У Х В А Л А

14 липня 2017 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2, розглянувши заяву обвинуваченого ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

Апеляційний суд Полтавської області ухвалою від 12 квітня 2017 року відмовив у задоволенні подання Лубенського міськрайонного суду Полтавської області щодо направлення до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ подання про вирішення питання направлення з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів кримінального провадження № 0000098 від 27 грудня 2012 року по обвинуваченню ОСОБА_1 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 18 травня 2017 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на зазначену ухвалу апеляційного суду на підставі пункту 1 частини другої статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки усупереч вимогам частини другої статті 424 цього Кодексу касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку, мотивуючи тим, що воно не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню, та, крім того, згідно з частиною п'ятою статті 34 КПК спори про підсудність між судами не допускаються.

Обвинувачений звернувся до Верховного Суду України із заявою, в якій порушував питання про перегляд рішення суду касаційної інстанції щодо нього у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, а саме - частини першої статті 32 КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. На обґрунтування неоднакового правозастосування касаційного суду заявник посилався на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року, якою подання заступника голови Апеляційного суду Київської області задоволено, кримінальне провадження № 0000026 за обвинуваченням ОСОБА 1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 190 КК, направлено з Бориспільського міськрайонного суду Київської області до Дніпровського районного суду м. Києва для розгляду по суті. Просив рішення касаційного суду, про перегляд якого подано заяву, скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Однак долучені до заяви ОСОБА_1 електронні копії оскаржуваних судових рішень з Єдиного державного реєстру судових рішень не були оформлені і засвідчені належним чином як це передбачено пунктом 13.7 Інструкції з діловодства в місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 17 грудня 2013 року № 173 та не містили даних про особи учасників судового провадження, через що неможливо було встановити, чи стосуються вони інтересів заявника.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 13 червня 2017 року обвинуваченого ОСОБА_1 було повідомлено про невідповідність його заяви вимогам пункту 2 частини першої статті 449 КПК та встановлено строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків - до 13 липня 2017 року. Також заявнику було роз'яснено, що у разі, якщо зазначені в ухвалі недоліки заяви не буде усунуто в установлений строк, заяву буде йому повернуто.

У межах строку, відведеного на усунення недоліків, ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду України ксерокопії ухвал апеляційного суду та суду касаційної інстанції, з якими він не згоден, які усупереч вимогам вищевказаної Інструкції завірені ним власноручно, тоді як повинні бути засвідчені підписами відповідних співробітників суду та скріплені гербовою печаткою суду, а ухвала апеляційного суду, крім цього, прошнурована із зазначенням кількості зшитих аркушів, оскільки вона складається з кількох аркушів. За таких обставин зазначені судові рішення не можуть бути визнані завіреними належним чином.

Отже, обвинувачений ОСОБА_1 не усунув недоліків, на які вказувалося в ухвалі судді Верховного Суду України від 13 червня 2017 року, у зв'язку з чим заява підлягає поверненню заявнику на підставі пункту 1 частини четвертої статті 450 КПК.

Відповідно до частини п'ятої статті 450 КПК повернення заяви на підставах, передбачених у частині четвертій цієї статті, не перешкоджає повторному зверненню у разі належного оформлення заяви або на інших підставах, ніж ті, які були предметом розгляду.

Одночасно заявнику слід взяти до уваги, що згідно з частинами першою та четвертою статті 446 КПК Верховний Суд України здійснює перегляд судових рішень з підстав, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 445 зазначеного Кодексу, лише після їх перегляду в касаційному порядку, при цьому предметом перегляду можуть бути тільки ті ухвали суду касаційної інстанції, які перешкоджають провадженню у справі.

На підставі наведеного, керуючись статтею 450 Кримінального процесуального кодексу України,

у х в а л и л а:

Заяву обвинуваченого ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2017 року повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2