УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

процесуального прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, кримінальне провадження № 0000233 від 18 березня 2015 року за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чарівне, Гуляйпійського району Запорізької області, громадянина України, з загальносередньою освітою, не одруженого, не працюючого, який має малолітню дитину доньку 2013 року народження, солдата військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не засудженого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 407, ч. 3 ст. 408 Кримінального кодексу України,

з угодою про визнання винуватості від 21 грудня 2016 р.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 407, ч. 3 ст. 408 КК України.

Перед початком розгляду кримінального провадження по суті сторонами кримінального провадження повідомлено суд про укладення 21 грудня 2016 року угоди про визнання винуватості між прокурором військової прокуратури Запорізького гарнізону ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 .

У судовому засіданні прокурор, обвинувачений та його захисник просили суд затвердити угоду та призначити узгоджене сторонами покарання обвинуваченому.

Заслухавши учасників кримінального провадження, дослідивши зміст наданої угоди, суд дійшов висновку, що угода не може бути затверджена з таких підстав.

Відповідно до частини сьомої статті 474 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо:
1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди;
2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства;
3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб;
4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися;
5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань;
6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.
Перевіривши укладену угоду на відповідність вимогам КПК України та КК України, суд дійшов висновку, що її умови суперечать вимогам кримінального закону.

Так, відповідно до змісту угоди, ОСОБА_4 беззастережно визнає свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 407, ч. 3 ст. 408 КК України.

При цьому, санкцією ч. 3 ст. 407 КК України передбачається покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 2 до 5 років, тобто злочин віднесено до категорії злочинів середньої тяжкості.

Санкцією ч. 3 ст. 408 КК України передбачається покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, тобто злочин віднесено до категорії тяжких.

Угодою між сторонами узгоджене таке покарання: за ч. 3 ст. 407 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 1 року обмеження волі; за ч. 3 ст. 408 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 1 року позбавлення волі; за ч. 1 ст. 70 КК України остаточно визначено покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у вигляді 1 року позбавлення волі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.
Підставами для застосування ст. 69 КК України до обох злочинів визначені такі обставини: ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу обвинуваченого, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, беззастережне визнання своєї винуватості, та інші обставини справи, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів. Поряд із цим, ці обставини взагалі не конкретизовані в угоді, з огляду на що не є можливим встановити, які саме обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів маються на увазі, що позбавляє суд належним чином умотивувати своє рішення, як це вимагається ч. 1 ст. 69 КК України.

В судовому засіданні сторонами кримінального провадження також не надано суду жодних матеріалів на підтвердження вказаних обставин та не заявлено клопотань про їх долучення.

Крім того, угодою визначено дії, які обвинувачений вчинив з метою співпраці у викритті кримінального правопорушення добровільно повідомив правоохоронні органи про обставини вчинення ним кримінальних правопорушень. В цей же час, як передбачено ч. 1 ст. 472 КПК України в угоді про визнання винуватості зазначається про обов`язки обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що умови угоди суперечать вимогам кримінального закону, внаслідок чого у її затвердженні слід відмовити, а судове провадження продовжити в загальному порядку.

Керуючись ст.ст. 372, 472, 474 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором військової прокуратури Запорізького гарнізону ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 від 21 грудня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000233 від 18 березня 2015 року за ч. 3 ст. 407, ч. 3 ст. 408 Кримінального кодексу України.

Продовжити судове провадження у справі в загальному порядку.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Вступна та резолютивна частини ухвали виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 21 грудня 2016 р.

Повний текст ухвали виготовлено та оголошено 23 грудня 2016 р. о 09:00 год.

Суддя ОСОБА_1