У Х В А Л А
18 квітня 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

Cлідчий суддя ОСОБА_1 , розглянувши скаргу ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 на бездіяльність Личаківського ВП ГУ НП у Львівській області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 27.02.2017р. звернулась до суду із скаргою на бездіяльність слідчого Личаківського ВП ГУНП у Львівській області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про вчинення злочину.

Оглянувши представлені матеріали скарги вважаю, що таку слід повернути скаржнику з наступних підстав.

Частина перша ст. 304 КПК України передбачає, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.

Із змісту скарги, а також витребуваної на запит суду інформації вбачається, що скарга подана до Личаківського ВП ГУНП у Львівській області 12.09.2016р.

Відповідно до ч.1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

В п. 5 Інформаційного листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 1640/0/4-12 від 09.11.2012р. «Про деякі питання порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування» роз`яснено, що при оскарженні бездіяльності обчислення строку оскарження починається із дня, що наступає після останнього дня, який відведено КПК для вчинення слідчим або прокурором відповідної дії.

Право на суд, одним із аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним. Право на суд, особливо щодо умов прийнятності скарги, може бути обмеженим настільки, щоб не було порушено саму сутність цього права, тобто, обмеження повинні мати законну мету і зберігати пропорційність між використаними засобами та досягнутими цілями.

В п. 6 Постанови Верховного Суду України від 01.10.2015р., прийнятій за правилами п. 2 ст. 445 КПК України під час розгляду кримінальної справи № 5-103кс15 звернуто увагу на те, що процедура перегляду слідчим суддею рішень слідчого встановлює чітко визначені правила і строки, визначає послідовність їх застосування на практиці. Звідси випливає, що особа може захистити свої законні інтереси як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції.

В п. 8, 11-17 цієї постанови міститься висновок про те, що чинні норми КПК України стосовно права на оскарження рішень слідчого, а так само рішень слідчого судді, забезпечують за аналогією з правом на доступ до суду, закріпленим у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., законну мету і не порушують саму сутність цього права.

Правовий строк існує у багатьох своїх різновидах, характер яких залежить від мети встановлення строку, його функцій, порядку регулювання відносин, яких він стосується і на які він має вплив.

Одним із різновидів строків у кримінальному провадженні є строки за визначенням, до них належать абсолютно визначені, відносно визначені, не визначені, альтернативні (загальні та виключні).

Встановлення в законі порядку обчислення, продовження і поновлення строків обумовлюється необхідністю досягнення завдань кримінального провадження та забезпечення законних інтересів і прав суб`єктів кримінального процесу.

Приписи КПК України про строки регламентують тривалість строків, порядок їх обчислення та наслідки закінчення строків. У кримінальному процесуальному законодавстві України строки встановлюються, продовжуються і поновлюються.

Суворе дотримання строків у кримінальному процесі неможливе без чіткого знання правил їх обчислення. Для правильного обчислення строку важливого значення набувають приписи правових норм, які стосуються визначення початкового моменту перебігу строку, обставин, що впливають на його перебіг, і встановлення моменту його закінчення.

При визначенні початку обчислення строку важливо точно знати момент, з якого починається його перебіг. Не викликає труднощів визначення його тоді, коли він прямо зазначений у законі. У тих випадках, коли початок перебігу строку не позначено, ним слід вважати момент учинення тієї процесуальної дії або настання події, що спричиняє виникнення відповідного процесуального обов`язку, для виконання якого і встановлюється цей строк.
У справі № 5-103кс15 (п. 17) Верховний Суд України дійшов висновку про те, що для особи, яка оспорює рішення слідчого судді, ухвалене за викликом цієї особи, але без її участі, початком (початковим моментом) перебігу строку для подання апеляційної скарги є момент проголошення такого рішення, однак, як зазначено в п. 8 цієї постанови, законну мету і не порушують саму сутність права на доступ до суду, закріпленим у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., за аналогією забезпечують в тому числі норми КПК України стосовно права на оскарження рішень слідчого. Згідно п. 4 цієї постанови, такий висновок зроблений Верховним Судом України в тому числі на підставі аналізу статей 303 307 КПК України.

В іншій справі з подібними правовідносинами № 5-16кс16 Верховний Суд України своєю постановою від 24.03.2016р., не відступаючи від згаданих вище висновків, відмовив у задоволенні заяви захисника та одночасно в п. 7 цієї постанови зазначив, що заявник достеменно знав і не міг не знати про те, що слідчий суддя Новозаводського районного суду м. Чернігова постановив ухвалу 18 березня 2015 року. Тому, Верховний Суд України відкинув позицію заявника про те, що строк для оскарження слід обчислювати з моменту отримання копії судового рішення.

У зв`язку з наведеним, враховуючи висновки Верховного Суду України, висловлені під час розгляду кримінальних справ № 5-103кс15, № 5-16кс16 приходжу до переконання, що з 13.09.2016р. скаржник достеменно знав і не міг не знати про те, що Личаківським ВП ГУНП у Львівській області отримано її заяву про злочин, що в розумінні ст. 214 КПК України слід пов`язувати з початковим моментом обчислення строку.

Із скаргою на бездіяльність прокурора скаржник звернувся лише 27.02.2017р., тобто по спливу десятиденного строку.

Відповідно до п. 3, ч. 2 ст. 304 КПК України скарга повертається, якщо скарга подана після закінчення строку, передбаченого частиною першою цієї статті, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або слідчий суддя за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.

Таким чином оскільки скарга подана до суду після спливу десятиденного строку з моменту вчинення оскаржуваної бездіяльності, а скаржником не порушується питання про його поновлення, вважаю, що таку слід повернути автору звернення.

Особливий характер такого виду судового провадження, який передбачено Главою 26 КПК України в першу чергу зумовлений необхідністю невідкладної перевірки законності та обґрунтованості рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора. Безпідставне затягування строків для такого оскарження свідчить про зловживання особою своїми процесуальними правами та виключає можливість проведення невідкладної перевірки законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності.

Керуючись вимогами ст.ст. 303, 304, 309, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Скаргу ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 на бездіяльність Личаківського ВП ГУ НП у Львівській області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань повернути ОСОБА_2 .

На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляція безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Слідчий суддя: ОСОБА_1