суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у провадженні № 5-5627км16
Колегією суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 13 грудня 2016 року задоволено касаційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах підозрюваного ОСОБА_2 , і скасовано ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 липня 2016 року про повернення ОСОБА_1 її апеляційної скарги на рішення слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року про обрання ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Проте, з таким рішенням суду касаційної інстанції погодитися не можна. Вважаємо, що воно суперечить вимогам кримінального процесуального закону, висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах, прийнятих у порядку глави 33 КПК, а також принципу правової визначеності.
За змістом ухвали від 20 липня 2016 року, апеляційний суд, керуючись приписами п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК, своє рішення про повернення апеляційної скарги мотивував тим, що захисник подав скаргу після закінчення строку на апеляційне оскарження, а клопотання про його поновлення не заявив.
Згідно з висновками Верховного Суду України, з положень глави 31 КПК випливає, що законодавець установив певні особливості апеляційної перевірки ухвал слідчого судді, які зумовлені, насамперед, характером цього виду судового рішення, необхідністю невідкладної перевірки його законності й обґрунтованості. Особливостями перевірки таких ухвал є: спрощений порядок подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ч. 1 ст. 395 КПК); скорочений строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді протягом 5-ти днів з дня її оголошення; для особи, яка перебуває під вартою, з моменту вручення їй копії судового рішення; для особи, без виклику якої постановлену ухвалу слідчого судді і яка її оскаржує, з дня отримання нею копії судового рішення (частини 2 і 3 ст. 395 КПК); скорочений строк розгляду апеляційної скарги не пізніше як через три дні після її надходження до суду апеляційної інстанції (ч. 2 ст. 422 КПК). Як констатовано у постанові судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України, такі процедури під час досудового слідства можуть бути ініційовані саме особою, щодо якої ухвалено відповідне рішення слідчим суддею.
Натомість з матеріалів цього кримінального провадження не вбачається, що у липні 2016 року процедуру апеляційного оскарження рішення слідчого судді від 30 січня 2015 року було ініційовано саме ОСОБА_2 , який перебуває в міжнародному розшуку. Водночас із наявних у провадженні даних й витребуваних додатково документів видно, що хоча угоду про надання правової допомоги між ОСОБА_2 та адвокатом ОСОБА_1 було укладено 26 січня 2015 року, таку допомогу вона фактично почала здійснювати на досудовому розслідуванні наприкінці листопада 2015 року (підтверджено ордером від 23 листопада 2015 року та повідомленням слідчого Генеральної прокуратури України від 21 грудня 2015 року), тобто набагато пізніше ніж слідчим суддею було обрано в порядку ч. 6 ст. 193 КПК забіжний захід ОСОБА_2 . Крім того, з питань отримання ухвали слідчого судді від 30 січня 2015 року ОСОБА_1 спочатку звернулася до органів досудового розслідування, якими 25 квітня 2016 року було надіслано їй копію відповідного рішення. Лише 20 травня 2016 року захисник звернулася з аналогічною заявою до Печерського районного суду м. Києва, і 03 червня 2016 року отримала копію цього ж рішення, після чого подала на нього апеляційну скаргу, зареєстровану в Апеляційному суді м. Києва 09 червня 2016 року.
Таким чином, з огляду на те, що станом на 30 січня 2015 року адвокат ОСОБА_1 , незважаючи на укладену з нею угоду від 26 січня 2015 року, правову допомогу ОСОБА_2 у кримінальному провадженні не надавала, а про свою участь у здійсненні захисту вказаного підозрюваного заявила органу досудового розслідування у листопаді 2015 року, її не повідомляли і не могли повідомити про розгляд слідчим суддею клопотання щодо обрання запобіжного заходу. До того ж згадане рішення слідчого судді від 30 січня 2015 року щодо ОСОБА_2 . ОСОБА_1 оскаржила майже через півтора роки після його ухвалення, тобто поза межами строку, встановленого кримінальним процесуальним законом для апеляційного оскарження ухвал слідчого судді про застосування запобіжного заходу, і питання про поновлення цього строку не порушувала. Тому апеляційний суд на підставі п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК повернув ОСОБА_1 подану апеляційну скаргу.
Встановлення в законі порядку обчислення, продовження і поновлення строків обумовлюється необхідністю досягнення завдань кримінального провадження й забезпечення законних інтересів та прав суб`єктів кримінального процесу. Звідси й закріплено у ст. 116 КПК законодавчу вимогу щодо обовязковості додержання у кримінальному провадженні процесуальних строків.
Оскільки ОСОБА_1 було допущено до участі у цьому кримінальному провадженні у листопаді 2015 року, і раніше вона не заявляла про здійснення нею повноважень захисника, її не можна вважати учасником провадження, без виклику якого постановлено 30 січня 2015 року ухвалу слідчого судді. Відтак у даному конкретному випадку правила ч. 3 ст. 395 КПК не застосовуються. Отже, суд касаційної інстанції, погоджуючись із доводами ОСОБА_1 про дотримання нею 5-ти денного строку при подачі в червні 2016 року апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді від 30 січня 2015 року, допустив неправильне тлумачення згаданої норми права, що перешкодило ухвалити законне й обґрунтоване рішення.
Також поза увагою суду касаційної інстанції залишилися положення ч. 6 ст. 193 КПК, відповідно до яких ухвали про обрання запобіжного заходу та про застосування обраного запобіжного заходу є різними в юридичному аспекті рішеннями. У силу ст. 309 вказаного Кодексу предметом апеляційного оскарження є ухвала слідчого судді про застосування запобіжного заходу, а не про його обрання. Однак усупереч цієї статті захисником ОСОБА_1 на стадії досудового розслідування в апеляційному порядку було оскаржено рішення слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року про обрання підозрюваному ОСОБА_2 запобіжного заходу. Разом із тим, у матеріалах провадження міститься ще одне рішення Апеляційного суду м. Києва, а саме від 12 лютого 2015 року, яким на підставі ч. 4 ст. 399 КПК відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_3 в інтересах підозрюваного ОСОБА_2 на вищезазначену ухвалу слідчого судді від 30 січня 2015 року, у зв`язку з тим, що вона не підлягає оскарженню в порядку апеляційної процедури. Це рішення апеляційного суду є чинним, наведені у ньому мотиви відмови ґрунтуються на законі, узгоджуються з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в інформаційних листах з додатками (від 09.11.2012 № 1640/4-12; від 21.11.2012 № 10-1717/0/4-12) та офіційно оприлюднених.
Із урахуванням зазначеного, суд касаційної інстанції, задовольнивши 13 грудня 2016 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_1 , істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону та принцип правової визначеності, що є неприпустимим.
Судді: ОСОБА_4 ОСОБА_5