Ухвала
іменем україни
06 грудня 2016 року м. Київ
Вищийспеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю представника потерпілого ТОВ «Ашер» ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001391, за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя

АДРЕСА_1

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК,

установив:

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд не врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу засудженого, що призвело до неправильного застосування ст. 75 КК і, як наслідок, до призначення надто м`якого покарання.

Водночас, прокурор наводить доводи щодо наявності підстав для призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК. При цьому стверджує, що апеляційний суд не навів достатніх мотивів, відмовивши у задоволенні його апеляційної скарги. Тому вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від

02 грудня 2015 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК засудженого звільнено від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог КПК.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 10 березня

2016 року рішення суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він

16 серпня 2015 року близько 03.00 год. за попередньою змовою із невстановленою слідством особою проникли на територію, яку орендує

ТОВ «Ашер» (вул. Пирятинська, 115-Б, м. Прилуки), де знаходився службовий автомобіль ГАЗ 3309 ( НОМЕР_1 ), з якого таємно викрали грошові кошти товариства на загальну суму 15 590 грн.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги сторони обвинувачення, думку представника потерпілого, яка вважала, що касаційна скарга підлягає задоволенню, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Подія кримінального правопорушення у виді злочину, доведеність винуватості ОСОБА_7 в його вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч. 3 ст. 185 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК колегією суддів не перевірялись, оскільки законність та обґрунтованість вироку в цій частині не оскаржувалися.
Ухвала апеляційного суду повинна відповідати передбаченим ст. 370 КПК вимогам законності, обґрунтованості і вмотивованості.
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, мають бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали; при залишенні апеляційної скарги без задоволення мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Наведених вимог закону суд апеляційної інстанції не дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій заперечував правильність застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність. Насамперед стверджував, що суд першої інстанції необґрунтовано звільнив ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, суд апеляційної інстанції не навів в ухваленому рішенні переконливих підстав для його прийняття, не дав вичерпної відповіді на доводи у скарзі щодо неправильного застосування судом першої інстанції ст. 75 КК.
Не погоджуючись із позицією сторони обвинувачення, апеляційний суд послався на щирість каяття засудженого, активне сприяння ним розкриттю злочину, а також на його молодий вік.
Однак, з такими висновками колегія суддів не може погодитись, оскільки суд апеляційної інстанції хоча і зазначив, що місцевим судом враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особу винуватого, однак фактично не перевірив дотримання приписів статей 50, 65 КК, а відтак і правомірності застосування ст. 75 КК.
Зокрема, поза увагою апеляційного суду залишилось те, що засуджений вчинив злочин, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких. Разом із цим, апеляційний суд не зважив на конкретні обставини справи, обсяг, характер (зміст) протиправних дій ОСОБА_7 . Крім того, судом не було враховано, що засуджений раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, в тому числі за злочини проти власності, однак належних висновків не зробив, не став на шлях виправлення, а навпаки вчинив нове суспільно небезпечне діяння. Разом із тим, ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується посередньо, суспільно-корисною працею не займається, перебуває на обліку у лікаря-нарколога, а також не відшкодував завдану ТОВ «Ашер» шкоду.
Сукупність наведених обставин ставить під сумнів висновки суду про можливість застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від покарання та можливості його виправлення без відбування заходу примусу.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням необґрунтованим, а обраний ОСОБА_7 із застосуванням ст. 75 КК захід примусу таким, що суперечить визначеним у статях 50, 65 КК меті та загальним засадам призначення покарання, як про це слушно наголошується прокурором у касаційній скарзі.
З урахуванням наведеного ухвала суду апеляційної інстанції не може залишатись у силі і підлягає скасуванню на підставі ст. 438 КПК.
Разом із тим, інші доводи прокурора щодо наявності достатніх підстав для призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК, можливо перевірити в ході апеляційного провадження, тому такі доводи колегія суддів вважає неприйнятними.
Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати зазначене, ретельно перевірити всі доводи, наведені в апеляційні скарзі прокурора, дати на них вичерпну відповідь і ухвалити справедливе рішення, яке відповідає положенням ст. 370 КПК.
Якщо за наслідками нового апеляційного розгляду не буде змінено обсягу висунутого обвинувачення або не буде встановлено інших обставин, які можуть істотно вплинути на міру покарання, то призначений ОСОБА_7 захід примусу із застосуванням ст. 75 КК слід вважати неправильним.
Керуючись статтями 433, 436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів», суд

постановив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 10 березня 2016 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3