Справа № 461/9170/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/126/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:
Головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Переможне Городоцького району Львівської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Галицького районного суду м.Львова від 02 листопада 2015 року відносно нього,
з участю прокурора ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,

встановила:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.
Вирішено питання з речовими доказами.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним за те, що він 16 червня 2015 року, близько 08 год. 20 хв. перебуваючи на пл. Галицькій біля церкви Святого Андрія у м. Львові, маючи умисел на викрадення чужого майна, який виник раптово, з метою протиправного збагачення, таємно заволодів мобільним телефоном марки «Samsung Galaxy core», вартістю 2500,00 грн., в якому знаходилась сім карта мобільного оператора «Київстар», вартістю 20,00 грн., на рахунку якої перебували гроші у сумі 30,00 грн. та сім картка мобільного оператора «МТС», вартістю 25,00 грн., на рахунку якої грошей не було. Також в даному мобільному телефоні знаходилась карта пам`яті «micro CD», вартістю 150,00 грн., спричинивши при цьому потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 2725,00 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати у зв`язку із однобічністю неповного досудового та судового слідства.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог обвинувачений покликається на те, що вирок суду є незаконним та суперечить законодавству України, ґрунтується на припущеннях, оскільки мобільний телефон потерпілої він не викрадав, а знайшов його, при цьому доказом у даній справі є показання потерпілої, яка не знає, коли в неї пропав телефон.
Обвинувачений ОСОБА_6 у судове засідання в черговий раз не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання, про що свідчить розписка про отримання рекомендованого поштового повідомлення, про поважність прочини неявки суд не повідомив, з огляду на це, в силу ч.4 ст.401 КПК України апеляційний суд вважає за можливе проводити судовий розгляд за його відсутності.
Заслухавши доповідача, думку прокурора, який вважає рішення суду законним, а апеляційну скаргу безпідставною, потерпілу, яка вважає оскаржуваний вирок суду першої інстанції законним й обгрунтованим, перевіривши матеріали провадження, прослухавши звукозапис на технічному носії інформації, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така не підлягає до задоволення.
В силу ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються сукупністю доказів, які судом всебічно, повно та об`єктивно досліджені, та є обґрунтованими.
Так, протиправні діяння ОСОБА_6 вірно кваліфіковані судом першої інстанції за ч.1 ст.185 КК України, вина у вчиненні якого підтверджується, зокрема: заявою обвинуваченого ОСОБА_6 , написаною ним власноручно про те, що він добровільно надав працівникам міліції мобільний телефон марки «Самсунг», ІМЕІ: НОМЕР_1 (а.с. п. 16); паспортом мобільного телефону з номером ІМЕІ (а.с.п.14); протоколом огляду предмету від 30.07.2015 року, згідно якого предметом огляду є мобільний телефон марки «Samsung», моделі «Galaxу core», білого кольору, ІМЕІ: НОМЕР_2 , ІМЕІ 2: НОМЕР_1 , на задній кришці мобільного телефону розміщений напис «Samsung», діагональ дисплея 4,3(480*800 сенсорний), вага 124 грами, операційна система Android 4.1, тактова частота процесора 1.2 ГГц, вбудована пам`ять 8 ГБ, розширення матриці фотокамери 5 МПикс, слот під SIM карта- 2 шт. (а.с.п. 17); фототаблицею до огляду предмету від 30.07.2015 року, на якій зображено мобільний телефон марки «Samsung Galaxy core» з лицевої та зворотної сторони, в розібраному стані, ІМЕІ 1 та ІМЕІ 2 мобільного телефону (а.с.п. 18-19); постановою про визнання предметів речовими доказами і прилучення їх до матеріалів кримінального провадження від 30.07.2015 року, з якої вбачається, що мобільний телефон марки «Samsung Galaxy core» білого кольору, ІМЕІ: НОМЕР_2 , ІМЕІ 2: НОМЕР_1 визнано і прилучено в якості речового доказу у кримінальному провадженні (а.с.п. 20); показаннями потерпілої ОСОБА_8 , яка, будучи допитана у судах першої та апеляційної інстанцій, повідомила, що 16 червня 2015 року, біля 9 години ранку, перебуваючи поблизу церкви Святого Андрія у м.Львові, стала біля кіоску, що був оздоблений зовнішнім підвіконням, для того, щоб зробити запис на службу Божу, та поклала свій мобільний телефон марки «Samsung Galaxy core» біля себе. До кіоску підійшов чоловік, обличчя його вона не бачила. Через деякий час, маючи намір зателефонувати, виявила, що зазначений мобільний телефон відсутній та вимкнений, і в цей же день написала заяву про його викрадення. В подальшому, приблизно через місяць, їй зателефонували працівники міліції, повідомили, що її мобільний телефон знайдено та запропонували прийти у Галицький райвідділ та забрати такий під розписку, що вона і зробила 10 серпня 2008 року.
Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він не вчиняв крадіжки мобільного телефону потерпілої ОСОБА_8 , а знайшов його є необґрунтованими, оскільки дане твердження спростовується показаннями самого ОСОБА_6 , наданими у суді першої інстанції, згідно з якими приблизно у середині червня 2015 року, о 08.00 год., вийшовши з маршрутного таксі біля Галицького базару, що знаходиться у м.Львові на вул.Соборній, він побачив на проїжджій частині мобільний телефон марки «Самсунг» білого кольору. Вирішивши залишити його собі, підняв його, ввімкнув, щоб перевірити чи працює та одразу вимкнув. В подальшому, видаливши із зазначеного телефону усю інформацію, крім номеру ІМЕІ, користувався ним приблизно місяць. Після цього, працівники міліції ідентифікували телефон по номеру ІМЕІ, вийшли з ним на зв`язок і 30 липня 2015 року, він добровільно видав такий, про що написав відповідну заяву.
Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 11 грудня 2014 року (справа №5-23кс14) щодо роз`яснення застосування судом касаційної інстанції норми закону про кримінальну відповідальність за таємне викрадення чужого майна та відмежування цієї норми від привласнення майна, на яке поширюється правовий режим знахідки, визначений статтею 337 Цивільного кодексу України, за нормативним визначенням крадіжка це таємне викрадення майна, яке завідомо є чужим для винного, тобто воно перебуває у власності іншої особи, і винний не має на це майно ні дійсного, ні гаданого права.
Заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала, кому належить це майно, мала підстави вважати, де знаходиться власник речі, і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, або ж, у разі появи власника з метою поновлення свого права володіння майном, умисно перешкоджала йому в цьому, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.
На відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.
Свідченням того, що особа, яка виявляє чуже майно й заволодіває ним, фактично викрадає його, може свідчити така обставина як наявність індивідуальних відмінних ознак предмета майна (тип, вид, найменування, особливості тощо), з вигляду яких винна особа в змозі визначити власника майна.
З фактичних обставин справи вбачається, що потерпіла ОСОБА_8 тимчасово втратила контроль над свої майном - мобільним телефоном марки «Samsung Galaxy core», який перебував без нагляду впродовж нетривалого проміжку часу, та виявивши відсутність такого вживала усіх необхідних заходів для його пошуку та поновлення контролю над своїм майном шляхом телефонування на мобільний телефон та звернення до правоохоронних органів. В свою чергу ОСОБА_6 , знайшовши, за його словами, мобільний телефон потерпілої, усвідомлював, що право власності на нього належить іншій особі, маючи реальну можливість ідентифікувати власника за допомогою номерів у телефонній книзі та повернути його власнику, не заявив про знахідку до правоохоронних органів чи органу місцевого самоврядування, тобто не вжив всіх можливих та необхідних заходів для пошуку власника майна, а реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на крадіжку, заволодів мобільним телефоном, при цьому вимкнув телефон та витягнув з нього сім-карту, видалив з нього усю інформацію та такий добровільно повернув лише в рамках досудового розслідування даного кримінального провадження за фактом звернення потерпілої щодо вчинення крадіжки телефону, фактично коли останнього було викрито працівниками правоохоронного органу.
Наведені обставини свідчать про спрямованість умислу обвинуваченого на заволодіння майном ОСОБА_8 , відтак судом першої інстанції було зроблено правильний висновок про наявність у діях ОСОБА_6 ознак кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 185 КК.
Колегія суддів не бере до уваги заяву ОСОБА_9 , адресовану суду апеляційної інстанції, з огляду на те, що така не була предметом дослідження у суді першої інстанції та клопотання про допит останнього ані в місцевому суді, ані в апеляційному обвинуваченим не ставилося.
Призначаючи ОСОБА_6 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, його наслідки, думку потерпілої, яка при призначенні покарання поклалася на розсуд суду, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, викрадене майно добровільно видав, що пом`якшує його покарання, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, та призначив покарання, що за своїм видом та розміром є необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_10 і попередження вчинення нових злочинів.
Істотних порушень норм кримінального процесуального закону України, які б могли бути підставою для зміни чи скасування вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
п о с т а н о в и л а:
вирок Галицького районного суду м.Львова від 02 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а обвинуваченим - в цей же строк з часу отримання копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4