Справа № 464/4437/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/50/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження № 464/4437/14-к про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,

за ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України,

з участю прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисників адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

за апеляційною скаргою прокурора Львівської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_12 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 23 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а :
Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 23 червня 2016 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. За ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 185 ОСОБА_7 визнано невинуватим та виправдано. ОСОБА_6 у вчинені злочинів, передбачених ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України визнано невинуватим та виправдано. Вирішено питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат по справі. У задоволенні цивільних позовів потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 відмовлено. До вступу вироку в законну силу запобіжні заходи ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вигляді застава залишено без зміни.

ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що він 02 квітня 2014 року в період часу з 09.30 год. по 14.00 год., маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, користуючись тим, що за ним ніхто не спостерігає, за допомогою відмички проник у квартиру АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_13 , звідки таємно викрав майно останньої, а саме: грошові кошти в сумі 1200 грн.; 200 норвезьких крон, що курсом Національного банку України становить 400 грн.; аудіоплеєр фірми «Transcend», вартістю 320 грн. 80 коп.; ліхтарик, вартістю 76 грн.60 коп.; обручку з гравіюванням, вартістю 684 грн.78 коп.; золотий перстень, вартістю 679 грн. 52 коп.; золотий перстень, вартістю 737 грн.46 коп.; золотий кулон, вартістю 376 грн. 63 коп.; золотий ланцюжок, вартістю 584 грн. 70 коп.; золотий кулон із зображенням Матері Божої, вартістю 210 грн. 70 коп.; золотий браслет, вартістю 250 грн. 21 коп.; срібний перстень, вартістю 9 грн. 22 коп., спричинивши потерпілій матеріальної шкоди на суму 5 530 грн. 62 коп.
Після чого ОСОБА_7 , повторно, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, користуючись тим, що за ним ніхто не спостерігає, за допомогою відмички, проник у квартиру АДРЕСА_5 , яка належить ОСОБА_14 , звідки таємно викрав планшет Apple, вартістю 4639 грн. 20 коп., із чохлом, вартістю 144 грн. та банківську картку, на рахунку якої було 24000 грн., чим завдав потерпілому матеріальної шкоди на суму 28783 грн. 20 коп.
На вирок суду прокурор Львівської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_12 подала апеляційну скаргу.

В своїй апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, та призначити покарання: за ч.3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років; за ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки, та на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі; ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України та призначити покарання: за ч.3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років; за ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки, та на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор покликається на те, що вирок суду є незаконним, оскільки ухвалений з порушенням закону про кримінальну відповідальність та істотними порушеннями кримінального процесуального закону, призначене покарання не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. У мотивувальній частині вироку при формулюванні обвинувачення ОСОБА_7 щодо епізоду крадіжки з проникненням у квартиру ОСОБА_13 не вказано такої кваліфікуючої ознаки, як повторність, хоча така була інкримінована органом досудового розслідування в обвинувальному акті. Виправдовуючи ОСОБА_6 суд узагальнено врахував показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , проте ці свідки надали різні показання, які не в повній мірі відповідають висновкам суду. Допитані в судовому засіданні свідки надали наступні показання, а саме: свідок ОСОБА_15 однозначно ствердив, що саме ОСОБА_7 разом з ОСОБА_6 вчинили квартирні крадіжки; свідок ОСОБА_17 зазначив, що він здійснював перевірку оперативної інформації злочинної діяльності ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , останнього бачив біля під`їзду, який періодично виходив з машини і сідав назад у машину; свідок ОСОБА_18 зазначив, що він також здійснював перевірку оперативної інформації, однак не може пригадати чи саме ОСОБА_6 був біля під`їзду; свідок ОСОБА_19 зазначив, що також був залучений до перевірки оперативної інформації та зі слів інших працівників карного розшуку знав про можливе вчинення ОСОБА_7 та ОСОБА_6 квартирних крадіжок. Крім того, свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_18 зазначали, що ОСОБА_7 двічі заходив та виходив із під`їзду, в той час, як у вироку суду зазначено лише про один раз. Також не відповідають дійсності висновки суду про те, що всі свідки з числа тих, на яких вказує суд поїхали затримувати автомобіль, в якому їхав ОСОБА_7 , оскільки свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_18 зайшли в під`їзд, а інший екіпаж у складі свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_19 поїхали за автомобілем обвинуваченого. У вироку суду не надано жодної оцінки рапорту оперуповноваженого ОСОБА_15 , що має важливе значення для повного дослідження обставин справи. Суд невірно покликався на показання потерпілого ОСОБА_20 , який дійсно під час допиту показав, що з квартири АДРЕСА_6 нічого викрадено не було, оскільки в даній кварирі нічого цінного не було, в квартирі тривалий час ніхто не проживав, коли приїхав на місце події двері квартири були відчинені. Судом не враховано, як доказ проникнення обвинувачених у квартиру ОСОБА_20 , показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_18 , які зазначили, що коли вони зайшли в під`їзд, виявили відкриті двері у трьох квартирах. Не відповідає фактичним обставинам висновок суду про те, що замок вхідних дверей був не пошкоджений. В порушення вимог ч.3 ст. 370, ч.1 ст. 358 КПК України судом у судовому засіданні не було досліджено висновок трасологічної експертизи № 5/481 від 25 квітня 2014 року, клопотань про його дослідження не заявлялося, наведені висновки у вироку не відповідають фактичним обставинам справи. Висновок експерта отриманий всупереч порядку встановленого КПК України, а тому відповідно до ч.1 ст. 86 КПК України є недопустимим доказом. В порушення вимог п.п. 9, 15, 16, 19 ч.1 ст. 7 КПК України судом не дотримано належної процедури дослідження доказів. В порушення вимог ст. 374 КПК України у вступній частині вироку не зазначено найменування (номер) кримінального провадження, у резолютивній частині вироку не вказано порядок набрання вироком законної сили та порядок отримання копій вироку, не зазначено повністю реквізити речових доказів. При призначенні покарання районний суд неправильно застосував ст. 75 КК України, оскільки не повністю врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, характеризуючи дані особи та інші обставини справи. Суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_7 на досудовому слідстві відмовлявся давати показання на підставі ст. 63 Конституції України, а свою вину визнав лише частково. Судом не враховано, що ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічні злочини та на шлях виправлення не став, а тому перебуваючи на волі може продовжити свою злочинну діяльність. Крім того, належним чином необґрунтовано мотиви відмови в задоволенні цивільних позовів, оскільки потерпіла ОСОБА_13 подавала заяву про залишення позову без розгляду, а потерпілий ОСОБА_14 вказував на те, що заподіяна йому шкода ніким не відшкодована. У журналі судового засідання від 03 грудня 2015 року допущено помилку, оскільки при з`ясуванні питання відводу двічі зазначено думку обвинуваченого ОСОБА_6 та не зазначено думку ОСОБА_7 .

При апеляційному розгляді прокурори ОСОБА_9 та ОСОБА_8 апеляційну скаргу прокурора підтримали, покликаючись на викладені в ній мотиви, й просили її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_10 , обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_11 апеляційну скаргу прокурора заперечили.

ОСОБА_7 пояснив, що крадіжки з квартир АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8 він вчинив самостійно, без участі та допомоги ОСОБА_6 чи будь-яких інших осіб. Поки він вчиняв крадіжки, ОСОБА_6 , якого він випадково зустрів у цей день та мав відвезти в село, перебував у його автомобілі, нічого не знаючи про його наміри. Заперечив щодо вчинення замаху на крадіжку майна з квартири АДРЕСА_6 . До суду першої інстанції він претензій не має, просить залишити вирок без зміни.

ОСОБА_6 пояснив, що 02 квітня 2014 року мав намір їхати в село до матері. Очікуючи на зупинці громадського транспорту біля нього зупинився автомобіль, яким керував його знайомий ОСОБА_7 , який погодився підвезти його в село, після того як вирішить деякі свої справи. Він погодився, сів у автомобіль ОСОБА_7 та поїхав разом з ним на вул. Дж. Вашингтона, де ОСОБА_7 зупинився біля якогось багатоквартирного будинку та пішов у своїх справах, а він залишився в автомобілі. Про свої наміри щодо вчинення крадіжок ОСОБА_7 йому не повідомляв. Просить вирок суду залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді, виступ сторони обвинувачення та сторони захисту, обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Апеляційний суд переглядає вирок в межах апеляційної скарги відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України.

Доводи прокурора про незаконність судового рішення, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону колегія суддів до уваги не бере як безпідставні.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, зокрема, при встановленні відсутності в діянні особи складу кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Усі докази обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України, а ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України, були предметом ретельного дослідження судом першої інстанції й не підтвердили пред`явлене ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачення.

Висновок суду про відсутність в діянні ОСОБА_6 складу злочинів, передбачених ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України; ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України, є обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції повно, всебічно, неупереджено та об`єктивно дослідив усі представлені стороною обвинувачення докази, дав їм належну оцінку, і дійшов правильного висновку про невинуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України, а ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України (за епізодом замаху на викрадення майна у потерпілого ОСОБА_20 02 квітня 2014 року).

При ухваленні вироку про виправдання ОСОБА_6 та часткового виправдання ОСОБА_7 судом першої інстанції повністю дотримані вимоги ч.3 ст. 374 КПК України. Мотивувальна частина вироку містить формулювання обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_6 та ОСОБА_7 й визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинувачених із зазначенням переконливих мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення. Формулювань, які б ставили під сумнів невинуватість виправданих, вирок не містить.

Як на доказ вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочинів прокурор в апеляційній скарзі покликається на показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_16 , рапорт ОСОБА_15 , поданий ним 02.04.2014 під час досудового розслідування на ім`я т.в.о. начальника Сихівського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області.

Таке покликання є безпідставним, оскільки як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_16 не підтвердили того, що ОСОБА_6 разом з ОСОБА_7 вчинили крадіжки майна з квартир АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 та намагались викрасти майно з квартири АДРЕСА_9 ; обвинувачений ОСОБА_7 і в суді першої інстанції, і в апеляційному суді дав показання про непричетність ОСОБА_6 до крадіжок майна з квартир ОСОБА_13 та ОСОБА_14 02 квітня 2014 року; рапорт ОСОБА_15 від 02.04.2014 не відповідає критерію допустимості і не може бути покладений в основу обвинувального вироку (т.1 а.с.3-4).

Покликання прокурора на неправильне відображення у вироку показань свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_16 , є безпідставним, оскільки таке спростовується даними технічного носія інформації, на якому зафіксовано перебіг судового засідання в суді першої інстанції, а також показаннями вищевказаних свідків даними суду апеляційної інстанції.

Отже суд обґрунтовано не взяв до уваги надані стороною обвинувачення докази, оскільки вони жодним чином не підтверджують наявність у діях ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (за епізодом замаху на вчинення крадіжки майна з квартири ОСОБА_20 ) складу злочину, й навів у вироку належні й достатні мотиви прийнятого рішення.

Разом з цим, висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим, вмотивованим і відповідає фактичним обставинам справи.

Такий висновок підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд першої інстанції дав належну оцінку й навів у вироку, зокрема: показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_16 щодо обставин вчинення ОСОБА_7 крадіжок майна з квартир потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ; даними протоколів огляду місця події від 02 квітня 2014 року (т.1 а.с.6-24, 30-40, 51-60; т.2 а.с.120-139); даними довідок щодо ваги та вартості ювелірних виробів викрадених з квартири потерпілої ОСОБА_13 ; висновком товарознавчої-експертизи № 9/146 від 29.04.2014 щодо вартості викраденого майна з квартир ОСОБА_13 , ОСОБА_14 (т.2 а.с.113-119); даними протоколів огляду речових доказів (т.2 а.с.141-143).

Суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини справи в їх сукупності й відповідно до ст. 94 КПК України дав оцінку наведеним доказам, визнавши їх належними, допустимими, достовірними, а в сукупності достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

З урахуванням наведеного колегія суддів визнає правильним висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, а викладені в апеляційній скарзі доводи про незаконність судового рішення, у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, не бере до уваги як безпідставні.

У ході судового розгляду суд першої інстанції з`ясував усі обставини, які мали істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. На виконання вимог ст. 370 КПК України судом у вироку наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Покликання прокурора на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, які, на його думку, полягають у в тому, що суд невірно оцінив показання потерпілого ОСОБА_20 (при цьому у вироку невірно зазначивши, як ОСОБА_21 ), є голослівними, оскільки даними в суді першої інстанції показаннями потерпілого не підтверджується вина ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України.

Доводи прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке полягає у тому, що суд, не досліджуючи висновок трасологічної експертизи № 5/481 від 25.04.2014, покликався на такий як на підставу виправдання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України, не можуть бути безумовною підставою для скасування вироку суду, оскільки такий висновок не спростовує висновків суду про недоведеність винуватості обвинувачених у вчиненні злочину та не перешкодив й не міг перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Як на одну з підстав скасування вироку прокурор покликається на не зазначення у вироку номеру кримінального провадження. Таке твердження прокурора є безпідставним, оскільки у вступній частині вироку суд зазначив номер кримінального провадження (№ 464/4437/14-к), який є унікальним номером цього кримінального провадження, який присвоюється судом першої інстанції, й зберігається на всіх стадіях судового провадження.

Як на підставу скасування вироку прокурор покликається також і на те, що в резолютивній частині вироку суд не зазначив про порядок набрання вироком законної сили та порядок отримання копій вироку; узагальнивши окремі речові докази за категоріями, не зазначив реквізитів кожного з них. Такі доводи не можуть бути підставою для скасування вироку, оскільки ці недоліки не є істотними порушеннями кримінального процесуального закону в розумінні ст. 412 КПК України і не тягнуть за собою скасування вироку.

Твердження прокурора про те, що судом не взято до уваги та не дано належної оцінки тому факту, що ОСОБА_7 під час досудового розслідування відмовлявся надавати показання на підставі ст. 63 Конституції України, а також те, що він частково визнав свою вини у суді першої інстанції, як доказ відсутності щирого каяття з боку обвинуваченого, є безпідставними.

Щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, що і було виявлено ОСОБА_7 під час судового розгляду справи. При цьому відмова підозрюваного ОСОБА_7 у наданні показань під час досудового розслідування не може розцінюватись як відсутність щирого каяття, оскільки така відмова є його конституційним правом і не повинна братися судом до уваги як заперечення широко каяття.

Твердження в апеляційній скарзі прокурора про істотні порушення судом вимог кримінального процесуального закону жодними доводами не підкріплені.

Визначених ст. 412 КПК України істотних порушень, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законний та обґрунтований вирок, допущено не було.

Доводи прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість колегія суддів до уваги не бере як безпідставні.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначене судом з дотриманням вимог ст. 65 КК України, відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, обране з врахуванням особи обвинуваченого, обставин, що пом`якшують покарання, - щирого каяття у вчиненому, відшкодування потерпілим шкоди, а також відсутності обставин, які обтяжують покарання, та призначене в межах, встановлених санкцією ч.3 ст. 185 КК України.

При призначенні покарання ОСОБА_7 суд врахував також і особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні неповнолітню дитину, 2014 року народження, та вагітну дружину.

На момент розгляду справи апеляційним судом, ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_7 народилася ще й друга дитина син ОСОБА_22 , що також слід враховувати в даній справі.

Підстав вважати, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, немає.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що призначене ОСОБА_7 покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі, є справедливим і за своїм видом і за розміром.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про можливість застосування щодо ОСОБА_7 ст. 75 КК України, врахував при цьому тяжкість вчиненого ним злочину, особу винного та всі обставини справи, дійшов вірного висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Погоджуючись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів враховує й те, що ОСОБА_7 на сьогоднішній день має на утриманні двоє малолітніх дітей - 2014 та 2017 років народження.

Покликання прокурора на те, що суд першої інстанції, застосувавши до ОСОБА_7 ст. 75 КК України, тим самим допустив невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необґрунтованим і не відповідає вимогам закону.

Статтею 75 КК України передбачено можливість звільнення особи від призначеного покарання з випробуванням, і тому застосування ст. 75 КК України не може розцінюватись як призначення надто м`якого покарання, як це помилково зазначає прокурор в апеляційній скарзі.

Щодо доводів прокурора про не вмотивованість відмови суду в задоволенні цивільних позовів потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , то такі не відповідають фактичним обставинам справи. Суд навів у вироку мотиви, з яких від відмовив у задоволенні цивільних позовів потерпілих. При цьому потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вироку суду в частині вирішення цивільного позову не оскаржили, а тому апеляційні доводи прокурора в цій частині, є безпідставними.

Враховуючи наведене, колегія суддів визнає апеляційну скаргу прокурора необґрунтованою.

Вирок суду ухвалений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Вирок Сихівського районного суду м. Львова від 23 червня 2016 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора Львівської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_12 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4