Справа №489/4262/16-к 11.01.2017

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 січня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючої ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
Обвинувачений ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Кошари Роздільнянського району Одеської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий.
Обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_8
потерпіла ОСОБА_9
представник потерпілої ОСОБА_10
представник цивільного
відповідача ОСОБА_11 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги представника цивільного відповідача.
Порушує питання про зміну вироку в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 про відшкодування заподіяної злочином

провадження № 11-кп/784/88/17 головуючий у 1 інстанції ОСОБА_12
категорія ст.286 ч.1 КК України. доповідач в апеляційній інстанції
ОСОБА_1
Короткий зміст судового рішення суду 1 інстанції.
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04.11.2016 р. ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 3400 гривень без позбавлення права керування транспортними засобами.
Постановлено стягнути:
- з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави в особі Департаменту фінансів Миколаївської міської ради - 5974 грн. 45 коп. (витрати на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_9 )
- з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави в особі ГУ ДКСУ в Миколаївській області процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертиз, в сумі 2818 грн.
Вирішено питання щодо речового доказу.
Узагальнені доводи апелянта.
Погоджується з тим, що ОСОБА_6 , перебуваючи в трудових відносинах з Миколаївською автомобільною школою, за встановлених обставин справи, порушив правила безпеки дорожнього руху, навчаючи практичному водінню учня ОСОБА_13 та керуючи автомобілем, внаслідок чого потерпілій ОСОБА_9 заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Водночас вважає, що судом не враховані обставини, які зумовили настання дорожньо-транспортної пригоди.
З цього приводу вказує, що хоча ОСОБА_6 є відповідальним за джерело підвищеної небезпеки та вважається таким, що здійснював керування транспортним засобом, проте, не можна в повній мірі стверджувати, що саме його діями потерпілій заподіяна моральна шкода, оскільки необережність насамперед вчинила учень ОСОБА_13 через відсутність у неї належного досвіду.
Наводить, що навчання проводилося біля АЗС «ОККО», де майже ніколи не буває пішоходів. Поява потерпілої у цьому місці, яке не призначено для переходу, було несподіваним як для учня ОСОБА_13 , так і для ОСОБА_6 .
Зазначає, що обвинувачений прийняв посильну участь у відшкодуванні потерпілій майнової шкоди, не мав умислу на заподіяння їй тілесних ушкоджень, також приймав участь в наданні їй першої допомоги, щиро розкаявся у вчиненому.
Посилається на роз`яснення, які містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. щодо зазначення в позовній заяві міркувань, з яких виходив цивільний позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Вказує на необхідність врахування й інших обставин, які мають значення для вирішення цього питання.
Встановлені судом 1 інстанції обставини.
25.05.2016 р., приблизно о 10 год. 45 хв., водій ОСОБА_6 , як майстер виробничого навчання водінню «Миколаївської обласної автомобільної школи Всеукраїнської спілки автомобілістів», проводячи навчання практичному водінню учня ОСОБА_13 , керуючи автомобілем «ЗАЗ-Forza» номерний знак НОМЕР_1 , здійснював рух заднім ходом навпроти АЗС "ОККО" по вул. Космонавтів, 93 «а» в м. Миколаєві.
В порушення вимог п.п. 2.3 "б", 10.9, 12.3 Правил дорожнього руху України, він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміні, створив небезпеку пішоходу ОСОБА_9 , не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, що призвело до наїзду на ОСОБА_9 .
У зв`язку з цим їй були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження за ознакою тривалості розладу здоров`я у виді відкритого осколкового перелому лівої променевої кістки в типовому місці зі зміщенням, забою лівого гомілковостопного суглобу.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника цивільного відповідача ОСОБА_11 на підтримку апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 , який вирішення питання залишив на розсуд суду, захисника ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу, заперечення потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 , думку прокурора ОСОБА_7 про залишення вироку в оскаржуваній частині без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Представником цивільного відповідача ОСОБА_5 відповідно до вимог п.9 ч. 1 ст. 393 КПК України вирок оскаржено в частині, що стосується вирішення цивільного позову. При цьому, ним оскаржено вирішення цивільного позову лише в частині розміру відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілій ОСОБА_9 .
Враховуючи положення ст. 404 ч.1 КПК України, вирок переглядається в цій частині, в межах апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 62 КПК України цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов в порядку, встановленому цим Кодексом (частині 1 цієї статті). Права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду (частина 2 цієї статті).
Цього ж дня копія позовної заяви надіслана цивільному відповідачеві та здійсненого його виклик в судове засідання на 30.09.2016 р. (а.с. 38). Матеріали провадження містять відомості про отримання ним 19.09. 2016 р. поштового відправлення суду. Однак, у зазначене судове засідання представник цивільного відповідача не з`явився. Судом повторно здійснено виклик представника цивільного відповідача в судове засідання 20.10.2016 р. (а.с.136). І в дане судове засідання представник цивільного відповідача не з`явився.
Разом з тим, ним направлено до суду пояснення від 29.09.2016 р. на позовну заяву потерпілої (а.с. 137-138) та заява про розгляд справи без його участі з урахуванням наданих пояснень (а.с. 140). Таким чином, правом приймати участь у судовому розгляді цивільний відповідач розпорядився на власний розсуд.
Зі змісту зазначених пояснень вбачається, що цивільний відповідач в особі директора установи ОСОБА_14 посилався на необхідність врахування у відшкодування завданої потерпілій майнової шкоди добровільного відшкодування їй шкоди самим ОСОБА_6 в сумі 8000 грн., а щодо моральної шкоди врахування роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. Будь-які інші міркування щодо розміру відшкодування завданої моральної шкоди в поясненнях відсутні. При цьому, в поясненнях цивільним відповідачем висловлена згода на відшкодування потерпілій як майнової, так і моральної шкоди власником транспортного засобу - джерела підвищеної небезпеки саме навчальним закладом об`єднання громадян «Миколаївська обласна автомобільна школа Всеукраїнської спілки автомобілістів».
Відповідно до положень ст. 23 ч. 3 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Є безпідставними твердження апелянта про відсутність обґрунтування розміру грошового відшкодування завданої потерпілій моральної шкоди.
Зі змісту позовної заяви ОСОБА_9 вбачається, що в цій частині вона посилалася на характер душевних та фізичних страждань внаслідок заподіяної шкоди здоров`ю, тривалість лікування, порушення звичайного способу життя.
В судовому засіданні 30.09.2016 р. потерпіла підтримала позовні вимоги. Також зазначила, що перенесла 3 операції. Їй було застосовано фіксування відкритого перелому спицями ОСОБА_15 . І дотепер вона погано володіє травмованою рукою, відчуває біль, у зв`язку з чим порушено її звичайний спосіб життя.
Рішення суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди потерпілої 20000 грн., судом у вироку умотивовано належним чином. При цьому, суд обґрунтовано послався на врахування глибини та тяжкості фізичних та душевних страждань, пов`язаних із заподіянням їй тілесних ушкоджень у похилому віці, необхідністю проходити тривале лікування з неодноразовим оперативним втручанням, змінами, у зв`язку з цим, звичайного способу життя.
Судом 1 інстанції досліджені й докази, які підтверджують розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди.
Зокрема, з висновку експерта вбачається, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є особою похилого віку, заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження за ознакою тривалого розладу здоров`я у виді відкритого осколкового перелому лівої променевої кістки в типовому місці зі зміщенням, забою лівого гомілковостопного суглобу. З посиланням на медичну картку стаціонарного хворого, експертом зазначено про проведення ОСОБА_9 25.05.2016 р. оперативного втручання з фіксацією вказаного перелому спицями ОСОБА_15 (а.с. 69-70). З виписного епікризу також вбачається, що потерпіла ОСОБА_9 13.06.2016 р. виписана на амбулаторне лікування з наступним рентген контролем для вирішення питання про подальше лікування (а.с.29).
З урахуванням викладеного, судом 1 інстанції додержані вимоги ст. 23 ЦК України, а також роз`яснення, які містяться в п.п. 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. (з наступними змінами). Розмір визначеного судом 1 інстанції відшкодування моральної шкоди 20000 грн. відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Відсутні підстави для зміни вироку в цій частині та зменшення зазначеного відшкодування до 5000 грн., як про це просить апелянт.
Є неприйнятними доводи апелянта про необхідність врахування наведених ним інших обставин, які, на його думку, зумовили настання дорожньо-транспортної пригоди.
Так, питання про необережність учня ОСОБА_13 апеляційним судом не розглядається, оскільки саме ОСОБА_6 вважається особою, що здійснювала керування транспортним засобом і вироком суду встановлена його вина в порушенні правил безпеки дорожнього руху.
З урахуванням положень ст. ст. 1167, 1172, 1187 ЦК України є обґрунтованим рішення про стягнення зазначеної моральної шкоди з юридичної особи з навчального закладу об`єднання громадян «Миколаївська обласна автомобільна школа Всеукраїнської спілки автомобілістів», який є власником транспортного засобу джерела підвищеної небезпеки та працівник якого ОСОБА_6 завдав шкоду під час виконання ним своїх трудових обов`язків.
Місце проведення навчання - біля АЗС «ОККО», розташованої безпосередньо в населеному пункті, ніяк не виключає появу пішоходів. Тому не йдеться про будь-який ступень вини потерпілої у настанні дорожньо-транспортної пригоди, до того ж під час руху транспортного засобу заднім ходом.
Відповідно до положень ст. 23 ч. 4 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Враховуючи викладене, обставини, які пов`язані з добровільним відшкодуванням обвинуваченим частини заподіяної майнової шкоди, а також його поведінка на місці злочину відносно потерпілої, визнання ним вини, не є такими, що впливають на розмір відшкодування моральної шкоди.
З огляду на наведене відсутні підстави для зміни вироку в оскаржуваній частині та для задоволення поданої апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 424, 425, 426, 532 КПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2016 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ОСОБА_5 - залишити без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня її проголошення.
Головуюча:
Судді: