Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних справ
Ухвала іменем україни 16 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувшив судовому засіданні кримінальне провадження, внесене
до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000502, за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 05 квітня 2016 року, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя

АДРЕСА_1 такого, що в силу ст. 89 ККК не має судимостей,

у вчиненні злочину, передбаченогоч. 1 ст. 185, ч. 2ст. 185КК,

в с т а н о в и л а:

За вироком Семенівського районного суду Полтавської області

від 05 квітня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК

до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання

з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покладено

на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно в с. Очеретуватому Семенівського району Полтавської області:
в середині жовтня 2015 року приблизно о 09.00 год.
з господарства АДРЕСА_2 належне ОСОБА_7 майно на загальну суму 255 грн;
наприкінці жовтня 2015 року з господарства

АДРЕСА_3 належне ОСОБА_8 майно на загальну суму 246 грн.
Апеляційний суд Полтавської області від 15 вересня 2016 року ухвалою залишив без зміни вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 .
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор зазначає, що місцевий суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки незаконно, проігнорувавши положення ст. 33 КК та роз`яснення, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 червня 2010 року № 7, кваліфікував дії ОСОБА_6 за обома епізодами крадіжки лише за ч. 2 ст. 185 КК за кваліфікуючою ознакою «повторність». На думку прокурора, апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження, допущені місцевим судом порушення залишив без належної уваги та своє рішення про залишення апеляційної скарги прокурора належним чином не мотивував. Прокурор вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу і просив її задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

За ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Відповідно до ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено мотиви з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, якими він керувався.
Указаних вимог закону апеляційний суд повністю не дотримався.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, орган досудового слідства обвинувачував ОСОБА_6 увчиненні таємного викрадення майна (крадіжці) та у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненого повторно, тобто у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст. 185 та ч. 2

ст. 185 КК.
З таким обвинуваченням обвинувальний акт надійшов до місцевого суду, який, розглядаючи кримінальне провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, дійшов висновку про те, що винуватість ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні є встановленою та доведеною повністю й кваліфікував дії ОСОБА_6 за обома епізодами вчинених злочинів за ч. 2 ст. 185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.
Не погоджуючись із цим рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив скасувати вирок місцевого суду та постановити новий, яким ОСОБА_6 визнати винним та засудити за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді 1 місяцю арешту, за ч. 2 ст. 185 КК 1 року обмеження волі. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді

1 року обмеження волі. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнити від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК (а.к.п. 77-80).
У подальшому на адресу апеляційного суду надійшли зміни до апеляційної скарги, де прокурор, посилаючись на положення статей 36,

403 КПК, просив вирок місцевого суду змінити в частині кваліфікації дій ОСОБА_6 й визнати винним останнього у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185 та ч. 2 ст. 185 КК та засудити за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді 1 місяцю арешту, за ч. 2 ст. 185 КК до 1 року обмеження волі. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 1 року обмеження волі та підставі ст. 75 КК звільнити від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК. В решті вирок залишити без змін (а.к.п. 93-94, 95-96).
У результаті розгляду кримінального провадження апеляційний суд апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення й у своєму рішенні вказав, що у зміненій апеляційній скарзі прокурор, порушуючи питання про зміну вироку місцевого суду, фактично порушив питання про збільшення обсягу обвинувачення та призначення покарання за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185 та ч. 2 ст. 185 КК, що є погіршенням становища засудженого.
Однак колегія суддів вважає, що місцевий суд, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися

й розглянувши кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, усупереч положенням частин 1, 3

ст. 337 КПК вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, оскільки, не досліджуючи докази, фактично перекваліфікував перший епізод з ч. 1

на ч. 2 ст. 185 КК, що потягло призначення ОСОБА_6 покарання за вказаним законом, санкція якого є суворішою.
Апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, детальних мотивів прийнятого рішення не навів, й дійшов передчасного висновку про те, що прокурор у своїй апеляційній скарзі порушував питання про збільшення обсягу обвинувачення.
За таких обставин ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою та вмотивованою, оскільки її постановлено

з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу вказане судове рішення підлягає скасуванню, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд

у суді апеляційної інстанції, в ході якого суду слід усунути вказані недоліки, повно та всебічно перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі зі змінами, і прийняти законне та обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 15 вересня

2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала касаційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3