Справа № 192/3164/16-к
Провадження № 1-в/192/1957/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2016 р. Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Солоне в режимі відеоконференції клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Магадан, Російська Федерація, на даний час відбуває покарання в Солонянській виправній колонії № 21, засудженого вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 30 липня 2013 року за ч.2 ст.286 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки; ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року в строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 07 квітня 2013 року по 22 жовтня 2013 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі,

за участю учасників провадження:

прокурора - ОСОБА_4

представника СВК № 21 ОСОБА_5 ,

засудженого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_3 ,

Початок строку:07.04.2013 року

Кінець строку: 22.09.2017 року

В С Т А Н О В И В:

Засуджений ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про його умовно-дострокове звільнення, посилаючись на те, що він у скоєному розкаюється, має одне заохочення та одне стягнення, яке погашене, а також має на утриманні 4-х неповнолітніх дітей, є інвалідом ІІІ групи.

В судовому засіданні засуджений просив клопотання задовольнити та звільнити його умовно-достроково від відбування покарання.

Представник адміністрації Солонянської виправної колонії № 21 та прокурор в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечували, оскільки вважали, що засуджений не довів сумлінною поведінкою та ставленням до праці своє виправлення.

Суд, вислухавши засудженого, представника адміністрації Солонянської виправної колонії № 21, прокурора, дослідивши матеріали справи, вивчивши матеріали особової справи засудженого, вважає, що клопотання не підлягає задоволенню у зв`язку з таким.

Відповідно до ст. 81 КК України до осіб, які відбувають покарання, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, тобто умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому суд ретельно з`ясовує ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засудженого, а також його наміри щодо прилучення до суспільно-корисної праці.

Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, оскільки має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині.

Доцільність умовно-дострокового звільнення визначається тим, що засуджений за певний час перебування у місцях позбавлення волі виправився, змінив поведінку, з огляду на що відсутня необхідність повного відбування призначеного судом строку покарання.

Як встановлено в судовому засіданні, засуджений відбув 1/2 частинустроку покарання, на виробництві в СВК №21 не працевлаштований.

Згідно довідки про заохочення та стягнення (а.с. 9) на даний період часу засуджений має лише одне заохочення, застосоване 25 листопада 2014 року за сумлінне ставлення до праці за підсумками ІІ кварталу 2014 року. Тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання, засудженого таким, що належно ставиться до праці, оскільки наявне у засудженого одне заохочення є недостатнім для оцінки ставлення до праці засудженого, як належне.

Визначаючи ступінь поведінки засудженого за весь період відбування покарання, суд виходить з такого.

Сумлінна поведінка полягає у дотриманні правил внутрішнього розпорядку, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

Згідно наявної в матеріалах справи характеристики (а.с.8) за весь період відбування покарання характеризується посередньо, має стягнення, застосоване до нього начальником установи 18 березня 2016 року, не приймає участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, не приймає участь в роботі самодіяльних організацій, в реалізації програм диференційованого виховного впливу, у зв`язку з чим суд, не може визнати поведінку засудженого сумлінною.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 9 КВК України, засуджений зобов`язаний неухильнододержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених і виконання даного обов`язку є лише одним з критеріїв, зазначених вище, які в своїй сукупності дають підстави вважати, що засуджений довів своє виправлення.

06 листопада 2015 року комісією установи відмовлено у застосуванні умовно-дострокового звільнення засудженому ОСОБА_3 , як особі, що не довела свого виправлення.
Комісією установи від 30 листопада 2016 року засудженому ОСОБА_6 погоджено оцінку ступеню виправлення, як такий, що не довів свого виправлення (а.с.13).
Крім того, судом встановлено, що 16 листопада 2015 року ОСОБА_3 звертався до суду з заявою про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, а ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2015 року, яка була залишена без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2016 року засудженому було відмовлено в задоволенні його зави про умовно-дострокове звільнення.
Частиною 7 ст. 539 КПК України передбачено, що у разі набрання законної сили ухвалою суду про відмову в задоволенні клопотання щодо умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням розгляд повторного клопотання з цього самого питання щодо осіб, засуджених за тяжкі та особливо тяжкі злочини до позбавлення волі на строк не менше п`яти років, може мати місце не раніше як через рік з дня винесення ухвали суду про відмову, а щодо засуджених за інші злочини та неповнолітніх засуджених - не раніше як через шість місяців.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 засуджений до п`яти років позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, яке карається позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого та яке згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину.
Оскільки з часу набрання законної сили ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2015 року, яка набрала законної сили 24 лютого 2016 року не минуло року, а ОСОБА_3 10 листопада 2016 року звернувся до суду з відповідним новим клопотанням про умовно-дострокове звільнення, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні його клопотання.
Із щоденника індивідуальної профілактичної роботи із засудженим вбачається, що засуджений ОСОБА_3 не працював у місцях позбавлення волі з вересня 2013 року до кінця 2014 року, а у 2015 році працював, окрім травня 2015 року.

Суд вважає, що хоча ОСОБА_3 і відбув необхідну частину покарання для застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, проте суд вважає що поведінка засудженого не є такою, що має слугувати прикладом для інших засуджених, а також не свідчить про його виправлення. За весь час відбування покарання в місцях позбавлення волі засуджений ОСОБА_3 заохочувався лише один раз: у липні 2014 року, а в березні 2016 року до нього було застосовано стягнення у вигляді догани, що свідчить про відсутність стійкої позитивної динаміки у його поведінці.

З урахуванням викладеного, а також того, що до закінчення строку покарання ОСОБА_3 залишився значний термін, суд приходить до висновку, що застосування до ОСОБА_3 умовно-дострокового звільнення є передчасним, засуджений не є готовим для самокерованої законослухняної поведінки, не довів свого виправлення, а тому у задоволенні його клопотання необхідно відмовити.

Крім того, суд вважає, що засуджений ОСОБА_3 на даний час не довів сумлінною поведінкою та ставленням до праці свого виправлення.

На підставі наведеного та керуючись ст. 81 КК України, ст.ст. 537, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим з моменту вручення йому її копії.

Головуючий: суддя ОСОБА_1