АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0002082 по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 20.08.2012 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України на 3 роки 2 місяці позбавлення волі;
- 29.07.2014 року Ірпінським міським судом Київської області за ст. 391, ст. 71 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі, звільненого 23.10.2015 року по відбуттю строку покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Суд визнав доведеним, що 22.02.2016 року біля 11 год. ОСОБА_6 , ________________________________________________________________
Справа №11-кп/796/191/2017 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_7
Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_1
перебуваючи за місцем своєї реєстрації, в квартирі АДРЕСА_2 , та впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно виніс з вищевказаної квартири фрезер «Маkita 3612c», вартістю 6000 грн., який належав ОСОБА_8 та перебував на тимчасовому зберіганні у вказаній квартирі, та з викраденим майном зник, розпорядившись ним на власний розсуд.

Крім того, 14.03.2016 року біля 12 год. ОСОБА_6 , перебуваючи за місцем своєї реєстрації, в квартирі АДРЕСА_2 , та впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав з жіночої куртки ОСОБА_9 гроші в сумі 500 грн. та мобільний телефон «Нокіа», вартістю 600 грн., в якому знаходились дві сім-картки з номерами «Київстар» та «МТС», загальною вартістю 40 грн., на рахунку яких знаходилось 60 грн., та з викраденим майном зник, розпорядившись ним на власний розсуд.

На вказаний вирок суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеність його винуватості та кваліфікацію його дій, посилаючись на невідповідність призначеного йому судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить вирок суду змінити, пом`якшивши його шляхом застосування ст. 69 КК України.

В обґрунтування своїх вимог наводить положення постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (зі змінами) щодо необхідності призначення судами менш суворого покарання особам, які щиро розкаялися у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора проти її задоволення, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, перевірці колегією суддів не підлягають, оскільки фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися і докази щодо них, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувались, як не заперечуються вони обвинуваченим і в апеляційній скарзі.

За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, що також апелянтом не оспорюється.

Всупереч тверджень апелянта, міра покарання призначена ОСОБА_6 з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України.

Так, при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до злочинів середньої тяжкості, дані про особу ОСОБА_6 , який раніше неодноразово судимий, в т.ч. і за вчинення злочинів проти власності, відсутність на ОСОБА_6 скарг за місцем проживання та його негативну характеристику за попереднім місцем відбування покарання, його відношення до вчиненого щире каяття та молодий вік, а також конкретні обставини вчинення кримінальних правопорушень. Належним чином при цьому враховано судом і обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів, а також рецидив злочинів як обставину, що його обтяжує.

З урахуванням всіх цих даних, колегія суддів вважає, що суд прийшов до правильного висновку про необхідність призначити ОСОБА_6 покарання саме у виді позбавлення волі, так як його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів неможливе без ізоляції від суспільства, при цьому визначивши йому таке покарання у розмірі 2 роки та 6 місяців, тобто не у максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, для цього виду покарання.

Отже, призначене ОСОБА_6 покарання за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого злочину та його особі, і є необхідним для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів, та в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України, а тому з доводами апелянта про суворість призначеного йому вироком суду першої інстанції покарання колегія суддів погодитись не може.

Вимоги обвинуваченого фактично про врахування ряду обставин, як то його щире каяття у вчиненому, активне сприяння ним розкриттю злочину та відшкодування завданих збитків, як на підстави для застосування до нього положень ст. 69 КК України, не можуть бути задоволені, оскільки ряд з цих обставин не лише було враховано судом при призначенні йому покарання, але й вони не є тими обставинами, які в даному випадку істотно знижували б ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину та давали б підстави для висновку про можливість пом`якшення призначеного йому судом покарання із застосуванням ст. 69 КК України, зважаючи на те, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, в т.ч. і за корисливі злочини, і ним вчинено аналогічний злочин фактично через чотири місяця після звільнення з місць позбавлення волі, та на конкретні обставини провадження, які вказують на те, що на момент вчинення злочину і постановлення вироку ОСОБА_6 суспільно-корисною працею не займався, а отже вчинив корисливий злочин з метою власного збагачення.

За викладеним вище, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року відносно ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

_____________________ _____________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3