"31" березня 2017 р. Справа № 363/1888/16-к
УХВАЛА
Іменем України
31 березня 2017 року Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого-судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , представників потерпілого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , захисників-адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Вишгороді обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001709 щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 365 КК України,

встановив:
прокурор висловився щодо призначення судового розгляду, підстав для повернення обвинувального акту не вбачав.

Захисник ОСОБА_6 клопотала про повернення обвинувального акту, який вимогам КПК України не відповідає, містить неконкретне обвинувачення, яке є незрозумілим і по суті є лише підозрою, повідомлення про яку мало місце ще в листопаді 2014 року. З того часу, не дивлячись на неодноразове повернення обвинувального акту судом, систематичні недоліки 4-х обвинувальних актів встановлені судами залишилися не усунутими, вказаний обвинувальний акт належних виправлень порівняно з попередніми не зазнав. При цьому з того часу будь-яких процесуальних дій взагалі не проведено, розслідування не здійснюється, строки якого в спосіб передбачений законом не продовжувалися і сплили. Суб`єктивну та об`єктивну сторони інкримінованого злочину обвинувальний акт не містить, які є невизначеними. Які саме злочинні накази, ким і в який спосіб видані, в чому полягає їх незаконність та обізнаність про таке Шматька в обвинувальному акті є не визначеним. Не містить обвинувальний акт і розмежування дій обвинувачених та інших осіб, що згадуються в ньому, які безпосередньо причетні до злочину, проте, не маючих процесуального статусу, що свідчить про неконкретність обвинувачення і позбавляє визначити законні межі судового розгляду згідно ст.ст. 337, 370 КПК України. До того ж не дано в обвинувальному акті й правової оцінки постановам слідчих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , про застосування заходів безпеки та їх продовження, які припинено одразу ж після написання відповідної заяви про це потерпілим. З огляду на приюдиційне значення всіх попередніх судових рішень про повернення обвинувального акту, недоліки якого залишилися не змінними, наполягала на поверненні обвинувального акту.

Захисник ОСОБА_7 та обвинуваченні клопотання підтримали в повному обсязі.

Представники потерпілого поклалися на розсуд суду.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов до такого.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Так, згідно ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт серед іншого повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Разом з тим згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають:

подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року звернув увагу на вказівку у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції щодо необхідності приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (п. 79 рішення у справі «Камасінскі проти Австрії» від 19 грудня 1989 року).

Також, Європейський суд з прав людини вказує про необхідність аналізувати положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (п. 52 рішення у справі «Гіелісьє та Сассі проти Франції» від 25 березня 1999 року; п. 58 рішення у справі «Матточіа проти Італії» від 25 липня 2000 року; п. 34 рішення у справі «І.Н. та інші проти Австрії» від 20 квітня 2006 року).

Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

Так, суд зазначає, що в змісті обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 сформульовано також і обвинувачення щодо інших осіб екс-міністра МВС ОСОБА_12 та колишнього начальника ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_13 у вчиненні інших злочинних діянь. При цьому ці діяння кримінально-правової кваліфікації не отримали, а ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , з огляду на викладені фактичні обставини в обвинувальному акті, всупереч вимог ст. 62 Конституції України та ст. 337 КПК України фактично мають захищатися не тільки від висунутого їм обвинувачення, а також і від обвинувачення, яке стосується інших осіб.

При цьому з кримінально-процесуальної та кримінально-правової точки зору інкриміновані обвинуваченим діяння з діянням вказаних вище осіб, крім посилання на саме тільки виконання злочинного наказу, не пов`язуються.

Згідно вимог чинного КК України злочин може бути вчинений або одноособово, або у співучасті, форми і види якої визначено Розділом VI КК України. Співучастю у злочині згідно ст. 26 КК України є умисна спільна участь декількох суб`єктів злочину у вчиненні умисного злочину.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 27 КК України співучасниками злочину, поряд із виконавцем, є організатор, підбурювач та пособник.

Виконавцем (співвиконавцем) є особа, яка у співучасті з іншими суб`єктами злочину безпосередньо чи шляхом використання інших осіб, що відповідно до закону не підлягають кримінальній відповідальності за скоєне, вчинила злочин, передбачений цим Кодексом.

Організатором є особа, яка організувала вчинення злочину (злочинів) або керувала його (їх) підготовкою чи вчиненням. Організатором також є особа, яка утворила організовану групу чи злочинну організацію або керувала нею, або особа, яка забезпечувала фінансування чи організовувала приховування злочинної діяльності організованої групи або злочинної організації.

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 28 КК України злочин визнається таким, що вчинений групою осіб, якщо у ньому брали участь декілька (два або більше) виконавців без попередньої змови між собою.

Злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.

Частинами 3 і 4 цієї статті передбачено й більш складні форми організованої співучасті (організованої групи чи злочинної організації).

З обвинувального акту не можна дійти висновку, чи вчинено злочини ОСОБА_8 та ОСОБА_9 спільно між собою та спільно з іншими особами, групою осіб чи за попередньою змовою групою осіб, або в іншій більш складній формі співучасті.

При цьому, чи були обізнані ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про злочинні дії ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , про які йдеться в обвинуваченні, чи охоплювалися всі ці дії їхнім спільним умислом в той чи іншій формі співучасті в обвинуваченні не викладено, не викладено в обвинуваченні й того, що така співучасть була відсутня. Водночас в обвинуваченні стверджується, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 усвідомлювали злочинність наказу.

Саме тільки посилання на існування «злочинних наказів» про конкретність і визначеність обвинувачення свідчити не може та від необхідності встановлення й викладення в обвинувальному акті всіх обставин вчинення злочину з точки зору викладених вище вимог Закону не звільняє.

В контексті викладено слід зазначити, що згідно ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

За таких обставин обвинувачення в обвинувальному акті сформулювано без дотримання вимог ст. 337 КПК України.

Інкриміновані обвинуваченим дії зводяться лише до того, що вони в тому чи іншому випадку, виконуючи злочинні накази, організували силами підлеглих працівників ту чи іншу злочинну дію, яка складає об`єктивну сторону інкримінованих їм злочинів.

Вказане твердження є неконкретним і невизначеним, не містить обов`язкових для доказування об`єктивної сторони злочину обставин. Зокрема, не визначено в чому полягали такі організаційні дії, коли де, в який спосіб та за яких обставин, яким саме конкретним підлеглим особам та які саме вказівки, накази тощо, в якій формі давалися, наказувалися або інше. Хто саме за таких обставин є організатором, а хто виконавцем злочину.

Щодо твердження в обвинувальному акті про виконання злочинних наказів й усвідомлення цього, то суд зазначає, що за такого викладу обставин, вказане є невизначеним і неконкретним.

Так, поняття злочину дано в ст. 11 КК України, яким є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Тобто злочином є лише те діяння, яке щонайменше має певну кримінально-правову кваліфікацію. Хоча твердження в обвинувальному акті про те, що певний наказ є злочинним, а тому і є злочином, викладено за відсутності кримінально-правової кваліфікації саме цього діяння, без встановлення всіх обставин його вчинення та доведеності вини у його вчиненні в передбаченому законом порядку.

Згідно ст. 62 Конституції України діє презумпція невинуватості, тобто особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Крім того, які саме накази маються на увазі, ким і коли вони видані, які їх реквізити, дата, час, номер, спосіб оформлення, доведення до відома підлеглих тощо, які вони конкретно містять цитати тощо в обвинувальному акті не викладено. За змістом обвинувачення незаконні, злочині накази надавалися ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Не дано в обвинувальному акті й правої оцінки постанові слідчого ОСОБА_10 про застосування заходів безпеки ОСОБА_14 , що стало підґрунтям для звинувачення в незаконному позбавленні волі останнього. Скільки таких постанов мало місце, чи продовжувався такий захід безпеки слідчим, якими без винятку слідчими приймалися такі постанови, чи були такі постанови законними або незаконними, коли і на підставі чого вони втратили чинність, коли, ким і яким чином встановлено їхню незаконність, якщо така мала місце, в обвинувальному акті не встановлено.

У той же час в обвинувальному акті зазначено тільки про те, що законною така постанова була лише на думку слідчого ОСОБА_10 .

За відсутності кваліфікації дій обох обвинувачених групою осіб згідно ч. 2 ст. 146 КК України й відсутності тверджень, що злочинне діяння вчинено спільно, в обвинуваченні водночас одноосібні в такому випадку дії кожного з них не розмежовуються.

При цьому в обвинувальному акті викладено обставини, які містять в собі істотні суперечності та взаємовиключні висновки, які за своїм змістом вказаним вимогам КПК України не відповідають. Зокрема, обвинуваченим інкримінується, що вони діяли з прямим умислом, який згідно ст. 24 КК України характеризується, тим що особа передбачає і бажає настання суспільно небезпечних наслідків. Не дивлячись на це, в обвинуваченні одночасно стверджується про необережне ставлення до незаконного позбавлення волі потерпілого, що вимогам Закону не відповідає.

Посилання в обвинувальному акті про заподіяння злочином істотної шкоди правам людини і громадянина, яке полягає у настанні суспільно небезпечних наслідків нематеріального характеру, не має під собою критеріїв оцінки істотності такої шкоди, не визначено в чому полягає їхня суспільна небезпечність та істотність, і, що саме собою становить вжите поняття нематеріальна шкода, яке є невизначеним і може тлумачитися розширено. Яку конкретно нематеріальну шкоду заподіяно потерпілому та в чому її істотність в обвинувальному акті не визначено.

В цьому зв`язку слід зазначити, що в обвинувальному акті при кваліфікації за ч. 1 ст. 365 КК України не враховано положення ст. 5 КК України, якою передбачено зворотну дію в часі закону, який скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність особи чи іншим чином поліпшує становище особи, з огляду на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у сфері державної антикорупційної політики у зв`язку з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України» від 13 травня 2014 року № 1261-VII, за змістом якого запроваджено визначення заподіяння істотної шкоди для настання кримінальної відповідальності за вказаним злочином лише у матеріальному вимірі.

Отже, формулюючи обвинувачення в вищезгаданій частині, орган досудового слідства вдався до припущень щодо вчинення об`єктивної і суб`єктивної сторони злочину й всі необхідні для доказування обставини не виклав.

Зазначене в свою чергу унеможливлює дотримання судом вимог ст. 348 КПК України щодо роз`яснення суті обвинувачення в ході судового розгляду.

Ці та інші недоліки обвинувального акту зазначені в постановах цього ж суду від 31.03.2015 року, 6.08.2015 року, 14.01.2016 року, 27.09.2016 року та ухвалах Апеляційного суду Київської області від 25.05.2015 року, 17.09.2015 року, 6.04.2016 року, які при складані обвинувального акту від 10.02.2017 року залишилися не усунутими.

Слушними є також твердження захисту і про приюдиційне значення вказаних судових рішень, які набрали законної сили і є обов`язковими для виконання та врахування при розгляді цієї справи.

З цього суд зважає і на те, як Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що "одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata принципу остаточного характеру судового рішення. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення лише через те, що вона переслідує мету домогтися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру" (рішення у справі "Пономарьов проти України", заява № 3236/03, п.40; див. також рішення у справі "Рябих проти Росії", заява № 52854/99, п.52).

Принцип правової визначеності вимагає, що при розгляді будь-яких справ суди не повинні ставити під сумнів законність ухвалених судових рішень, які набрали законної сили.

З цих підстав обвинувальний акт до судового розгляду призначений бути не може, який вимогам КПК України не відповідає і підлягає поверненню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 314-317, 372 КПК України,

ухвалив:

обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001709 щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 365 КК України повернути прокурору другого відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Генеральної прокуратури України.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області протягом 7 днів з дня її оголошення шляхом подання апеляції через Вишгородський районний суд.

Суддя