У Х В А Л А
Іменем України
29 травня 2017 року

слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю заявника ОСОБА_2 , при секретарі ОСОБА_3 , розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4 , про звільнення особи з-під варти, в порядку ст. 206 КПК,-
В С Т А Н О В И В :
На розгляд до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва 26 травня 2017 року надійшло вищевказане клопотання.
В судовому засіданні заявник підтримав клопотання, просив його задовольнити.
Провести відео конференцію з засудженим не виявилось можливим, по технічним причинам.
Прокурор в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі.
Вивчивши клопотання, заслухавши думку заявника, суд приходить до наступного висновку.
З матеріалів клопотання вбачається, що вироком Святошинського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року ОСОБА_5 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року вирок Святошинського районного суду міста Києва від 08 червня 2016 року - залишено без змін.
26 квітня 20017 року на виконання вироку суду, який набрав законної сили ОСОБА_5 було взято під варту і поміщено до Київського СІЗО, де він перебуває до теперішнього часу.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2017 року вирок Святошинського районного суду міста Києва від 08 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року змінено.
Пом`якшено ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст.69 КК України до 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Заявник посилається в своєму клопотанні на ст. 57 КВК України, в якій в абз. 1 ч. 1 зазначено, що особи, засуджені до обмеження волі, прямують за рахунок держави до місця відбування покарання самостійно. Уповноважений орган з питань пробації згідно з вироком суду вручає засудженому припис про виїзд до місця відбування покарання. Не пізніше трьох діб з дня одержання припису засуджений зобов`язаний виїхати до місця відбування покарання і прибути туди відповідно до вказаного в приписі строку.
Також заявник посилається на ч. 3 ст. 57 КВК України, відповідно до якої засуджені, яким обмеження волі призначено відповідно до статей 82 і 389 Кримінального кодексу України, направляються виправною колонією чи уповноваженим органом з питань пробації до місця відбування покарання у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті.
Разом з тим, відносно ОСОБА_4 не вирішувались питання в порядку ст. 82, 389 КК України, а тому посилання заявника на ч. 3 ст. 57 КВК України є недоречним.
Відповідно до ч. 2 ст. 535 КПК України, суд разом із своїм розпорядженням про виконання судового рішення надсилає його копію відповідному органу чи установі, на які покладено обов`язок виконати судове рішення.
Тобто Державна установа «Київський слідчий ізолятор» вчиняє будь-які дії щодо підозрюваного, обвинуваченого чи засудженого лише на підставі рішення суду, надісланого безпосередньо від суду.
З листа, отриманого від начальника Державної установи «Київський слідчий ізолятор» ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_4 утримується в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» на підставі вироку Святошинського районного суду м. Києва від 08.06.2016 року, яким його засуджено до 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
Тобто Державній установі «Київський слідчий ізолятор» не відомо про ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2017 року, а тому ОСОБА_4 на даний час не був направлений до місця відбування покарання.
Відповідно до ч. 3 ст. 206 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.
Тобто Державна установа «Київський слідчий ізолятор» на даний час утримує ОСОБА_4 під вартою на підставі вироку Святошинського районного суду м. Києва від 08.06.2016 року, разом з тим, слідчий суддя не уповноважений вирішувати питання, чому станом на 29.05.2017 року до державної установи «Київський слідчий ізолятор» не надійшла копія ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2017 року.
Відповідно до наказу від 19.12.2003 р., № 270/1560, «Про затвердження інструкції про порядок виконання покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, та здійснення контролю щодо осіб, затриманих до таких покарань» затвердженого Державним департаментом України з питань виконання покарань МВС України.
Направлення засуджених до виправного центру можливе у двох формах: самостійно і під вартою. Направлення до місця відбування покарання осіб, засуджених до обмеження волі, які на час винесення вироку не перебували під вартою, покладається на підрозділи інспекції за місцем проживання засуджених осіб. За загальним правилом особи, засуджені до обмеження волі, прямують до місця відбування покарання самостійно, але за рахунок коштів, наданих Державним департаментом України з питань виконання покарань, а в разі слідування до місця відбування покарання за власний рахунок після прибуття до місця відбування покарання адміністрацією виправного центру протягом трьох робочих днів їй компенсуються витрачені кошти на проїзд у загальних вагонах залізничного транспорту, автобусах (крім авто люксу), а у разі слідуванні водним транспортом у каютах третього класу згідно з представленими проїзними квитками. У разі відсутності в особи, засудженої до обмеження волі, коштів на проїзд до місця відбування покарання бухгалтерія територіального органу управління Державного департаменту України з питань виконання покарань за рапортом працівника інспекції видає необхідні кошти, про що в приписі засудженої особи робиться запис про забезпечення проїзними квитками. До звіту про використання коштів, який подається до бухгалтерії, додається копія проїзного квитка.
Органи внутрішніх справ за постановою суду здійснюють заходи, передбачені законодавством, щодо направлення засуджених осіб до місця відбування покарання в порядку, установленому для осіб, засуджених до позбавлення волі, тобто забезпечують затримання та доставку до слідчого ізолятору, на який покладено функцію етапування засуджених до позбавлення волі.
До виправного центру направляються засуджені до обмеження волі в тому разі, коли вони перебували під вартою в слідчому ізоляторі до вступу вироку в законну силу. У вказаних випадках засуджений звільняється з-під варти при прибутті до виправного центру. Дане законодавче положення означає, що з моменту прибуття до виправного центру та звільнення з-під варти до засудженого можуть бути застосовані лише обмеження, що випливають з покарання у виді обмеження волі.
Отже враховуючи те, що права ОСОБА_4 не порушені, слідчий суддя вважає, що у задоволенні клопотання необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. 206, 309 КПК України, слідчий суддя,-
У Х В А Л И В :
У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4 , про звільнення особи з-під варти, в порядку ст. 206 КПК відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1