Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 22 грудня 2016 року матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001996 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2016 року.

Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2016 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 1) вироком Ялтинського міського суду АР Крим від 15 жовтня 2003 року за ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки; 2) вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2006 року за ч. 3 ст. 185 КК України, ст. 71 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки 6 місяців; 3) вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2009 року за ч. 1 ст. 185 КК України на 2 роки обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців; 4) вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2009 року за ч. 2 ст. 190 КК України на 1 рік позбавлення волі, на підставі статей 71, 72 КК України визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців; 5) вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року за ч. 3 ст. 185 КК України на 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,

затверджено угоду про примирення від 02 березня 2016 року у кримінальному провадженні № 0001996 від 20 грудня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та ухвалено вважати останнього винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено узгоджене сторонами угоди про примирення покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до покарання, призначеного ОСОБА_6 за даним вироком частково приєднано не відбуте покарання, призначене вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року і остаточно призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Зараховано ОСОБА_6 в строк відбуття покарання за даним вироком період попереднього ув`язнення з 28 січня 2016 року по 03 березня 2016 року включно, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вироком також вирішено питання процесуальних витрат у провадженні.

За обставин, встановлених судом та детально описаних у вироку ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно.

Так, 18 грудня 2015 року приблизно о 16.30 год., ОСОБА_6 поблизу домоволодіння АДРЕСА_2 , таємно викрав належне ОСОБА_7 майно на загальну суму 425, 30 грн.

Ухвалою судді Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2016 року.

У касаційній скарзі, за її змістом, засуджений ОСОБА_6 просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, оскільки вважає його таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості. Не погоджується з застосуванням положень ст. 71 КК України при визначенні йому остаточного покарання за сукупністю вироків та вказує на необхідність застосування положень ч. 5 ст. 72 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого на підтримання касаційних вимог, думку прокурора, яка вважала, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається зі справи, під час судового розгляду кримінального провадження вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2016 затверджено угоду про примирення між потерпілим ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_6 і останнього визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання, узгоджене її сторонами з урахуванням також вимог ст. 71 КК України.

Не погодившись з призначеним покаранням, засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на вирок та ухвалою судді Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за вказаною апеляційною скаргою. Прийняте рішення обґрунтовано тим, що так як згідно з п. 1 ч. 1 ст. 473 КПК України наслідком затвердження угоди про примирення є: для обвинуваченого обмеження права оскарження вироку згідно з положеннями статей 394 і 424 цього Кодексу та відмова від здійснення прав, передбачених пунктом 1 частини 4 статті 474 цього Кодексу, то вирок щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання, з яким не погодився останній, оскарженню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з наведеними в ухвалі апеляційного суду висновками та вважає її такою, що прийнята у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 473 КПК України, а тому підстав для її скасування не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 424 КПК України у касаційному порядку можуть бути оскаржені вироки та ухвали про застосування або відмову у застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також судові рішення суду апеляційної інстанції, постановлені щодо зазначених судових рішень суду першої інстанції.

З огляду на те, що вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2016 року щодо ОСОБА_6 у апеляційному порядку не переглядався, він не може бути предметом розгляду суду касаційної інстанції.

Тому, наведені засудженим касаційні вимоги щодо необхідності зміни вироку суду першої інстанції задоволеними бути не можуть, а касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_6 в цій частині підлягає закриттю.

Що стосується наведених у касаційній скарзі тверджень засудженого про необхідність зарахування строку попереднього ув`язнення у відповідності до положень ч. 5 ст. 72 КК України, то колегія суддів звертає увагу, що вони можуть бути вирішеними в порядку, визначеному ст. 539 КПК України.

Керуючись статтями 424, 433, 434, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIІI від 02 червня 2016 року, колегія суддів
у х в а л и л а:
Касаційне провадження по касаційній скарзі ОСОБА_6 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2016 року закрити.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2016 року залишити без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_6 на вказане судове рішення залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3