Ухвала
іменем україни

15 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008427, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,

жителя АДРЕСА_1 ,

раніше судимого за вироком Оболонського районного суду м. Києва від 09 березня 2004 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, на підставі ст. 70 КК України остаточно визначено покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців; звільненого 03 грудня 2010 року за відбуттям покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и л а:

За вироком Оболонського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки й покладено обов`язки, передбачені п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року вирок залишено без змін.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 та про призначення нового розгляду в суді першої інстанції у зв?язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність та з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що при призначенні покарання суд першої інстанції не урахував конкретних обставин кримінального провадження і всупереч вимогам ст. 69-1 КК України, призначив ОСОБА_7 покарання у розмірі більшому, ніж дві третини від максимального розміру покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України. Крім того, вважає, що суд не взяв до уваги тяжкості кримінального правопорушення та його наслідків та безпідставно звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Вказує, що апеляційний суд формально розглянув провадження в апеляційному порядку та необгрунтованозалишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора, в якій йшлося про необхідність скасування вироку місцевого суду та ухвалення нового.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 01 вересня 2015 року приблизно о 15.00 год., знаходячись у подвір`ї будинку АДРЕСА_2 , відкрито викрав майно ОСОБА_8 на загальну суму 24 783,32 грн.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка частково підтримала касаційну скаргу та вважала, що судові рішення необхідно змінити пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання до чотирьох років позбавлення волі, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, а судові рішення зміні в частині призначеного покарання на таких підставах.
Згідно ст. 69-1 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 62 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання»,рішення про призначення покарання із застосуванням ст. 69-1 КК у вироку має бути вмотивовано, а таке покарання не повинно перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК. Однак визначення покарання з дотриманням правил цієї норми закону можливе лише за наявності обставин, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 КК (з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину; добровільне відшкодування або усунення заподіяної шкоди), а також при визнанні підсудним своєї вини та відсутності обставин, що обтяжують покарання.

Як установлено місцевим судом (і з цим погодився суд апеляційної інстанції), покарання ОСОБА_9 пом`якшує щире каяття; обставини, які обтяжують покарання засудженого, відсутні. Крім того, діяння засудженого не спричинило жодних наслідків, що свідчить про наявність таких обставин, за яких місцевий суд мав би призначити ОСОБА_7 покарання із дотриманням положень ст. 69-1 КК України.

Оскільки санкцією ч. 2 ст. 186 КК України максимальний строк позбавлення волі встановлено у розмірі 6 років, то при призначенні показання із дотриманням положень ст. 69-1 КК України такий строк не може перевищувати 4 роки позбавлення волі. Проте, суд не урахував зазначених вимог закону, оскільки призначив засудженому покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, тобто у розмірі, який перевищує дві третини максимального строку, передбаченого санкцією закону.

Отже, при призначенні ОСОБА_7 покараннямісцевий суд неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність (не застосував закон, який підлягав застосуванню), що потягло призначення заходу примусу більш суворого, ніж це передбачено кримінальним законом, а апеляційний суд не виправив помилки, допущеної судом першої інстанції. За таких обставин на підставі ч. 1 ст. 438 КПК України вирок та ухвала суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_9 підлягають зміні в частині призначеного покарання.

Доводи прокурора щодо необгрунтованості рішення суду про звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України аналогічні доводам, наведеним прокурором в апеляційній скарзі. Перевіривши ці доводи, апеляційний суд визнав їх безпідставними, мотивувавши належним чином свої висновки, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.

При призначенні покарання ОСОБА_7 суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, обставини, які пом`якшують покарання, та навів їх у вироку. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено. Суд взяв до уваги, що ОСОБА_6 позитивно характеризується, повністю визнав вину, щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину. Дійшовши висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, суд належним чином обґрунтував своє рішення, зазначивши підстави застосування ст. 75 КК України. Вважати рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням необґрунтованим немає підстав.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року щодо ОСОБА_6 змінити: на підставі ст. 69-1 КК України знизити призначене йому покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі до4 (чотирьох) років. На підставі ст. 75 КК України вважати ОСОБА_6 звільненим з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки та на підставі ст. 76 КК України покласти на ньогонаступні обовязки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчійінспекції про зміну місця проживання та роботи, періодично зявлятися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3