АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/751/17 Справа № 183/712/15 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
Головуючого: ОСОБА_2
Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:

секретаря ОСОБА_5 , Пінчук

прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченої ОСОБА_9

законного представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали кримінального провадження № 0004159 за апеляційною скаргою прокурора Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_7 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2017 року, ухвалений відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Гришівка Сахновщанського району Харківської області, громадянки України, з вищою освітою, працюючої вчителем Хащівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, заміжньої, раніше не судимої, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 137 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2017 року ОСОБА_9 визнана невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого за ч. 2 ст. 137 КК України, та виправдати у зв`язку з відсутністю в її діях складу вказаного злочину.
За обвинувальним актом ОСОБА_9 обвинувачується у тому, що на підставі наказу «Про призначення» відділу освіти Новомосковської районної державної адміністрації № 201-К від 10 вересня 2007 року, перебуваючи на посаді вчителя української мови та літератури Хащівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів (надалі Хащівська ЗОШ), на яку відповідно до п. 4.6.1 Положення про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і навчальних закладах, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України № 563 від 01 серпня 2001 року, покладена відповідальність за збереження життя і здоров`я учнів під час навчально-виховного процесу.
15 жовтня 2014 року в приміщенні Хащівської ЗОШ, розташованої за адресою: вул. Калініченка, 1, с. Хащове Новомосковського району Дніпропетровської області, вчитель української мови та літератури ОСОБА_9 звернулася до директора із письмовою заявою, в якій просить дозволу на проведення уроку української мови 16 жовтня 2014 року в 6 класі з виходом за межі школи на природу з метою підготовки до написання твору-опису на основі особистих спостережень у художньому стилі згідно календарно-тематичного планування.
На підставі вказаної заяви, 15 жовтня 2014 року директор Хащівської ЗОШ ОСОБА_11 видав наказ № 86 «Про організацію навчально-тематичної екскурсії на природу», яким дозволив ОСОБА_9 16 жовтня 2014 року на п`ятому уроці вихід на природу з учнями для проведення уроку за темою: «Написання твору-опису за власними спостереженнями» у складі семи учнів: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . На підставі п. 2 вказаного наказу вчителю ОСОБА_9 вказано про необхідність попередити батьків учнів про вихід під час уроку української мови на природу. Також, вказаним наказом відповідальність за збереження життя і здоров`я учнів покладено на вчителя ОСОБА_9 .
Проте, в порушення п. 2 вказаного наказу ОСОБА_9 не повідомила батьків потерпілої ОСОБА_19 . Більше того, в порушення п. 2.1.1 Інструкції №13 з безпеки для учнів під час навчальних екскурсій, походів, туристично-краєзнавчих заходів, організованого відпочинку в лісі (надалі Інструкція №13), ОСОБА_9 заздалегідь не попередила та не визначила час повернення, місце у якому батьки повинні зустріти учасників екскурсії.
Крім того, відповідно до п. 2.4.2 Інструкції №13 та п. 2.2.2 Інструкції №5 з безпеки для учнів під час групових поїздок, пішохідних екскурсій, пішохідного та дорожньо-транспортного руху учнів (надалі Інструкція №5), учасники екскурсії мають право знати мету, район, термін, маршрут руху, категорію, ступінь складності екскурсії та брати участь у виборі і розробці маршруту. Однак, в порушення вказаних норм ОСОБА_9 не ознайомила учасників екскурсії з планом та затвердженим маршрутом її проведення, історичними та географічними особливостями території, де мала проходити екскурсія; не провела інформування учасників екскурсії, про фактори ризику в запланованій екскурсії, і про відповідні заходи щодо запобігання травматизму; не вжила заходів, спрямованих на забезпечення безпеки учасників екскурсії, зокрема щодо зміни маршруту, припинення екскурсії, у зв`язку з виникненням небезпечних природних явищ та з інших обставин, що становлять загрозу безпеці учасників.
Незважаючи на це, 16 жовтня 2014 року о 12 годині 15 хвилин на початку п`ятого за розкладом уроку Хащівської ЗОШ разом з групою у складі семи учнів: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 віком 12 років, які в силу свого віку та життєвих навиків не є підготовленими до самозбереження, зокрема під час падіння дерев, вирушила з учасниками екскурсії з приміщення ІНФОРМАЦІЯ_2 та спрямувала учасників екскурсії у вітряну погоду в напрямку лісу з висотою стволів дерев понад 15 метрів та віком понад 80 років, який відноситься до лісового фонду ДП «Новомосковський лісгосп», де, неналежно виконуючи свої посадові обов`язки через несумлінне ставлення до них, не передбачила можливості настання суспільно-небезпечних наслідків своєї бездіяльності у вигляді падіння стволів дерев та їх частин, що мають значну вагу та несуть цим небезпеку, хоча повинна була і могла їх передбачити, не вжила достатніх та необхідних заходів безпеки під час екскурсії при виникненні загрози для життя та здоров`я дітей.
Так, 16 жовтня 2014 року близько 12 години 25 хвилин, перебуваючи у лісі, не переконавшись у безпечності маршруту під час проходження учасниками ґрунтовою дорогою на ділянці 7 кварталу 8 виділу 65 гектару ДП «Новомосковський лісгосп» Новомосковського району Дніпропетровської області, на дорогу, якою проходили учасники екскурсії, впали два дерева, при цьому ОСОБА_9 не змогла забезпечити безпеку всіх учасників екскурсії, фізичного відсторонення від траєкторії падіння дерева, внаслідок чого одне з дерев впало на учасницю екскурсії ученицю 6-го класу Хащівської ЗОШ ОСОБА_21 , чим останній було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді сполученої тупої травми голови, грудної клітини, хребта, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Більше того, згідно п. 2.1.3 Інструкції №13 аптечка першої допомоги протягом екскурсії повинна знаходитись у вчителя, проте, в порушення вказаної норми аптечка першої допомоги була відсутня як під час проходження вищевказаної екскурсії, так і після падіння дерев.
Тобто, ОСОБА_9 , неналежно виконуючи обов`язки щодо охорони життя та здоров`я дітей, не забезпечила дотримання правил безпеки життєдіяльності, Інструкцій з безпеки для учнів під час навчальних екскурсій, пішохідних екскурсій, походів, туристично-краєзнавчих заходів, організованого відпочинку в лісі під час здійснення навчального процесу, що спричинило тяжкі наслідки, які виразилися в отриманні під час навчального процесу ученицею 6 класу Хащівської ЗОШ ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тяжких тілесних ушкоджень.
Дії ОСОБА_9 кваліфіковані за ч. 2 ст. 137 КК України як неналежне виконання професійних обов`язків щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, прокурором подана апеляційна скарга, в якій просить скасувати вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2017 року та ухвалити свій вирок, яким визнати ОСОБА_9 винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 137 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права займатися освітньою діяльністю строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк на 2 роки, поклавши на засуджену обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, вирок є незаконним через необґрунтоване виправдання ОСОБА_9 , винність якої доведено зібраними стороною обвинувачення доказами, та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, допущеними судом першої інстанції істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що вплинули на незаконність вирішення питання про виправдання ОСОБА_9 . Вказує, що суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_9 , обмежився висновком про відсутність у неї реальної можливості передбачити падіння дерев і травмування потерпілої, таким чином звузивши перевірку висунутого обвинувачення з більшим об`ємом фактичних обставин лише у частині суб`єктивного критерію злочинної недбалості можливості передбачати суспільно-небезпечні наслідки свого діяння, міркування щодо яких викладено в оскаржуваному вироку з посиланням на положення ч. 3 ст. 25 КК України та наданням коментаря до правового змісту злочину, передбаченого ч. 2 ст. 137 КК України. Зазначає, що при ухваленні вироку судом не враховано, що кримінально-правова норма ст. 137 КК України є банкетною, тому суд, встановлюючи ознаки складу злочину повинен звертатися до інших правових та локальних актів, якими регламентовані професійні чи службові обов`язки вчителя щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх під час навчально-виховних заходів. Крім того, суд вийшов за межі висунутого обвинувачення, зробивши висновок про неповноту досудового розслідування в частині не з`ясування стороною обвинувачення причин та механізмів падіння дерев шляхом проведення їх огляду та експертного дослідження та не спростуванні стороною обвинувачення версії про падіння дерев внаслідок дій інших осіб. У вироку судом не зазначено, які докази взяв до уваги, а які відкинув, допустивши у своїх висновках істотні суперечності.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора потерпілий ОСОБА_10 вказує на те, що вирок є законним та обґрунтованим, а відповідальність має нести працівники Новомосковського лісгоспу, а не вчителька.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 посилається на те, що вирок є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на те, що доказами, зібраними під час досудового розслідування, не доведена наявність в діях обвинуваченої реальної можливості передбачити падіння дерев і травмування потерпілої, а відповідно, і наявність в її діях необережності у формі недбалості. Зазначає, що доказів, якими б об`єктивно підтверджувалась вина ОСОБА_22 у скоєнні кримінального правопорушення стороною обвинувачення не надано, у зв`язку з чим просить оскаржуваний вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурорів, які підтримали апеляційну скаргу прокурора, що приймав учать в суді першої інстанції, думки обвинуваченого, його захисника та потерпілого, які просили залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок суду 1 інстанції без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження в сукупністю з доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу прокурора такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність в діях обвинуваченої ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.137 КК України за викладених у вироку обставин, правильно встановивши фактичні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, під час якого порушень процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку, не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній відповідності до положень ч.3 ст.374 КПК України, виклавши у вироку формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнано судом недоведеним, обґрунтовано дійшов таких висновків, повністю перевіривши доводи сторони обвинувачення, правомірно визначив підстави для виправдання обвинуваченої з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, тому доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного виправдання ОСОБА_9 за відсутністю в її діях складу зазначених злочинів без врахування та аналізу доказів обвинувачення, є необґрунтованими.

Суд першої інстанції дав обґрунтовану оцінку щодо відсутності в діях ОСОБА_9 обов`язкової ознаки суб`єктивної сторони злочину у вигляді необережної форми вини щодо неналежного виконання своїх професійних обов`язків. Відсутність хоча б однієї складової частини складу злочину вказує на відсутність в діях особи складу злочину, передбаченого нормою особливої частини Кримінального Кодексу України, оскільки відповідно до ч.1 ст.11 КК України, злочином є передбачене цим кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.
Виходячи з безпосередньо досліджених матеріалів кримінального провадження, суд вірно у вироку прийшов до висновків, що обвинувачена ОСОБА_9 не передбачала і не могла передбачити в тій обстановці, яка склалася, падіння дерева, а тим більше, падіння його на інше дерево, а в подальшому падіння останнього на ОСОБА_21 . До такого висновоку, як вбачається з вироку, суд прийшов з врахуванням тієї обстановки, яка склалася 16.10.2014 року під час руху дітей з вчителем дорогою лісом. Тому колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, що суд лише обмежився висновком про відсутність у неї реальної можливості передбачити падіння дерев і травмування потерпілої, звузивши перевірку висунутого обвинувачення з більшим об`ємом фактичних обставин лише у частині суб`єктивної сторони злочину можливості передбачати суспільно-небезпечні наслідки свого діяння.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_9 разом з учнями під час уроку з виходом на природу рухались лісним масивом по дорозі, яка використовується для загального користування для проїзду, проходу до житлових будинків, туристичних баз, дитячих таборів, баз відпочинку тощо, що підтверджується як показаннями обвинуваченої, так і показаннями свідків. Тобто ОСОБА_9 разом з учнями не рухались лісовими стежками чи іншою небезпечною лісовою місцевістю поза загальновідомими шляхами. Суд врахував і ту відстань від цієї дороги, на якій перебувало дерево, яке впало першим і повалило інше дерево, яке і травмувало ОСОБА_21 , - згідно протоколів огляду приблизно 15 метрів вглиб лісового масиву від дороги. Належних, допустимих, достатніх і переконливих доказів того, що в той день 16.10.2014 року був сильний вітер, що створювало загрозу падіння дерев суду не надано. Так, судом досліджено лист від 09.12.2014 року №11.01.41-84 Метеорологічної станції Губиниха, згідно якої за спостереженням цієї метеостанції 16.10.2014 року о 12.00 годині швидкість вітру 4/8 м/с, що відноситься від слабкого до помірного вітру. Судом враховано, що відстань від смт. Губиниха Новомосковського району, де знаходиться вказана метеостанція, до с. Хащове Новомосковського району складає приблизно 13 км, з огляду на що вказані дані про швидкість вітру в с. Хащове Новомосковського району 16.10.2014 року суд вірно надав їм оцінку як інформативні, приблизні, але не достовірні і точні. Також, з показань обвинуваченої, законного представника потерпілої та свідка ОСОБА_15 в той день як перед походом в ліс, так і під час уроку в лісі вітру не було, була тиха погода. Свідки ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 дали показання про вітряну погоду в той день. За таких обставин, коли існують протиріччя в показаннях свідків, які неможливо усунути, а інших достовірних і переконливих доказів стороною обвинувачення не надано, суд обґрунтовано дійшов висновку про недоведість той факт, що 16.10.2014 року ОСОБА_9 разом з учнями вирушила до лісу саме у вітряну погоду.
Також, стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_9 зазначено, що остання не виконала вимоги наказу № 86 від 15.10.2014 року директора Хащівської ЗОШ про організацію навчально-тематичної екскурсії на природу, та вимоги п. 2.1.1 Інструкції №13 з безпеки для учнів під час навчальних екскурсій, походів, туристично-краєзнавчих заходів, організованого відпочинку в лісі, які виразилися в тому, що ОСОБА_9 :
- не повідомила батьків про проведення уроку з виходом на природу;
- не визначила час повернення та місце, у якому батьки повинні зустріти учасників екскурсії.
При цьому, стороною обвинувачення в обґрунтування вказаного твердження зазначено те, що саме в щоденнику ОСОБА_21 відсутній запис про проведення такого уроку. Однак, в своїх показаннях законний представник потерпілої батько ОСОБА_21 ОСОБА_10 повідомив, що не пам`ятає чи повідомляли його та дружину про такий урок чи ні, а її баба ОСОБА_28 не мешкає разом з онукою, а тому і не знала про цей урок. В той же час, протоколами огляду щоденників інших учнів 6 класу Хащівської ЗОШ ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 встановлено наявність відповідних записів про запланований на 16.10.2014 року урок з виходом на природу. Вказана обставина також підтверджується показаннями свідка ОСОБА_15 в судовому засіданні, який показав, що про проведення уроку в лісі ОСОБА_9 їх попереджала і сказала записати це в щоденник, він це записав у свій щоденник та повідомив своїй матері. Суд врахував, що ні вищезазначеною Інструкцією, ні наказом директора школи, ні іншими нормативними документами не передбачено конкретної процедури та порядку повідомлення батьків про певні заходи в рамках навчально-виховного процесу в школі, а тому обґрунтовано прийшов до висновку, що доводи обвинувачення в цій частині також не знайшли свого підтвердження.
Крім того, в судовому засіданні достовірно встановлено урок з виходом до лісу проводився згідно учбового плану, на що було отримано дозвіл директора школи, зазначений в його наказі. Час проведення заходу 5-й за розкладом урок згідно розкладу, після якого повинний був бути ще урок в цьому класі. Згідно показань неповнолітнього свідка ОСОБА_15 , який був допитаний в судовому засіданні, ОСОБА_9 розповідала їм про те, куди вони йдуть, яка мета їх уроку, а тому стороною обвинувачення не доведено вини ОСОБА_9 щодо не визначення місця та часу проведення уроку з виходом на природу. Щодо не визначення місця, де батьки повинні зустріти дітей, судом також встановлено, що, оскільки після вказаного уроку повинен був бути ще урок, тобто навчання у школі в цей день ще не закінчувалося, стороною обвинувачення не доведено наявність вини ОСОБА_9 і у невизначені місця зустрічі дітей з батьками, а відповідно, у неналежному виконанні своїх професійних обов`язків.
Також, аналізуючи доводи обвинувачення в частині порушення ОСОБА_9 вимог п. 2.1.3 Інструкції №13 щодо відсутності у останньої аптечки першої медичної допомоги протягом екскурсії, суд врахував, що вказана обставина з боку обвинувачення не підтверджена жодними доказами. В той же час, обвинувачена вказану обставину категорично заперечує і показала про наявність у неї під час уроку на природі вказаної аптечки та відсутність причинного зв`язку з наслідками які сталися навіть у разі її відсутності, оскільки травмовану потерпілу ОСОБА_21 неможна було переміщувати та така допомога, де могла б бути застосована аптечка не потребувалась, що підтверджується поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_25 та ОСОБА_27 , які виїхали за викликом у складі виїзної бригади швидкої допомоги.
З зазначеного вбачається, що не знайшли підтвердження й доводи апеляційної скарги прокурора щодо відсутності аналізу нормативно-правової бази, враховуючи, що норма ст..137 КК України, що інкримінована обвинуваченій ОСОБА_9 , є банкетною, оскільки судом належним чином мотивовані висновки, враховуючи і вказані в апеляційній скарзі прокурора обставини.
Пунктом 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Принцип презумпції невинуватості закріплено статтею 62 Конституції України, як нормою прямої дії та нормами Кримінального процесуального Кодексу України.

Частинами 4,5 статті 22 КПК України в межах принципу змагальності сторін, визначено, що повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником. Відповідно до ч.2, 4 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Як вбачається з вироку та матеріалів кримінального провадження, судом проаналізовано всі докази, надані стороною обвинувачення на підтвердження доведення вини ОСОБА_9 , надано їм належної оцінки та приведено мотиви, з яких суд їх відкидає.

Не знайшли свого підтвердження і доводи прокурора в апеляційній скарзі що суд, постановляючи виправдувальний вирок, вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, оскільки з вироку не вбачається даних про притягнення до відповідальності інших осіб або обвинуваченої за дії, що їй не були інкриміновані органом досудового розслідування. Аргумент суду, що стороною обвинувачення не з`ясовувались та не перевірялись обставини причин та механізмів падіння дерев не свідчить про те, що суд вийшов за межі висунутого ОСОБА_9 обвинувачення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції відповідно до положено ст.94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, належним чином надано у вироку оцінку кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку та прийнято обґрунтоване процесуальне рішення про виправдання ОСОБА_9 за відсутності в її діях складу кримінальних правопорушень, що їй інкриміновано органом досудового розслідування.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення у відповідності з положеннями ст.370 КПК України є законним, обґрунтованим та вмотивованим, та доводи апеляційної скарги прокурора щодо порушень, допущених судом 1-ї інстанції з цих підстав, не знайшли свого підтвердження.

Процесуальних порушень, які б могли бути підставою для скасування виправдувального вироку в ході розгляду апеляційної скарги прокурора, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2017 року, ухвалений відносно ОСОБА_9 , - залишити без змін.

На ухвалені рішення судів першої та апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: