Справа № 465/415/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/447/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 квітня 2017 року м. Львів.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області

під головуванням судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Львова, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Франківського районного суду м. Львова від 20.02.2017 року

з участю прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_9
представника потерпілої ОСОБА_10
ВСТАНОВИЛА:

захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Франківського районного суду м. Львова від 20.02.2017 змінити в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, призначивши обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини 1 статті 286 КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції цієї статті, у відповідності до статті 69 КК України та не застосовувати додаткової міри покарання у вигляді позбавлення права на керування транспортними засобами.

Вирок Франківського районного суду м. Львова від 20.02.2017 року змінити в частині часткового задоволення цивільного позову заявленого потерпілою ОСОБА_9 та стягнення з ОСОБА_7 в користь потерпілої 30000 (тридцять тисяч) гривень заподіяної моральної шкоди у зв`язку з незалученням до участі у справі ПрАТ «Страхова Компанія «ПЗУ Україна» як співвідповідача, відмовивши в задоволенні цивільного позову заявленого потерпілою ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення з останнього на її користь 100000 (сто тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.

Вироком Франківського районного суду м. Львова від 20.02.2017 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 1(одного) року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1рік.

На підставі ст.75 КК України засудженого ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 1 рік.

На підставі ст.76 КК України зобов`язано засудженого ОСОБА_7 періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію, повідомляти інспекцію про зміну місця праці та проживання.

Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_9 30 000(тридцять тисяч) грн. заподіяної моральної шкоди.

Вирішено питання судових витрат.

Мотивуючи свою апеляційну скаргу, захисник зазначає, що не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, апеляційна скарга вноситься у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, а також не залучення до участі у справі співвідповідачем ПрАТ «Страхова Компанія «ПЗУ Україна», що є підставою для відмови в цивільному позові.
Суд при обрані міри покарання ОСОБА_7 не врахував пом`якшуючі обставини та те, що останній вперше притягується до кримінальної відповідальності, відсутність скарг за місцем його проживання, на утриманні обвинуваченого перебувають дружина, малолітня дитина з вадою здоров`я та двоє батьків-інвалідів, повністю визнав вину у скоєному, що значно зменшує ступінь суспільної небезпеки винного. Суд безпідставно не призначив основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 1 ст. 286 КК України, або не перейшов до іншого, більш м`якого виду основного покарання у відповідності до ст. 69 КК України, а також призначаючи додаткову міру покарання позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік, не врахував відсутність обставин, які обтяжують покарання, особу винного, а саме необхідність в будь-який період доби на автомобілі доставити батьків-інвалідів до медичних закладів, та те, що ОСОБА_7 на даний час працює на випробувальному терміні менеджером по продажах, для виконання своїх службових обов`язків є необхідним керування автомобілем, має тривалий стаж водія, професія водія для нього є суміжним основній роботі джерелом заробітку.
Зазначає, що при вирішенні цивільного позову суд не врахував того, що 04.07.2016 між ОСОБА_7 та ПрАТ «Страхова Компанія «ПЗУ Україна», юридична адреса: м. Київ, вул. Дегтярівська, 62, укладено договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту (строк дії договору 05.07.2016 по 04.07.2017), який оформлено полісом №АЕ/8958389.
Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
За невідшкодування особою, відповідальність якої застрахована, шкоди (в тому числі і моральної) заподіяної ушкодженням здоров`ю у результаті дорожньо-транспортної пригоди, зі страховика - ПрАТ «Страхова Компанія «ПЗУ Україна» підлягає стягненню сума майнового відшкодування у межах ліміту відповідальності.
Вважає, що присуджена сума стягнення з ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_9 в розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень за заподіяння моральної шкоди значно завищена і нічим не обґрунтована, та враховуючи те, що непоправних наслідків для потерпілої не настало, для компенсації завданої останній моральної шкоди було б достатнім стягнення коштів в значно нижчому розмірі. Крім того, суд не врахував матеріальне становище ОСОБА_7 (наявність на утриманні двох батьків-інвалідів та малолітньої дитини з вадами здоров`я) та присудивши відшкодування моральної шкоди в такій сумі поставить засудженого у тяжке матеріальне становище.
При апеляційному розгляді справи обвинувачений, захисник підтримали вимоги та доводи апеляційної скарги.

Прокурор, потерпіла та її представник заперечили проти доводів апеляції.

Згідно з вироком Франківського районного суду м. Львова від 20.02.2017 року, 18.07.2016 року о 19.00 год., ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «Пежо», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Городоцьійї у м. Львові в напрямку центральної частини міста Львова, у лівій крайній смузі зі швидкістю приблизно 40-50 км/год. при проїзді ділянки дороги біля ТЦ «Скриня», що по вул. Городоцькій, 179 та одночасного наближення до нерегульованого пішохідного переходу, порушив вимоги Р.1п. 1.5; Р.2 п. 2.3 (б,д) та Р.18 п.п.18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху України, які виразились в тому, що він був не уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, при наближені до нерегульованого пішохідного переходу, виявив як попутній легковий автомобіль марки «Мерседес», що рухався попереду, розпочав зменшення швидкості, а в подальшому зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом, оскільки, в цей час на нерегульований пішохідний перехід, справа на ліво, із тротуару вийшла пішохід ОСОБА_9 , у свою чергу ОСОБА_7 ,не маючи завад технічного характеру чи інших завад, не зменшив швидкості руху свого автомобіля та не зупинив автомобіль перед нерегульованим пішохідним переходом, а навпаки, здійснив перелаштування автомобіля із лівої у крайню праву смугу та продовжив рух без зміни швидкості автомобіля, що і призвело до настання ДТП, тобто наїзду на пішохода ОСОБА_9 в межах нерегульованого пішохідного переходу. В результаті наїзду пішохід ОСОБА_9 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження ,а саме: згідно висновку експерта 146/2016 судово-медичної експертизи від 20.12.2016р. ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді рубця, який утворився 27.07.2016р. внаслідок оперативного втручання. Згідно представлених медичних документів мав місце закритий багатовідламкуватий внутрішньосуглобовий перелом відростків лівої великогомілкової кістки та головки лівої малогомілкової кістки зі зміщенням, синововіт, гемартроз 1 ст., дегенеративні зміни заднього рогу медіального та переднього рогу латерального менісків- пошкодження 2 ступеню без ознак розриву, хондральне пошкодження відростків стегнової та великогомілкової кісток, виражений набряк м`яких тканин, надрив волокон підколінного та латеральної голівки малогомілкового м`язів,що викликали тривалий розлад здоров`я і за цією ознакою відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого, захисника, прокурора, потерпілу та її представника, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними належним чином в судовому засіданні доказами, є обґрунтованим і ніким не оспорюється.

Вина ОСОБА_7 та правильність кваліфікації їх дій не оспорюється в апеляційній скарзі, які, на думку колегії суддів, правильно кваліфіковані за ч.1 ст.286 КК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу за цей злочин.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд вірно та в повній мірі врахував характер та суспільну небезпеку скоєного ним кримінального правопорушення, те, що останній раніше не судимий, на обліках в психоневрологічному та наркологічному диспансері не перебуває, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,який 02.04.2016 року отримав забійно-рвану рану лівої кисті,внутрішній перелом 3-4-5 п"ясних кісток з пошкодженням сухожилків розгиначів,у зв`язку з чим з 02.04.2016 року по 13.04.2016 року знаходився на стаціонарному лікуванні. Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире розкаяння обвинуваченого. Обставини, що обтяжують покарання, судом не встановлені.

Суд першої інстанції вірно врахував всі обставини, на які покликається захисник у своїй апеляційній скарзі, зокрема і те, що дане правопорушення скоєне у тверезому стані,в межах нерегульованого пішохідного переходу, а також те, що стороною захисту не надано доказів щодо необхідності використання автомобіля у службових цілях чи з метою транспортування батьків-інвалідів до медичних закладів.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції, що покарання обвинуваченому слід призначити у межах санкції статті,за якою кваліфіковано правопорушення, у вигляді обмеження волі із застосуванням додаткового покарання у вигляді позбавлення прав керування транспортними засобами відповідає вимогам закону та загальним засадам призначення покарання.

За таких обставин колегія судів вважає неможливим застосування ст. 69 КК України та призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж це передбачено санкцією

Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.65 КК України, як норми котра встановлює загальні засади призначення покарання, суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті Особливої частини, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд в повному обсязі дослідив і дав належну оцінку всім доказам, зібраним по справі, врахував особу обвинуваченого та інші фактичні обставини справи та призначив покарання, яке відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Щодо вимог апелянта в частині скасування задоволення цивільного позову потерпілої, то слід зазначити наступне.
Згідно ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону,- МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Згідно п.п. г п. 41.1 ст. 41 Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіянняособами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону (тобтоучасниками бойових дій та інвалідами війни, що визначені законом, інвалідами I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особами, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, які звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України).
Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.
Згідно п.п. ґ. п. 41.1 ст. 41 Закону, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності; МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння:транспортним засобом, зареєстрованим в іншій країні, щодо якого був виданий іноземний страховий сертифікат "Зелена картка", що діяв на день дорожньо-транспортної пригоди на території України. Така регламентна виплата здійснюється на умовах та в обсягах, встановлених законодавством про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та принципами взаємного врегулювання шкоди на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка".
Згідно п.п. "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, зареєстрованим в іншій країні, щодо якого був виданий іноземний страховий сертифікат "Зелена картка", що діяв на день дорожньо-транспортної пригоди на території України. Така регламентна виплата здійснюється на умовах та в обсягах, встановлених законодавством про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та принципами взаємного врегулювання шкоди на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування
"Зелена картка".
Разом з тим, у постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 року, у справі №6-725ус16, міститься правовий висновок про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не має права відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже, згідно зазначених вище положень, цивільний позов судом першої інстанції вирішено вірно, а обвинувачений ОСОБА_7 вправі особисто звернутись до ПрАТ «Страхова Компанія «ПЗУ Україна» з позовом про регресне стягнення коштів в порядку виконання договору страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту (поліс №АЕ/8958389 від 05.07.2016 року). В суді першої інстанції про залучення ПрАТ «Страхова Компанія «ПЗУ Україна» як співвідповідача ні обвинувачений, ні його захисник клопотань не заявляли.
Відповідно, доводи, що наводить захисник в своїй апеляційній скарзі не заслуговують на увагу.

При перевірці справи в апеляційному порядку не виявлено допущених істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які б тягнули за собою скасування чи зміну вироку.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419 КПК, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
вирок Франківського районного суду м. Львова від 20.02.2017 року відносно ОСОБА_7 по ч. 1 ст. 286 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , подану в інтересах обвинуваченого - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4