стані алкогольного сп`яніння на момент скоєння ДТП, оскільки клінічно він був обстежений на предмет вживання алкоголю лікарем травматологом з фіксіцією такого стану у медичній документації незадовго після вчинення ДТП.

Проаналізувавши наведені докази, в їх сукупності, колегія суддів вважає, що вказані докази в своїй сукупності беззаперечно вказують на перебування ОСОБА_12 у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

Твердження учасників судового розгляду у своїх апеляційних скаргах про те, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_12 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки взагалі не містить формулювання обвинувачення відповідно до положень законуне ґрунтуються на вимогах закону.

Як вбачається з матеріалів провадження, під час проведення підготовчого судового засідання до суду не надходило жодних клопотань про повернення обвинувачльного акту прокурору, з підстав його невідповідності ст. 291 КПК України.

Таким чином немає підстав вважати, що обвинувачення ОСОБА_12 було пред`явлено з порушенням вимог КПК України, і ця особа не має статусу обвинуваченого.

Як вбачається з матеріалів провадження та вироку судом в повному обсязі досліджені зібрані докази, які належним чином проаналізовані та оцінені.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які можуть бути підставою для скасування вироку суду, апеляційний суд не вбачає, у зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

При призначенні покарання суд в повній мірі урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, якими суд визнав притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності вперше, позитивну характеристику за місцем проживання та вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння відповідно, наслідки, що настали, ставлення обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який по місцю проживання характеризується позитивно, одружений, в даний час неповнолітніх дітей на утриманні не має, його стан здоров`я обвинуваченого, який є пенсіонером, інвалідом 2 групи та на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, позицію потерпілих, які наполягали на призначенні обвинуваченому покарання в межах санкції статті.

Оцінивши в сукупності всі обставини провадження колегія суддів приходить до висновку, що покарання призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_12 за своїм видом та розміром, є справедливим, достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень, і відсутні підстави вважати його суворим за доводами апеляційних скарг обвинуваченого та його захисників.

Колегія суддів вважає, що вирок в частині вирішення цивільного позову судом першої інстанції постановлений з дотриманням чинного законодавства.

Відповідно до ст.56 КПК України потерпілі мають право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Згідно ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Перевіряючи апеляційні скарги в частині вирішення цивільного позову, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає обґрунтованим рішення суду першої інстанції щодо часткового задоволення цивільного позову, розмір стягнення на відшкодування моральної шкоди вважає таким, що відповідає ступеню моральних страждань потерпілих.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду відповідає вимогам закону, у зв`язку із чим залишає даний вирок без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого, та представника потерпілих - без задоволення.

Враховуючи положення ч.5 ст.72 КК України про те, що застосування правил зарахування судом строку попереднього увязнення після набрання чинності Законом України від 26 листопада 2015 року «Про внесення зміни до КК України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього увязнення у строк покарання» є імперативною вимогою закону та не потребує звернення з відповідним клопотанням, колегія суддів вважає за необхідне зарахувати обвинуваченому в строк покарання строк попереднього увязнення з розрахунку один день попереднього увязнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_12 , його захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 10 березня 2015 року щодо ОСОБА_12 без змін.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_12 в строк покарання строк попереднього увязнення з 10.03.2017 по 20.06.2017 з розрахунку один день попереднього увязнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала суду набирає чинності з моменту оголошення та може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня її оголошення до касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3
ОСОБА_4