Дата документу 26.06.2017 Справа № 554/4446/17
Провадження № 1-кс/554/4448/2017

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 червня 2017 року м. Полтава
В С Т А Н О В И В:
В ході досудового розслідування встановлено: 09.02.2017 до Пирятинського ВП ГУНП в Полтавській області із заявою звернувся житель АДРЕСА_1 ОСОБА_4 про те, що в період часу з 18:30 год. 08.02.2017 по 09:30 09.02.2017 р. невідома особа незаконно заволоділа його автомобілем марки ВАЗ 211040 сірого кольору д.н.з. НОМЕР_1 , який перебував навпроти будинку No4-А по вул. Європейській м. Пирятин, чим було завдано значну матеріальну шкоду потерпілому.
В ході оперативного супроводження кримінального провадження та виконання доручення слідчого зібрані достатні дані з приводу причетності до вчинення даного злочину причетна група осібз числа мешканців суміжної області, зокрема ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає в арендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , який безпосередньо вчиняв незаконне заволодіння траанспортним засобом, який безпосередньо вчиняв незаконне заволодіння автотранспортом.
Правова кваліфікація кримінального правопорушення: ч. 2 ст. 289 КК України: незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.
Зазначені речі вилучені та зберігаються в СУ ГУНП в Полтавській області.
Клопотання про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час розгляду питання слідчим суддею від учасників процесуальної дії не надійшло, за ініціативою суду не здійснюється, що відповідає положенням ст. 107 КПК України.
У судовому засіданні слідчий підтримав подане клопотання, просив про його задовольнити.
Власник майна в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Суд, вислухавши думку слідчого, дослідивши надані докази, приходить до наступного.
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).
Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).
У вчиненні вказаного кримінального правопорушення органом досудового розслідування підозрюється ОСОБА_5 , якому 22.06.2017 року оголошено про підозру за ч.2 ст. 289 КК України.
23.06.2017 року ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Так, виходячи із аналізу положень пункту першого частини третьої статті 132 КПК України , статті 170 КПК України, слідчий , прокурор в ході розгляду клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні , в якому особі оголошено про підозру , має довести існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення.
Розглядаючи клопотання слідчого по суті, слідчий суддя приходить до висновку про наявність обґрунтованої підозри щодо вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Так, із змісту клопотання та матеріалів , які його обґрунтовують , вбачається , що зазначені обставини підозри, які інкримінуються ОСОБА_5 , мають місце та підтверджуються на даному етапі розслідування достатньою сукупністю доказів.
Слідчим доведено, що вищевказане майно, вилучене під час проведення обшуку від 21.06.2017 року, має значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Вилучене, відповідно до протоколу обшуку від 21.06.2017 року, майно підлягає арешту, оскільки не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню. На виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України слідчий довів необхідність арешту майна, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України.
На даному етапі досудового розслідування його потреби виправдовують втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 132, 98, 167, 170-173, 309, 372 КПК України, слідчий суддя,-
У Х В А Л И В:
Виконання зазначеної ухвали покласти на слідчого в провадженні якого знаходиться кримінальне провадження.
Ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання, крім випадків, встановлених КПК України.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Полтавської області на протязі 5 днів з моменту проголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1