Справа № 750/1136/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/719/2017
Категорія - ч. 2 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 липня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

З участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, які зареєстровані 10 грудня 2016 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0011529, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 3 травня 2017 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігова, громадянина України, з професійно технічною освітою, не працюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 30 червня 1992 року Мінським районним судом м. Києва за ч.3 ст.142 КК України (в редакції 1960 року) до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільненого 29 січня 1999 року з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання;

- 20 грудня 2004 року Деснянським районним судом м. Києва за ч.2 ст.309 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі, звільненого 19 лютого 2005 року з місць позбавлення по відбуттю строку покарання;

- 24 листопада 2009 року Дарницьким районним судом м. Києва за ч.2 ст.185 КК України до 2 років позбавлення волі, звільненого 04 лютого 2010 року з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання;

- 26 березня 2010 року Бориспільським міським судом Київської області за ч.1 ст.263 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі;

- 04 серпня 2011 року Деснянським районним судом м. Києва за ч.2 ст.309, ч.4 ст.70 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі, ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2012 року вирок змінений, ухвалено вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 31 березня 2011 року виконувати самостійно, звільненого 10 квітня 2013 року з місць позбавлення волі на підставі ухвали Білоцерківського міського суду Київської області від 02 квітня 2013 року умовно достроково на 8 місяців 12 днів,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 3 травня 2017 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України і йому призначено покарання у виді арешту на строк 3 місяці.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 поросить пом`якшити призначене йому судом покарання та визначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі, оскільки він щиро розкаявся, визнав вину, на даний час офіційно працює, проживає в цивільному шлюбі, має на утриманні неповнолітню дитину. Також, просить врахувати, що він має тяжкий стан здоров`я та проходить лікування, а перерва в лікуванні може призвести до непоправних наслідків.

Судом встановлено, що 27 листопада 2016 року, близько 21 год. 00 хв., ОСОБА_8 , перебуваючи в магазині Сільпо, що по вул. 77-ї Гвардійської Дивізії, 1- В, у м. Чернігові, маючи умисел на заволодіння чужим майном, діючи повторно, таємно, шляхом вільного доступу, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, з полиці в торговому залі магазину викрав банку ікри лососевої Шаланда, вагою 200 г, вартістю 453 грн. 33 коп., що належить ТОВ Сільпо - ФУД.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав подану апеляційну скаргу з наведених в ній підстав, прокурора та представника потерпілого, котрі просили залишити вирок суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченого належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_9 відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України. Учасники кримінального провадження не заперечували проти такого розгляду, їм було з достатньою повнотою роз`яснено суть та наслідки розгляду кримінального провадження у скороченому порядку, тому суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань обвинуваченого та дослідження даних про його особу.

Висновки суду, щодо фактичних обставин вчинення злочину, що зазначені у вироку та кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 185 КК України у апеляційній скарзі обвинуваченого не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини в апеляційному порядку не перевіряються.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 призначено покарання за таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, у виді арешту на строк 3 місяці. При цьому належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але при цьому визнав та врахував обставини, що пом`якшують покарання за вчинення кримінального правопорушення, а саме щире каяття, пов`язане з визнанням вини та активне сприяння розкриттю злочину.

Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про зайву суворість призначеного остаточного покарання у виді арешту на строк 3 місяці, за вчинення таємного викрадення чужого майна, вчинене повторно, тобто умисного злочину середньої тяжкості, та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо зміни вироку, шляхом можливості перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання не пов`язаного з обмеженням волі, на думку колегії суддів - є безпідставними.

Згідно апеляційних доводів і пояснень обвинуваченого, які він надавав при апеляційному розгляді, суд першої інстанції призначив занадто суворе покарання, при цьому не достатньо врахував при призначені покарання те, що він визнав вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, щиро розкаявся, допомагав у розкритті злочину під час досудового розслідування, має на утриманні малолітню дитину, та має поганий стан здоров`я.

Разом з цим, на думку колегії суддів, зазначені апеляційні доводи обвинуваченого, не можуть вважатися обставинами, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, та судом першої інстанції вони належно враховані при призначенні покарання, про що свідчить зміст відомостей та висновків суду, наведених ним у мотивувальній частині вироку.

Будь-яких нових даних обвинуваченим ОСОБА_8 при апеляційному розгляді не надавалось.

Таким чином, апеляційне прохання ОСОБА_8 про зміну вироку шляхом пом`якшення призначеного покарання на підставі норм КК України, з урахуванням наведених апелянтом доводів, належить вважати безпідставними, оскільки воно має суто суб`єктивний характер.

Твердження у апеляційній скарзі обвинуваченого, що призначене судом першої інстанції покарання у виді арешту на строк 3 місяці є занадто суворим, колегія суддів вважає необґрунтованим і дійшла висновку про те, що при призначені цього покарання, суд у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, призначивши покарання у виді арешту в мінімальних межах санкції ч. 2 ст.185 КК України, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши дані про особу обвинуваченого та об`єктивно встановивши, що, він раніше неодноразово притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, його сімейний, майновий та стан здоров`я, формально позитивну характеристику за місцем проживання, при цьому було враховано обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено достатніх підстав для застосування норм ст. 69, 69-1, 75 КК України, або пом`якшення покарання в інший спосіб, тобто в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України з альтернативними видами покарань.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання у такий спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для зміни вироку за доводами обвинуваченого про зайву суворість покарання, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 3 травня 2017 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Згідно ч.4 ст. 532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3