Дата документу Справа № 326/161/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №326/161/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11кп/778/791/17 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія п.2 ч.2 ст.115 КК України
УХВАЛА
17 березня 2017 року місто Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження внесеного 01.12.2016 до ЄРДР за №0000995 щодо

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась в м. Сочі, Краснодарського Краю, Російської Федерації, , громадянки України, зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
особи, щодо якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п.2 ч.2 ст.115 КК України

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференцзв`язку)

Прокурор у кримінальному провадженні звернувся до суду з апеляційною скаргою на ухвалу Приморського районного суду Запорізької області від 10 березня 2017 року, якою клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру (далі за текстом клопотання) стосовно ОСОБА_6 з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 1 грудня 2016 за №0000995 за обвинуваченням по ознаками кримінального правопорушення, передбаченого п.2 ч.2 ст.115 КК України повернуто прокурору.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду першої інстанції про повернення клопотання прокурору скасувати, та направити клопотання до того ж суду для розгляду в новому підготовчому засіданні. Прокурор вказує на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону судом, зазначає, що суд повернув клопотання безпідставно. Вимоги до обвинувального акту (в цьому провадженні до клопотання, з огляду на положення ч.2 ст.292 КПК України) зазначені у ст.291 КПК України, на думку прокурора, дотримані. Питання про порушення ст.ст.503, 504 КПК України на цій стадіє процесу не є предметом розгляду судом. До того ж вважає, що суд не правильно трактував вказівку слідчого у клопотанні про доведення вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.2 ч.2 ст.115 КК України. Зазначав що у клопотанні викладені виключно фактичні дані, встановленні в ході досудового розслідування.

Прокурором на адресу апеляційного суду разом із апеляційною скаргою подано клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді поміщення до психіатричного закладу ОСОБА_6 в умовах, що виключають небезпечну поведінку особи (далі за текстом клопотання про продовження запобіжного заходу).

В обґрунтування клопотання про продовження запобіжного заходу прокурор зазначає, що ОСОБА_6 вчинила особливо тяжкий злочин, за висновком судово-психіатричної експертизи було встановлено що у останньої виявлено психічний розлад у вигляді психічних та поведінкових розладів, внаслідок сполученого вживання психоактивних речовин, синдром залежності. У період здійснення інкримінованого їй правопорушення виявляла та по теперішній час виявляє ознаки тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності у вигляді психотичного розладу , внаслідок сполученого вживання психоактивних речовин. За змістом вказаного клопотання, стосовно ОСОБА_6 було застосовано запобіжний захід у вигляді поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають небезпечну поведінку особи, строк якого спливає 24.03.2017, тому прокурор просила продовжити строк вказаного запобіжного заходу на 60 днів.

За матеріалами провадження, 3 лютого 2017 року до Приморського районного суду Запорізької області надійшло клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_6 у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого п.2 ч.2 ст. 115 КК України.

Клопотання затверджене прокурором 31 січня 2017 року. Згідно з розпискою захисник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 , отримала копію клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру та реєстру матеріалів досудового розслідування 31 січня 2017 року.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні висловив думку про можливість призначення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру до розгляду у судовому засіданні. Вважав, що під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги КІІК України, клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру складено відповідно до вимог ст. 291 КПК України, підстав для закриття провадження чи повернення клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру не вбачав.

Потерпілий не заперечував проти призначення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру до судового розгляду у судовому засіданні.

Захисник ОСОБА_8 заперечувала проти призначення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру до судового розгляду у судовому засіданні, оскільки, на її думку, клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру не відповідало вимогам КПК України, зокрема, в порушення норм КПК України у клопотанні вказано, що ОСОБА_6 своїми умисними діями вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 п. 2 ст. 115 КК України, тобто зазначено про доведеність вчинення злочину до ухвалення судом рішення. Не погоджувалась із органами досудового розслідування, що потерпілому матеріальної та моральної шкоди не завдано.

Суд, приймаючи рішення щодо повернення клопотання прокурору в ухвалі зазначив, що в порушення норм ст.17, 503, 504 КПК України, слідчий у клопотанні вказав, що ОСОБА_6 своїми умисними діями вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 п.2 ст.115 КК України, вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а саме малолітній дитині. Таким чином, на переконання суду, орган досудового розслідування висловився про доведеність вчинення злочину до ухвалення рішення судом з цього приводу, допустивши порушення презумпції невинуватості, закріпленої всі. 17 КПК України.

Звертаючись із клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру, слідчий виклав фактичні обставини вчинення ОСОБА_6 злочину вказавши, що дії останньої характеризуються умисною формою вини, що відповідає діянням осудної особи, у той час, як ОСОБА_6 визнана неосудною.

Орган досудового слідства не визначився з процесуальним статусом ОСОБА_6 , зазначаючи, що вона є підозрюваною, тоді як з того ж клопотання видно, що вона має процесуальний статус особи, щодо якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру та яка відповідно до ст. 506 КПК України лише користується правами підозрюваного та обвинуваченого в обсязі, який визначається характером розладу психічної діяльності чи психічного захворювання відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи та здійснює їх через законного представника, захисника.

Заслухавши доповідь судді; захисника ОСОБА_8 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги і вважала ухвалу суду законною і обґрунтованою, а також заперечували проти задоволення клопотання про продовження запобіжного заходу; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу і наполягала на скасуванні ухвали суду першої інстанції як незаконної, а також підтримала клопотання про продовження запобіжного заходу і просила його задовольнити; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а клопотання про продовження запобіжного заходу підлягає розгляду.

Приймаючи рішення суд першої інстанції прийняв до уваги рекомендації, викладені у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.10.2012 № 223-1430/0/4-12 «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» зазначено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів виховного або медичного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам статей 291, 292 КПК України: зокрема, якщо ці документи містять положення, що суперечать одне одному; у документах наведено недопустиму натуралізацію опису злочину; вони не підписані слідчим (крім випадків, коли прокурор склав їх самостійно) чи не затверджені прокурором; до них не долучено передбачені законом додатки.

Відповідно до ч.2 ст.292 КПК України клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам ст.291 КПК України, а також містити інформацію про примусовий захід медичного характеру, який пропонується застосувати, та позицію щодо можливості забезпечення участі особи під час судового провадження за станом здоров`я.

Відповідно до ч.3 ст.503 КПК України кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого у стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій.

Відповідно до ч.1 ст.504 КПК України досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється слідчим згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень глави 39 КПК України.

Колегія суддів погоджується із висновками суду, в частині порушення вищевказаних норм. Слідчий у клопотанні зазначив, що ОСОБА_6 своїми умисними діями вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 п.2 ст.115 КК України, вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а саме малолітній дитині, тобто орган досудового розслідування висловився про доведеність вчинення злочину до ухвалення рішення судом з цього приводу, допустивши порушення презумпції невинуватості, закріпленої в ст. 17 КПК України.

Суд вірно зазначив, що звертаючись із клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру, слідчий виклав фактичні обставини вчинення ОСОБА_6 злочину вказавши, що дії останньої характеризуються умисною формою вини, що відповідає діянням осудної особи.

Орган досудового розслідування не визначився з процесуальним статусом ОСОБА_6 , зазначаючи в клопотанні, що остання є підозрюваною, тоді як з того з остання вона має процесуальний статус особи, щодо якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру та яка відповідно до ст. 506 КПК України лише користується правами підозрюваного та обвинуваченого в обсязі, який визначається характером розладу психічної діяльності чи психічного захворювання відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи та здійснює їх через законного представника, захисника.

Доводи апелянта у частині того, що ОСОБА_6 має статус підозрюваної, через те що їй 02.02.2017 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого п.2 ч.2 ст.155 КК України, є необґрунтованими, адже в подальшому на момент звернення із клопотанням до суду її статус змінився.

Доводи апелянта про те, що слідчий не зазначав про доведеність вини ОСОБА_6 , а лише констатував факт вчинення вказаного злочину колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в ухвалі суду не йшла мова про доведеність вини, а обґрунтовано було зазначено, що слідчий вказав, що ОСОБА_6 вчинила злочин (а.п. 2, дослівно «Таким чином, ОСОБА_6 своїми навмисними діями вчинила кримінальне правопорушення, передбачене п.2 ч.2 ст.155 КК України, вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а саме малолітній дитині.»).

Відтак висновки суду щодо невідповідності клопотання вимогам ст.291 КПК України підтверджено матеріалами провадження, а висновки суду ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до положень ст.508 КПК України застосування запобіжних заходів, до особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється за загальними правилами передбаченими цим кодексом.

Згідно з ч.1 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Порядок, підстави і загальні принципи застосування запобіжних заходів регулюються главою 18 КПК України, а саме 176-206 КПК України. За змістом ч.4 ст.176 запобіжні заходи підчас досудового розслідування застосовуються слідчим суддею за клопотанням слідчого погодженого з прокурором або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження судом за клопотанням прокурора.

Виходячи із загальних принципів та підстав застосування запобіжного заходу, як було зазначено вище, запобіжний захід обирається на певних стадіях кримінального процесу, слідчим суддею, чи судом.

Стадії кримінального процесу це відносно самостійні частини процесу, кожна із яких має власні завдання, специфічне коло учасників і процесуальних засобів діяльності, проходить притаманні тільки для неї етапи і завершаються прийняттям певного рішення, яким вона, як правило, трансформується в наступну стадію. Діяльність кожної стадії здійснюється на підставі загальних положень, притаманних тільки їй.

За матеріалами кримінального провадження, 3 лютого 2017 року до Приморського районного суду Запорізької області надійшло клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_6 у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення передбаченого п.2 ч.2 ст.115 КК України.

Ухвалою Приморського районного суду Запорізької області від 10.03.2017 клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_6 повернуто прокурору.

Фактично кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 не прийнято судом у провадження. З огляду на це, питання про продовження строку запобіжного заходу має вирішуватися слідчим суддею місцевого суду за клопотанням слідчого погодженим із прокурором, або за клопотанням прокурора.

Така позиція ґрунтується на практиці ЄСПЛ, зокрема рішенням від 9 жовтня 2014 року «Чанєв проти України», яке є нормою права і обов`язкове для виконання суддями, зверталася увага щодо недопустимості так званого «автоматичного» продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (у вказаному випадку продовження строку перебування особи у психіатричному закладі), тому клопотання про продовження запобіжного заходу мало б відповідати вимогам ст.ст.184, 199 КПК України а під час його розгляду прокурор мав би доводити обставини визначені ч.1 ст.194 КПК.

Клопотання про продовження строку запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 не містило обов`язкових елементів передбачених ст.184, ч.3 ст.199 КПК України, в ньому мається виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, докази на підтвердження вини ОСОБА_9 і наведені обставини, які вказують на можливість застосування примусових заходів медичного характеру. Не зазначено у клопотанні коли саме було застосовано вказаний запобіжний захід, коли спливає термін його дії (це можливо з`ясувати лише шляхом повного аналізу матеріалів доданих до клопотання), підстави його для продовження вказаного строку, не вказані ризики зазначені у ст.177 КПК України і виклад обставин, що заявлені ризики не зменшились чи з`явилися нові. У судовому засіданні прокурор не доводив, що застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки особи щодо якої вирішується питання про продовження строку запобіжного заходу.

Законних підстав для задоволення клопотання про продовження запобіжного заходу не має колегія суддів не вбачає, тому клопотання необхідно повернути прокурору.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення. а ухвалу Приморського районного суду Запорізької області від 10 березня 2017 року, якою клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_6 з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань1 грудня 2016 за №0000995 за обвинуваченням ознаками кримінального правопорушення, передбаченого п.2ч.2 ст.115 КК України повернуто прокурору залишити без змін.
Клопотання прокурора у кримінальному провадженні про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають небезпечну поведінку особи, повернути прокурору.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає, і набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4