АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 628/651/15-к Головуючий 1-ї інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/790/817/16 Доповідач 2-ї інстанції ОСОБА_2 Категорія: ст.115ч.1 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,
його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові матеріали кримінального провадження № 628/651/15-к за обвинуваченням ОСОБА_7 у злочині, передбаченому ст.115ч.1 КК України,
за апеляційними скаргами: прокурора ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 29 квітня 2015 року,
У С Т А Н О В И Л А:
Вироком Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 29 квітня 2015 року
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Ківшарівка Куп`янського району Харківської області, українця, громадянина України, з незакінченою вищою освітою, не одруженого, працює помічником тістоміса пряничного цеху в ТОВ «Куп`янський хлібокомбінат «Кулінічі», який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
визнано винним і засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до 8-ми років позбавлення волі. Запобіжний захід обвинуваченому залишено раніше обраний - тримання під вартою, строк покарання обвинуваченому ухвалено рахувати з дня його фактичного затримання з 04.01.2015 р. Стягнуто з обвинуваченого на користь держави процесуальні витрати за залучення експерта та проведення експертиз, загалом 1523,34 грн., вирішено долю речових доказів.
В апеляційних скаргах:
-прокурор просить скасувати вирок, вважаючи, що призначене покарання за своїм розміром не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. На думку прокурора щодо ОСОБА_7 має бути ухвалений новий вирок з призначенням за ч.1 ст.115 КК України більш суворого покарання у виді 9 років позбавлення волі. На обґрунтування своїх доводів прокурор послався на те, що суд не достатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином. В апеляції прокурор вказує, що злочин ОСОБА_7 скоїв навмисно, з великою силою завдавши удару потерпілому, після чого з міста злочину зник. В апеляції прокурор стверджує, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не сприятиме його виправленню;
-потерпіла ОСОБА_10 просить вирок скасувати з мотиву невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, стверджуючи що ОСОБА_7 фактично вини не визнав та намагався уникнути відповідальності, посилаючись на перевищення ним меж необхідної оборони. В апеляції потерпіла вказує, що після навмисного вбивства її сина, ОСОБА_7 пішов додому, де з допомогою свого батька сховав знаряддя злочину, а потім намагався зникнути з постійного місця проживання. В апеляційній скарзі потерпіла просить призначити обвинуваченому покарання у максимальному розмірі, передбаченому ч. 1 ст. 115 КК України;
-захисник просить вирок щодо ОСОБА_7 скасувати з мотивів невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неправильного застосування кримінального закону, у зв`язку з чим перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 124 КК України. В обґрунтування апеляції захисник посилається на відсутність у ОСОБА_7 умислу на вбивство ОСОБА_12 , оскільки він, захищаючись від скоєного останнім суспільно - небезпечного посягання, пов`язаного з загрозою для здоров`я, тим самим знаходячись у стані оборони, навмисно з метою спричинення тяжких тілесних ушкоджень наніс удар ножем, після чого будь яких дій направлених на вбивство ОСОБА_12 не вчиняв та з міста пригоди втік. На думку захисника, такі обставини справи підтверджуються показами ОСОБА_7 в ході досудового розслідування і судового розгляду, показами свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та експерта ОСОБА_15 , а також висновками судово-медичних експертиз №49-КП/15 та №354-КПт/14 про спричинення потерпілому тільки однієї рани, механізм виникнення якої не суперечить показанням ОСОБА_7 , які були дані ним в ході слідчого експерименту. В апеляції захисник стверджує, що в супереч вимогам ст. 91 КІ1К України вирок не містить мотив та мету вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. Просить призначити ОСОБА_7 за ст. 124 КК України покарання з урахуванням пом`якшуючих обставин, а саме: з`явлення зі зізнанням, щире каяття, сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину під впливом погрози та з перевершенням меж крайньої необхідності;
- обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити вирок, посилаючись на такі ж обставини, що і його захисник. Вважає вирок необґрунтованим, оскільки умислу на вбивство у нього не було, а він, захищаючись від посягання ОСОБА_12 , вдарив його ножем та ніяких після чого дій щодо ОСОБА_12 не вчиняв і з місця пригоди втік.
У судовому засіданні апеляційного суду адвокат ОСОБА_8 уточнив свої апеляційні вимоги, просив вирок змінити і кваліфікувати дії обвинуваченого за ст.124 КК України, призначивши покарання в межах санкції цього закону.
Вислухавши доповідь судді, думку прокурора, пояснення обвинуваченого, доводи його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_10 не підлягають задоволенню, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного:
Як було встановлено оскаржуваним вироком суду, ОСОБА_7 , 28.12.2014 р. близько 05.30 год. перебував на автобусній зупинці поблизу буд. № 50 в смт. Ківшарівка м. Куп`янськ Харківської області. У цей же час вздовж зупинки проходили ОСОБА_12 , 1995 року народження, та ОСОБА_13 , 1996 року народження, які перебували у стані алкогольного сп`яніння. ОСОБА_12 , побачивши ОСОБА_7 , запитав у нього цигарку, на що останній пояснив, що не палить, через що між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 виник словесний конфлікт, у ході якого ОСОБА_12 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, наніс один удар кулаком правої руки в область голови ОСОБА_7 , що не представляв реальної загрози життю чи здоров`ю останнього. Після чого у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на умисне позбавлення життя ОСОБА_12 через протиправну поведінку останнього. При цьому, ОСОБА_16 усвідомлював, що дії ОСОБА_12 не становили та не могли становити реальну небезпеки для його життя чи здоров`я. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на позбавлення життя іншої людини, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи небезпечні наслідки у виді настання смерті потерпілого і бажаючи настання саме таких наслідків, ОСОБА_7 з сумки належний йому ніж та, реалізуючи свій злочинний умисел, наніс потерпілому ОСОБА_12 один удар ножем в область грудної клітини зліва, від якого останній помер на місці. Умисними діями ОСОБА_11 потерпілому ОСОБА_12 спричинено наступні тілесні ушкодження: поранення по передній верхні грудної клітини зліва, проникаюче в ліву плевральну порожнину з пошкодженням верхньої долі лівої легені. Причиною смерті ОСОБА_12 явилося проникаюче колото-різане поранення лівої половини рудної клітини з пошкодженням верхньої долі лівої легені, що супроводжувалось масивною внутрішньою кровотечею, що викликало геморагічний шок. Після вчинення умисного вбивства, ОСОБА_7 з місця скоєння злочину втік з метою уникнути встановленої законом відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину.
Обставини події у вироку викладені на підставі досліджених доказів і фактично ніким не ос порені. Разом з тим, висновки суду щодо доведеності вини обвинуваченого саме в злочині, передбаченому ч.1 ст.115 КК України й щодо кваліфікації його дій за цією нормою є помилковими і не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Так, відповідно до чч. 1-3 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від

можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме: прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у випадку необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому, перевищення меж оборони може бути зумовлено й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте, існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивацію дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлено захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів. Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема, щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпеці посягання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 послідовно наголошував на тому, що умислу вбити ОСОБА_12 у нього не було, він тільки захищався від протиправного посягання з боку потерпілого. До нього підійшли два хлопця, один з них запитав цигарку та після його відповіді, що він взагалі не палить, почав висловлюватись нецензурною лайкою на його адресу, а потім вдарив в область голови. В цей момент ОСОБА_7 з метою самозахисту дістав із сумки ніж та наніс один удар ОСОБА_12 , оскільки сильно злякався за своє життя та здоров`я. Ці двоє хлопців, тобто ОСОБА_12 і ОСОБА_13 знаходилися в стані алкогольного сп`яніння і були фізично сильніші за нього.

Як пояснив свідок ОСОБА_13 , він намагався припинити конфлікт, утримуючи ОСОБА_12 за тулуб та відтягуючи його від ОСОБА_7 , оскільки він знав, що ОСОБА_12 в стані алкогольного сп`яніння буває агресивним, безпричинно чіпляється до інших осіб, провокує конфлікти. Однак ОСОБА_12 був налаштований агресивно і вмовляння ОСОБА_13 на нього не діяли. Ще декілька хвилин ОСОБА_17 утримував того, а потім втомився та відпустив.

Зазначені обставини вказують на те, що ОСОБА_7 зазнав суспільно небезпечного посягання достатньої інтенсивності з боку ОСОБА_12 , і, враховуючи обстановку та обставини подій, місце, де вони відбувалися (безлюдне, за відсутності освітлення у темний час доби), мав підстави побоюватися за своє життя і здоров`я, а тому застосував для свого захисту ніж, який використовував у побуті та який на той час знаходився у його сумці.

Разом з тим, з боку обвинуваченого мало місце перевищення меж необхідної оборони, оскільки застосований засіб захисту (ніж) та заподіяння шкоди у вигляді позбавлення життя за даних конкретних обставин справи не відповідали небезпеці посягання та обстановці захисту.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону» при з`ясуванні наявності реальної загрози заподіяння шкоди в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Таким чином, хоча ОСОБА_7 умисно наніс удар ножем ОСОБА_12 , його дії були обумовлені намаганням захиститись від безпричинного насильства з боку останнього. А тому ці його дії охоплюються диспозицією ст.118 КК України, за якою і слід кваліфікувати дії обвинуваченого.

В той же час колегія суддів не може погодитися з доводами обвинуваченого та захисника щодо необхідності кваліфікації дій обвинуваченого за ст.124 КК України. ОСОБА_7 , захищаючись від ОСОБА_12 і перевищуючи межі необхідної оборони, з достатньою силою наніс удар ножем у зону розташування життєво важливих органів ліву частину грудної клітини, заподіявши рану, проникаючу в ліву плевральну порожнину з пошкодженням верхньої долі лівої легені, що свідчить про те, що заподіяння в т.ч. смерті потерпілому, охоплювалося його умислом.
Призначаючи покарання за ст.118 КК України, колегія суддів ураховує, що обвинуваченого вперше притягнуто до кримінальної відповідальності за злочин середньої тяжкості, він працює, має позитивні характеристики, щиро кається в скоєному в межах, які колегія суддів вважає встановленими.
Колегія суддів вважає, що покарання обвинуваченого, його виправлення та запобігання новим злочинам неможливе без ізоляції від суспільства і призначає покарання у виді позбавлення волі відповідно до санкції ст.118 КК України.
У зв`язку з приведеними обставинами, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілої, які просили посилити покарання, призначене за більш суворою нормою кримінального закону.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне застосувати вимоги нової редакції ч.5 ст.72 КК України, яка є імперативою і не потребує відповідних заяв чи клопотань щодо її застосування.
Зважаючи на те, що внаслідок зарахування за правилами ч.5 ст.72 КК України в строк відбутого покарання обвинувачений на момент апеляційного розгляду фактично відбув покарання, яке йому призначено, колегія суддів вважає, за необхідне скасувати запобіжний захід та звільнити з-під варти.
Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги:

-прокурора ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_10 залишити без задоволення;

-обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 29 квітня 2015 року щодо ОСОБА_7 змінити.

Перекваліфікувати його дії з ч.І ст.115 КК України на ст.118 КК України та призначити ОСОБА_7 покарання за цим законом - 1(один) рік 6 (шість) місяців позбавлення волі.

Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк призначеного покарання попереднє ув`язнення з 4 січня 2015 року по 10 березня 2016 року з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 2 (два) дні позбавлення волі.

У зв`язку з повним відбуттям призначеного покарання ОСОБА_7 звільнити з-під варти негайно в залі суду, а запобіжний захід щодо нього скасувати.

В решті вирок суду від 29 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але на неї може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення ухвали.

Головуючий-суддя суддя суддя

_________________ __________________ _________________

ОСОБА_18 ОСОБА_19 ОСОБА_20