Дата документу Справа № 320/4739/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/620/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст.122 ч.1 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 квітня 2017 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 грудня 2016 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мелітополя Запорізької області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винним і засуджено за те, що він 31.03.2016 року приблизно о 16 годині 10 хвилин, знаходячись на Північному переїзді в місті Мелітополі Запорізької області, діючи з мотивів помсти, маючи умисел на заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, наявним в нього при собі балонним гайковим ключем, умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, наніс один удар в обличчя ОСОБА_7 , заподіявши йому, тим самим, тілесні ушкодження середньої тяжкості у виді закритої черепно-мозкової травми, яка виразилась струсом головного мозку, лінійним переламом суглобового відростку нижньої щелепи, зі зміщенням уламків, лінійним переламом тіла нижньої щелепи праворуч через альвеолу 1 зуба праворуч на нижній щелепі без зміщення уламків.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.1 ст.122 КК, як спричинення умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Йому призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч. 1 ст.76 КК.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 на відшкодування матеріальної шкоди 5345 грн. та 15 000 грн. - моральної шкоди. Вирішено також питання про речові докази.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 , не погоджуючись із ухваленим щодо ОСОБА_9 рішенням суду через невідповідність призначеного покарання обставинам справи і особі обвинуваченого, просив вирок суду в цій частині скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити більш суворе покарання. Крім того, потерпілий вимагав задовольнити його цивільний позов повністю, стягнувши з обвинуваченого на свою користь 150 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Захисник ОСОБА_8 вважала, що в діях її підзахисного відсутній склад злочину, судом невірно визначено розмір спричиненої шкоди, а тому вона просила вирок суду скасувати, а провадження у справі закрити.

Заслухавши доповідь судді, потерпілого, який підтримав свою апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні, а також заперечив проти скарги захисника; обвинуваченого та захисника, які підтримали скаргу захисника та заперечили проти скарги потерпілого; з`ясувавши думку прокурора, яка просила частково задовольнити апеляційну скаргу потерпілого збільшивши розмір моральної шкоди до 50 000 грн., в решті апеляційної скарги потерпілого та в задоволенні апеляційної скарги захисника відмовити повністю; перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги потерпілого та захисника підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

З наведеними запереченнями апелянтів можна погодитись лише частково з огляду на таке.

Так, під час апеляційного розгляду ОСОБА_9 не заперечував, що між ним і потерпілим 31.03.2016 року близько 16.10 год. виник конфлікт, який переріс в бійку, в ході якої він міг нанести ОСОБА_7 тілесні ушкодження. При цьому ОСОБА_9 наполягав, що він лише захищався від нападу потерпілого. Такої ж правової позиції обвинувачений дотримувався і під час судового розгляду.

Проте суд на підставі належних і допустимих доказів, досліджених під час судового засідання, обґрунтовано дійшов іншого висновку, відповідно до якого саме ОСОБА_9 , діючи з мотивів помсти, маючи умисел на заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, побив потерпілого.

Свої висновки суд обґрунтував показами свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які будучи безпосередніми очевидцями зазначених подій у судовому засіданні пояснили, що вони 31.03.2016 року приблизно о 16.00 годині йшли в районі залізничного переїзду. Попереду на відстані близько 50 метрів від них йшов ОСОБА_7 . Його наздогнав і зупинився автомобіль, в якому знаходились ОСОБА_9 зі своїм батьком. Обвинувачений вийшов з автомобілю, тримаючи в руці металевий предмет, яким він вдарив в голову потерпілого, після чого наніс йому ще додатково удари руками та ногами в різні частини тіла. Потерпілий зміг піднятись і відмахнутись від нападника. Свідки підбігли до них і припинили бійку.

Всі допитані свідки зазначили, що ініціатором бійки був саме обвинувачений. З їх показів явно вбачається, що ОСОБА_7 не міг здійснити напад на ОСОБА_9 , оскільки той перебував в автомобілі, на якому навмисно наздогнав потерпілого і за власної ініціативи покинув його. З автомобілю ОСОБА_9 вийшов вже озброєний металевим предметом, який згодом і застосував при нанесенні тілесних ушкоджень потерпілому. Обвинувачений на відміну від потерпілого мав мотив для нанесення тілесних ушкоджень. Адже ОСОБА_9 бажав помститися за образу, яку нібито наніс потерпілий батькові обвинуваченого ОСОБА_13 , за декілька хвилин до побиття. У справі допитано ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які були свідками конфлікту між ОСОБА_13 і ОСОБА_7 . В ході даного конфлікту ОСОБА_13 вдарив ОСОБА_7 по руці металевим предметом, а той в свою чергу вдарив ОСОБА_13 кулаком в обличчя. Після цього ОСОБА_13 поїхав до себе на роботу, де взяв свого сина ОСОБА_9 , з яким згодом наздогнали ОСОБА_7 і обвинувачений побив його.

Наведені обставини, на переконання судової колегії, явно свідчать про відсутність підстав вважати, що ОСОБА_9 захищався від якихось протиправних посягань ОСОБА_7 по відношенню до себе чи своїх близьких. Адже всі його заперечення з цього приводу не знайшли свого підтвердження ні під час судового, ні під час апеляційного розгляду. А тому вимога захисту скасувати вирок суду із закриттям провадження у справі є необґрунтованою і суперечить обставинам справи.

Заперечення захисту про те, що ОСОБА_9 не міг спричинити тілесного ушкодження в праву частину обличчя ОСОБА_7 , тримаючи металевий предмет в своїй лівій руці, не підтверджено жодними доказами. Крім того, при звичайному розташуванні нападника і потерпілого обличчям одне до одного саме така локалізація тілесного ушкодження є найбільш ймовірною. Іншого у справі не встановлено.

Вирішуючи питання про не встановлення судом знаряддя злочину, оскільки під час судового розгляду ряд свідків заявляли, що саме монтировкою, а не гайковим балонним ключем ОСОБА_9 було завдано удари ОСОБА_7 , судова колегія виходить з того, що суд зробив свій висновок, що таким знаряддям був саме балонний ключ. Свій висновок він зробив на підставі як показань свідків, так і на підставі протоколу огляду від 25.07.2016 року (а.п. 107-109).

Апеляційний суд не вправі давати іншої оцінки висновкам районного суду без безпосереднього дослідження доказів, зокрема допиту свідків в цій частині і дослідження зазначеного протоколу. Проте з огляду на положення ч.3 ст.404 КПК апеляційний суд не вправі це робити за власної ініціативи без відповідного клопотання учасників провадження.

Крім того, такий висновок суду жодним чином не позначається на правильності кваліфікації дій ОСОБА_9 і правильності висновків про спричинення ОСОБА_7 саме тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості. Судова колегія також звертає свою увагу, що і монтировка, і гайковий балонний ключ підпадають під ознаки металевого предмету, про який зазначали допитані під час судового розгляду свідки.

Разом з тим, судова колегія погоджується із тим, що суд при визначенні розміру відшкодування шкоди, завданої внаслідок протиправних дій ОСОБА_9 , включив туди й вартість страхового полісу, сплачену потерпілим під час свого лікування. Така оплата не є відшкодуванням завданої злочином прямої дійсної шкоди, а тому 210 грн., які були зайво включені до суми збитку, підлягають виключенню.

Вирішуючи питання про апеляційні вимоги потерпілого про призначення обвинуваченому більш суворого реального покарання апеляційний суд виходить з такого.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КК при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років суд вправі прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Мотивуючи своє рішення про призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі і звільняючи його від відбування призначеного покарання суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який віднесено до злочинів середньої тяжкості, потерпілий наполягав на суворому покаранні, а тому суд призначив найсуворіший його вид з передбачених санкцією статті. Разом з тим, обвинувачений раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання і роботи, на обліках у психіатра і нарколога не перебуває. Тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення ОСОБА_9 можливе без його ізоляції від суспільства в умовах постійного контроль за його поведінкою з боку уповноваженого органу з питань пробації протягом наступних 2 років та покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Отже, підстав вважати покарання незаконним через неправильне застосування кримінального закону колегія суддів не вбачає. Вирок районного суду в цій частині є законним і обґрунтованим.

Разом з тим, суд, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями обвинуваченого, правильно обґрунтувавши необхідність її відшкодування, не в повній мірі прийняв до уваги, що протягом тривалого часу потерпілий зазнавав істотного болю; перелом кісток щелепи постійно ускладнював прийом їжі потерпілим; останній тривалий час лікувався, щоразу витрачаючи лише свої кошти; обвинувачений не приніс свої вибачення, не намагався надати хоч будь-яку допомогу у фінансуванні витрат на лікування; а тому суд, на переконання судової колегії, невірно визначився з розміром відшкодування моральної шкоди, яка підлягає збільшенню. В зв`язку з чим, висновок районного суду в цій частині підлягає зміні.
Керуючись ст. ст. 404, 407, 419 КПК колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , задовольнити частково.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 грудня 2016 року щодо ОСОБА_9 у цій справі в частині розмірів відшкодування завданої матеріальної і моральної шкоди змінити.

Зменшити розмір відшкодування ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 матеріальної шкоди з 5345 грн. на 5135 грн.

Збільшити розмір відшкодування ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 завданої моральної шкоди з 15 000 грн. на 50 000 грн.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3