Провадження №1-кс/193/38/17
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А
02 березня 2017 року сел.Софіївка
Слідчий суддя Софіївського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участі прокурора ОСОБА_3 , представника Софіївської ВК №45 ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції скаргу захисника ОСОБА_5 про незаконне тримання особи під вартою, -
ВСТАНОВИВ:
До Софіївського районного суду Дніпропетровської області звернувся захисник ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із скаргою, в якій просить на підставі ст.206 КПК України звільнити з-під варти засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який незаконно утримується під вартою.
В обгрунтування поданої скарги зазначає, що ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 09.02.2017 року ОСОБА_6 було негайно звільнено від відбування покарання, призначеного 07 листопада 2013 року вироком Єнакіївського міського суду Донецької області з Софіївської ВК № 45 управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області. Посилається на те, що ОСОБА_6 , будучи звільненим апеляційним судом Полтавської області 09.02.2017 року, повний текст даної ухвали було оголошено 14 лютого 2017 року, станом на 02 березня 2017 року до цього часу перебуває в місцях позбавлення волі, чим порушуються його права.
Просить суд постановити ухвалу, якою зобов`язати начальника Софіївської ВК №45 управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області негайно звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з-під варти.
В судовому засіданні прокурор заперечує проти задоволення поданої скарги, мотивуючи тим, що належним чином завірена копія ухвали апеляційного суду Полтавської області на адресу Софіївської ВК - 45 не надійшла.
Представник колонії підтвердив, що дійсно 09.02.2017 року в судовому засіданні в режимі відеоконференції, яка здійснювалася між колонією та апеляційним судом Полтавської області було проголошено вступну та резолютивну частину ухвали суду, якою ОСОБА_6 звільнено з місць позбавлення волі, але щодо задоволення поданої скарги захисника заперечує, посилаючись на те, що належним чином завірена копія ухвали апеляційного суду Полтавської області на адресу Софіївської ВК - 45 на надійшла, а тому у відповідності до Наказу ДПТСУ №847/5 від 08.06.2012 "Про затвердження Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів" підстав звільняти вказану особу з місць позбавлення волі у Софіївської ВК №45 не було.
Захисник та засудженний просять скаргу на незаконне тримання особи під вартою задовольнити, зазначаючи при цьому, що права та свободи особи, яка звільнена з місць позбавлення волі не можуть ставитись в залежність від неякісної роботи поштової служби, посилаються на порушення норм національного законодавства та норм міжнародного права.
Перевіривши та дослідивши матеріали поданої скарги на незаконне тримання особи під вартою, заслухавши в судовому засіданні пояснення скаржника, прокурора та представника Софіївської ВК №45, суд приходить до висновку, що вказана скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 відбуває покарання у Софіївській виправній колонії № 45 згідно вироку Єнакіївського міського суду Донецької області від 07 листопада 2013 року.
Згідно ухвали апеляційного суду Полтавської області від 09.02.2017 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задоволено, ухвалу Диканського районного суду Полтавської області від 05.08.2015 року щодо ОСОБА_6 скасовано та призначено новий судовий розгляд у суді першої інстанції, звільнено ОСОБА_6 з Софіївської ВК №45 УДПтСУ у Дніпропетровській області. Вказана ухвала апеляційного суду набрала законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягала. Вступна та резолютивна частина вказаної ухвали ще 09.02.2017 року була направлена Апеляційним судом Полтавської області до виконання до Софіївської ВК №45 УДПтСУ у Дніпропетровській області, а повний текст ухвали направлений на адресу колонії від 21.02.2017 за вихідним № 529/746/15-кЄ-902/17.
Відповідно до положення ст.29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
За нормою ч.1 ст.12 КПК України, під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється із застосуванням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст та спрямованість діяльності держави (ст.8 Конституції України), при цьому цей принцип застосовується з урахуванням практики Європейського суду.
Нормою ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду. Положення про застосування судами України при розгляді справ Конвенції та практики Європейського суду в якості джерела права передбачено і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Відповідно до ст.1 Конституції Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).
Відповідно до ст.8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Конституційний Суд України в рішенні у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо конституційності положень ст.69 Кримінального кодексу України (КК) (справа про призначення судом більш м`якого покарання) наголосив: "верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільств".
Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України та ст.19 Закону України від 29 червня 2004 року №1906-IV "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються вони у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Міжнародні договори України, які набрали чинності у встановленому законом порядку та встановлюють інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідних актах законодавства України, мають перевагу над внутрішньодержавними законодавчими актами. Однак у ч. 2 ст. 9 Конституції України встановлено, що укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. Таким чином, з наведеного випливає, що міжнародні договори, які пройшли ратифікацію, за своєю юридичною силою є вищими від національних законів.
Особливе місце серед міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, належить Конвенції, ратифікованій Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції". Із моменту приєднання до Конвенції Україна взяла на себе низку зобов`язань у сфері захисту прав людини. Частиною таких зобов`язань відповідно до статей 32, 46 Конвенції є визнання Україною юрисдикції ЄСПЛ, яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, а також виконання остаточних рішень ЄСПЛ у справах проти України.
Із метою врегулювання відносин, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконувати рішення ЄСПЛ проти України, усунення причини порушення Україною Конвенції, впровадження в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини та створення передумов для зменшення числа заяв до ЄСПЛ Верховною Радою України прийнято Закон України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - Закон № 3477-IV), у ст.17 якого наголошується, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Оскільки за змістом ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, а юрисдикція їх поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, ключову роль у забезпеченні ефективного захисту прав і свобод громадян на національному рівні відведено саме судам.
Так, з огляду на викладене, можна зробити висновок про те, що суди з метою забезпечення єдності судової практики, зокрема в частині її відповідності міжнародним стандартам, здійснюючи правосуддя, поряд із нормами національного законодавства мають застосовувати і норми Конвенції. Оскільки у Конвенції є низка характерних особливостей, її положення мають загальний характер, а права людини здебільшого констатуються у ній в абстрактній, оціночній формі, правильне розуміння її норм розкривається у рішеннях ЄСПЛ, які містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародно-правового акта, а також змісту та обсягу гарантованих ним прав.
Відтак, для реалізації ефективного захисту гарантованих прав і свобод громадян та уникнення у подальшому порушень Конвенції існують всі підстави для застосування у судовій практиці національних судів (їх рішеннях) правових позицій (практики) ЄСПЛ у контексті законодавства України та Конвенції.
При цьому, найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. У разі нагальної необхідності запобігти злочину чи його зупинити уповноважені на те законом органи можуть застосувати тримання особи під вартою як тимчасовий запобіжний захід, обґрунтованість якого протягом 72 год. має бути перевірена судом. Затримана особа негайно звільняється, якщо протягом 72 год. з моменту затримання їй не вручено вмотивованого рішення суду про тримання під вартою. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правовою допомогою захисника. Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання. Про арешт або затримання людини має бути негайно повідомлено родичів заарештованого чи затриманого.
Зазначена норма Конституції України майже повністю відтворює положення ст. 5 Конвенції.
Так, відповідно до п. 1 ст. 5 Конвенції кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках, як:
a) законне ув`язнення особи після її засудження компетентним судом;
b)законний арешт або затримання особи за невиконання законної вимоги суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, передбаченого законом;
c) законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення;
d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою припровадження його до встановленого законом компетентного органу;
e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг;
f) законний арешт або затримання особи, здійснені з метою запобігання її незаконному в`їзду в країну, чи особи, щодо якої вживаються заходи з метою депортації або екстрадиції.
У п. 2 ст. 5 Конвенції зазначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.
За приписами п. 3 ст. 5 Конвенції кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями пп. "c" п. 1 ст. 5, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.
Згідно з п. 4 ст. 5 Конвенції кожному, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, надано право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.
У п. 5 ст. 5 Конвенції встановлено, що кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.
Судом враховується, що ситуації, коли особи утримувались під вартою без відповідного судового рішення, багаторазово визнавались Європейським судом порушеннями статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
У практиці ЄСПЛ щодо дотримання положень п. 1 ст. 5 Конвенції встановлено вимогу, щоб позбавлення свободи було "законним", зокрема з дотриманням "процедури, встановленої законом". У цьому аспекті Конвенція відсилає до норм національного законодавства та встановлює зобов`язання забезпечувати дотримання матеріально-правових і процесуальних норм законодавства, але вона також вимагає, щоб при будь-якому позбавленні свободи забезпечувалася мета ст.5 Конвенції, зокрема захист осіб від свавілля. Відповідно до практики ЄСПЛ національні органи, передусім суди, повинні тлумачити і застосовувати національний закон відповідно до ст.5 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 10 червня 1996 року у справі "Бенхем проти Сполученого Королівства").
Порушення вимог п. 1 ст. 5 Конвенції у справі «Мокаллал проти України» встановлено у зв`язку з тим, що з 03 квітня 2010 року до 29 червня 2010 року заявник тримався під вартою на підставі рішення суду, яке не мало належних законодавчих підстав (Київський районний суд м. Одеси), та з 12 до 14 липня 2010 року в зв`язку з тим, що дводенна затримка у звільненні заявника з-під варти не відповідала вимогам практики ЄСПЛ, відповідно до яких лише декілька годин такої затримки можуть бути виправдані адміністративними формальностями.
Порушення вимог п. 1 ст. 5 Конвенції, зокрема, у справі «Ошурко проти України» встановлено у зв`язку з триманням гр. ОСОБА_7 під вартою в період з 15 квітня 2005 року до 29 квітня 2005 року, оскільки внаслідок адміністративних формальностей заявника було звільнено з-під варти з затримкою, що суперечить вимогам практики ЄСПЛ, оскільки 15 квітня 2005 року Апеляційний суд Дніпропетровської області постановив рішення про звільнення гр. ОСОБА_7 від подальшого відбування покарання за станом здоров`я, проте фактично його було звільнено 29 квітня 2005 року, в день, коли виправна колонія отримала рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області.
Порушення вимог п. 1 ст. 5 Конвенції констатувалися ЄСПЛ зокрема у випадку тримання заявника під вартою за відсутності відповідного рішення суду всупереч вимогам законодавства, що має місце і в даному конкретному випадку.
Судом береться до уваги, що в зв`язку із скасуванням апеляційною інстанцією ухвали Диканського районного суду Полтавської області від 05.08.2015 року, відсутні законні підстави для тримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в місцях позбавлення волі, а тому він підлягає звільненню з місць відбування покарання.
Зважаючи на викладене, з урахуванням принципів, визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та вищенаведеної практики Європейського суду з прав людини, норми яких у даному випадку превалюють над нормами внутрішнього законодавства, суд приходить до висновку, що скарга захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , про звільнення з-під варти засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який незаконно утримується під вартою обгрунтована, підтверджена матеріалами поданої скарги та підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.8, 9, 12, 369, 376 КПК України, слідчий суддя,-
Клопотання захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про незаконне тримання особи під вартою задовільнити.
Засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнити з Софіївської ВК № 45 управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області.
Ухвала суду може бути оскаржено через апеляційний суд Дніпропетровської області протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя: