Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

суддівОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу засудженої на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 19 січня 2017 року в кримінальному провадженні № 001218 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , раніше судимої: 27 липня 2010 року ? Центральним районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 311 КК,
у с т а н о в и в:
За змістом касаційної скарги засуджена порушує питання про зміну вказаних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі засудженої через суворість. Просить пом`якшити захід примусу, застосувавши положення ст. 69 КК. Вважає, що суди не врахували повною мірою всіх даних про особу засудженої (тяжкий стан здоров`я) та обставин, що пом`якшують покарання (щире каяття, визнання вини, сімейні обставини). При цьому ОСОБА_4 заявила клопотання про поновлення строку на оскарження згаданих рішень у касаційному порядку.
Із матеріалів провадження за скаргою вбачається, що за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2015 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 307 на строк 6 років із конфіскацією частини належного їй майна; за ч. 2 ст. 309 КК на строк 2 роки та за ч. 1 ст. 311 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років із конфіскацією частини належного їй майна.
На підставі ст. 71 зазначеного Кодексу за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 липня 2010 року судом призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 1 місяць.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 1536,65 грн у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз. Вирішено питання щодо речових доказів.
За цим же вироком засуджено ОСОБА_5 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржено.
Ухвалою апеляційного суду від 19 січня 2017 року вирок районного суду змінено: виключено з вироку рішення суду про призначення ОСОБА_4 покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК. Ухвалено вважати ОСОБА_4 засудженою за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 311, ст. 70 вказаного Кодексу, до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років із конфіскацією частини належного їй майна. Скасовано ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2015 року про внесення до вказаного вироку від 05 жовтня 2015 року змін, що стосуються призначеного ОСОБА_4 покарання. У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою в тому, що вона 20 травня 2015 року в ході проведення оперативної закупки, перебуваючи за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 , незаконно збула за 120 грн ОСОБА_6 особливо небезпечний наркотичний засіб опій ацетильований вагою 0,0195 г (у перерахунку на суху речовину).

27 травня 2015 року ОСОБА_4 за вказаним місцем свого проживання повторно збула за 60 грн ОСОБА_6 особливо небезпечний наркотичний засіб опій ацетильований вагою 0,068г (у перерахунку на суху речовину).
Цього ж дня під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 було виявлено й вилучено ангідрид оцтової кислоти вагою 2,1 г, що відноситься до прекурсорів, обіг яких обмежено. Цю речовину засуджена незаконно придбала у травні 2015 року (точної дати слідством не встановлено) у невстановленої особи в районі зупинки громадського транспорту «Хрест» на пр-ті Жовтневому в м. Миколаєві з метою виготовлення наркотичних засобів.
Частиною 1 ст. 117 КПК встановлено, що пропущений із поважних причин строк має бути поновлено за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду.
Враховуючи те, що ОСОБА_4 була засуджена до покарання у виді позбавлення волі і знаходиться в місцях відбування покарання, а також те, що скаржниці доводиться надавати касаційному суду аргументи на свій захист без сторонньої допомоги, керуючись, у тому числі, ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, згідно з якими кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, колегія суддів вважає за можливе поновити скаржниці вказаний строк.
Разом із тим, розглянувши доводи, наведені в касаційній скарзі, й перевіривши надані до скарги судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих злочинів, за які її засуджено, та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 311 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Згідно зі статтями 50, 65 цього Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини КК за вчинений злочин, визначається ст. 69 вказаного Кодексу.
У цій справі, як видно із судового рішення, саме вказаними нормами закону керувався суд при постановленні вироку та призначенні ОСОБА_4 покарання.
Твердження засудженої про те, що суд при призначенні покарання не повною мірою врахував не всі обставини, які суттєво пом`якшують покарання, є безпідставними.
Відповідно до ст. 65 КК суд, з висновками якого погодився й апеляційний суд, урахував обставини, що впливають на покарання, зокрема: ступінь тяжкості вчинених злочинів, характер (зміст) протиправних дій, їх наслідки, особу винної (на спеціальних обліках не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, її стан здоров`я), обставини, що пом`якшують покарання (визнання вини, щире каяття). Обставин, що обтяжують покарання, суд не установив. Також суд урахував те, що ОСОБА_4 раніше притягувалась до кримінальної відповідальності, у тому числі і за вчинення злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, і знову вчинила аналогічні злочини.
Саме зважаючи на такі обставини, суд визначив ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 311 КК. Разом із цим, указані обставини за своєю суттю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого. Їх наявність сама по собі не тягне за собою безумовного застосування ст. 69 КК та призначення засудженій покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті кримінального закону. Крім того, таке рішення приймається не тільки за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання, а й з урахуванням особи винного.

Сімейні обставини не дають підстав для пом`якшення засудженій покарання, оскільки не впливають на ступінь тяжкості вчинених нею злочинів.
З урахуванням наведеного, а також обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання, аналізу особи ОСОБА_4 як у загально-соціальному плані, так і в плані її потенційної суспільної небезпеки, встановлених судом конкретних обставин події суд правильно призначив їй покарання в межах санкції ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 311 КК. Це рішення у вироку належно мотивовано і не сприймається як явно несправедливе внаслідок суворості за його розміром.
За змістом ухвали апеляційний суд, перевіривши кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженої, обґрунтовано виключив з вироку посилання на застосування при призначенні покарання засудженій покарання на підставі ст. 71 КК, оскільки ОСОБА_4 вчинила злочини після закінчення умовно-дострокового звільнення від відбування покарання і вважається такою, що відбула покарання за попереднім вироком.
При цьому доводи про пом`якшення призначеного покарання та про застосування ст. 69 КК апеляційний суд визнав неспроможними і відмовив у їх задоволенні, навівши обґрунтування прийнятого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене касаційна скарга засудженої не містить переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження, а зі змісту скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для її задоволення немає. А тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 19 січня 2017 щодо ОСОБА_4 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3