АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає без реєстрації за адресою - АДРЕСА_1 , раніше судимого: 13 грудня 2001 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309, ст. 75 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік, з іспитовим строком тривалістю 1 рік; 09 липня 2002 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст.185, ст.71 КК України до позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців, звільнився 19 листопада 2004 після відбуття покарання; 24 січня 2006 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185, ст. 395, ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 2 роки 8 місяців, звільнився 29 червня 2007 року у зв`язку з застосуванням закону про амністію; 24 вересня 2009 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки, звільнився 08.05.2013 після відбуття покарання,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 20.09.2016 близько 10.40 год., перебуваючи у салоні маршрутного таксі № 150, яке рухалось від зупинки громадського транспорту «Станція метро «Дорогожичі» у м. Києві у напрямку зупинки «Станції метро «Петрівка» у м. Києві, та проїжджаючи у районі зупинки «Парк Відпочинку», що навпроти будинку №39 по вулиці О. Теліги, звернув увагу на невідомого пасажира - потерпілого ОСОБА_8 . Помітивши у задній кишені останнього грошові кошти, ОСОБА_6 вирішив у протизаконний спосіб обернути їх у свою власність.
Реалізуючи зазначений злочинний умисел, ОСОБА_6 , скориставшись скупченістю пасажирів у салоні маршрутного таксі, діючи умисно, повторно, з корисливих спонукань, таємно витягнув з задньої кишені штанів ОСОБА_8 гроші у сумі 1198 грн. Після скоєння злочину з місця вчинення кримінального правопорушення зник, маючи реальну можливість розпорядитись викраденим на власний розсуд.

Захисник ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просив вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, визнати невинуватим.
У змінах до апеляції захисник ОСОБА_5 просить вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року щодо ОСОБА_6 змінити та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, визнати невинуватим.
При цьому апелянт вказує на те, що у вироку суд посилався на протокол огляду місця події від 20 вересня 2016 року, згідно із яким у обвинуваченого виявлені та вилучені гроші у сумі 1198 гривень, який захисник вважає недопустимим доказом, оскільки проведення огляду чи обшуку особи не передбачено ст. 237 КПК України, якою врегульовано проведення огляду місця події. обшук особи може бути законним лише при проведенні обшуку житла чи іншого володіння, або під час затримання особи на підставі ст. 208 КПК України. відповідно до ч. 2 ст. 234 КПК України обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді.

Також в апеляційній скарзі зазначено, що після закінчення досудового розслідування стороною обвинувачення не будо відкрито стороні захисту речові докази, а саме грошові кошти, які були вилучені у ОСОБА_6 під час огляду місця події, що, у відповідності до ст. 290 КПК України, також має наслідком їх недопустимість.

Окрім того, захисник вважає, що суд не дотримався вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання, оскільки безпідставно не врахував щире каяття ОСОБА_6 , а також те, що останній створив сім`ю та намагається знайти роботу, щоб знайти засоби для свого існування та існування своєї сім`ї, тобто намагається позбутися свого кримінального минулого та стати нормальним членом суспільства. Також суд не врахував того, що шкода потерпілому була відшкодована у повному обсязі та він не має жодних претензій до обвинуваченого, тобто зазначене є пом`якшуючою обставиною.

Таким чином, на думку захисника, у суду були всі підстави як для виправдання ОСОБА_6 , так і для призначення покарання, що не пов`язане з реальним позбавленням волі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу та просили про пом`якшення покарання ОСОБА_6 , прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Висновок, про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах встановлених судом, відповідає фактичним обставинам провадження та підтверджується наведеними у вироку доказами: показаннями потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які були очевидцями того, як обвинувачений, перебуваючи у салоні маршрутного таксі, витягнув з кишені потерпілого гроші; даними протоколів огляду місця події, огляду речей і документів, речовим доказом - коштами, які бути вилучені у обвинуваченого та повернуті потерпілому; даними,отриманими під час проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_6 .
Дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України кваліфіковані правильно.
Посилання захисника на недопустимість як доказу протоколу огляду місця події від 20.09.2016 не можуть бути взятими до уваги, оскільки у вказаному протоколі не зазначено, що проводився обшук ОСОБА_6 , а лише вказано, що у ОСОБА_6 були виявлені кошти в сумі 1198 гривень відповідними купюрами. При цьому свідок ОСОБА_10 пояснював в судовому засіданні про те, що ОСОБА_6 після того, як вийшов з маршрутного таксі, у парку, на пропозицію свідка сам показав викрадені ним гроші.
Окрім того, ні обвинувачений ОСОБА_6 , ні його захисник не заперечують тієї обставини, що викрадені у потерпілого ОСОБА_8 кошти були повернуті потерпілому. Навпаки, обвинувачений та захисник наполягають на тому, що потерпілому повністю була відшкодована шкода шляхом повернення викрадених у нього коштів.
Посилання захисника на те, що стороною обвинувачення стороні захисту не відкривались речові докази є безпідставним, оскільки в матеріалах провадження відсутні відповідні дані, зокрема, про те, що стороні захисту не були відкриті протокол огляду речей і документів та постанова слідчого про визнання грошових коштів речовим доказом, а самі кошти в сумі 1198 гривень відповідними купюрами були передані потерпілому під розписку на зберігання.
Отже, доводи апеляційної скарги з приводу недопустимості доказів: даних протоколу огляду місця події від 20.09.2016 та речових доказів є необґрунтованими, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку щодо ОСОБА_6 та закриття кримінального провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.
Також колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляції щодо порушення судом першої інстанції вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання ОСОБА_6 , оскільки судом дотримано загальних засад призначення покарання, передбачених вказаною статтею.
Так, при призначенні покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення та його обставини; дані про особу обвинуваченого, який є неодноразово судимим, у тому числі, і за вчинення корисливих злочинів, та після відбування покарання в місцях позбавлення волі вчиняв аналогічні правопорушення; обвинувачений перебуває на обліку у лікаря-нарколога з приводу розладів психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів з синдромом залежності; відсутність обставин, що обтяжують покарання, та обставину, що пом`якшує покарання, - сприяння у розкритті злочинів, і призначив покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України.
Суд першої інстанції дійсно не врахував у якості обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , - щире каяття, вмотивувавши висновок тим, що обвинувачений не дав належної оцінки своїй протиправній поведінці.
Колегія суддів, погоджуючись з висновком, викладеним у вироку, про відсутність з боку обвинуваченого щирого каяття, вважає, що суд першої інстанції, з огляду на поведінку обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, обґрунтовано розцінив посилання обвинуваченого на щире каяття як намагання уникнути відповідальності.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд при призначенні покарання ОСОБА_6 не врахував його сімейний стан, не ґрунтуються на матеріалах провадження, оскільки матеріали провадження не містять даних, на які посилається захисник. Окрім того, згадані в апеляції захисника відомості про сімейний стан ОСОБА_6 не є достатніми підставами для пом`якшення покарання чи звільнення обвинуваченого від відбування покарання з урахуванням даних про тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та його обставини, а також з урахуванням даних про особу обвинуваченого, наведених в цій ухвалі.
Отже, колегія суддів не вбачає підстав ні для скасування вироку щодо ОСОБА_6 та закриття кримінального провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати, ні для пом`якшення покарання чи звільнення засудженого від відбування покарання у виді позбавлення волі, а тому вирок суду щодо ОСОБА_6 залишається без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення.

Касаційна скарга на дану ухвалу суду може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка тримається під вартою, - в той же строк з дня отримання копії ухвали.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

[1] Справа № 11-кп/796/1004/2017 Категорія КК: ч. 2 ст. 185

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_11
Доповідач ОСОБА_1