печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 вересня 2016 року

Печерський районний суд міста Києва у складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю адвоката ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Печерського районного суду міста Києва скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на незаконне затримання у кримінальному провадженні номер 0000400 /у порядку статті 29 Конституції України та статті 206 Кримінально-процесуального кодексу України/,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_3 звернувся до печерського районного суду міста Києва зі скаргою та просив визнати затримання 09 серпня 2016 року ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 незаконним та негайно звільнити її від незаконного позбавлення волі. Адвокат посилався на наступне: 09 серпня 2016 року о 08.55 годин співробітниками військової прокуратури Центрального регіону України здійснено незаконне затримання без ухвали слідчого судді ОСОБА_4 . У відповідності до ч.1 ст. 42 КПК України ОСОБА_4 не є підозрюваною у кримінальному провадженні номер 0000400, оскільки їй не здійснено повідомлення про підозру у цьому кримінальному провадженні у відповідності до ст.ст. 276-278 КПК України. Приводячи норми діючого законодавства та міжнародного права, адвокат ОСОБА_3 зазначає, що затримання ОСОБА_4 здійснено всупереч вимогам ст.208 КПК України та є порушенням норм міжнародного права. У відповідності до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання. Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання. Згідно зі ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст.ст. 208, 42 КПК України, підозрюваний має права вимагати перевірки обґрунтованості його затримання. Відповідно до п.4 ст.5 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожний, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікань встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним. Відповідно до ст.5 Конвенції.. законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обгрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення. В протоколі затримання ОСОБА_4 зазначено, що підставою її затримання є начебто п.3 ч.1 ст.208 КПК України, тобто якщо є обґрунтовані підстави вважати. що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого корупційного злочину, віднесеного законом до підслідності НАБУ. Але затримання здійснювалось прокурором групи прокурорів Генеральної прокуратури України прокурором відділу військової прокуратури Центрального регіону України ОСОБА_5 .

Вказана особа не є співробітником Національного антикорупційного бюро України і не є уповноваженою особою здійснювати затримання з цих підстав. Крім того, не існує жодного документу, в якому було б засвідчено факт, що ОСОБА_4 має відношення до будь-якого кримінального правопорушення, яке перебуває в провадженні НАБУ, не було такого документу надано і під час затримання підозрюваної. Разом з тим, у протоколі затримання не зазначено за яких обставин, в який спосіб, де та коли ОСОБА_4 дала підстави вважати, що може вчинити втечу з метою ухилення від кримінальної відповідальності та які обґрунтовані підстави слугують такому висновку особи, яка затримала ОСОБА_4 , навіть не будучи працівником НАБУ, тобто службовою особою, уповноваженою на таке затримання. Більш того, в протоколі затримання не вказано від кримінальної відповідальності за який злочин ОСОБА_4 начебто намагалась ухилитися, навіть не зазначено кримінально-правової кваліфікації такого діяння. Станом на момент затримання ОСОБА_4 не була підозрюваною у жодному кримінальному провадженні. Таким чином, ОСОБА_4 не уповноважена службова особа затримала невідомо в чому, невідомо з яких підстав, невідомо за що. У відповідності до вимог п.п. «с» п.1 ст.5 Конвенції у справі «Корнейкова проти України» констатовано з огляду на те, що в протоколі затримання заявниці не було наведено чіткі підстави для такого затримання, а зазначену в ньому посилання були стандартними та не були проаналізовані з урахуванням конкретної справи заявниці. Адвокат зазначає, що протокол затримання ОСОБА_4 від 09 серпня 2016 року очевидно на прямо суперечить відповідній нормі права. У відповідності до ст.13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожний , чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту у національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. В ст. 206 КПК України встановлено, що якщо слідчий суддя отримує від будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутністю судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи. У відповідності до ч.4 ст.12 КПК України зазначено, «Кожен, хто понад строк, передбачений КПК України, тримається під вартою або позбавлений свободи в інший спосіб, має бути негайно звільнений». У судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 підтримав вимоги скарги, вважав, що затримання ОСОБА_4 є незаконним. Просив задовольнити скаргу та негайно звільнити ОСОБА_4 від її незаконного позбавлення волі. Крім того, зазначив, що на час розгляду вказаної скарги, слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва було розглянуто клопотання прокурора та стосовно ОСОБА_4 обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з застосуванням альтернативного виду запобіжного заходу у вигляді застави в сумі 15000000,00 гривень.

Представник органу досудового розслідування до судового засідання не з,явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суду не повідомив. Будь-яких матеріалів на спростування скарги адвоката ОСОБА_3 не надав. З урахуванням викладеного, слідчий суддя вважає можливим розгляд вказаного клопотання за відсутності вказаної особи.

Вивчивши матеріали, додані до скарги, вислухавши пояснення адвоката ОСОБА_3 , слідчий суддя прийшов до наступного висновку: Відповідно до ч.1 ст.42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 КПК України повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. У відповідності до ст. 208 КПК України уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду, затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину. За який передбачене покарання у виді позбавлення волі, лише у випадках: якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення; якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те. що саме ця особа щойно вчинила злочин; якщо є обґрунтовані підстави вважати. що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого корупційного злочину, віднесеного законом до підслідності Національного антикорупційного бюро України. Статтею 216 КПК України визначено підслідність кримінальних проваджень. Як встановлено у судовому засіданні 09 серпня 2016 року о 08.55 годин прокурором групи прокурорів ГПУ прокурором відділу військової прокуратури Центрального регіону України старший лейтенантом юстиції ОСОБА_5 у зв,язку з розслідування кримінального провадження номер 0000400 від 31 січня 2013 року було затримано ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Підставами затримання, як вказано у протоколі, зазначено про те, що є обґрунтовані підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого корупційного злочину, віднесеного до підслідності Національного антикорупційного бюро України. Як вказано у протоколі підозрювана ОСОБА_4 відмовилась ознайомитись з підставами затримання та правами і обов`язками затриманого, що відображено у протоколі за підписами прокурора та понятих. При цьому здійснювався відеозапис. Зауважень під час проведення процесуальної дії не надходило, спосіб ознайомлення прочитано вголос. Від підпису у протоколі ОСОБА_4 відмовилась, зазначивши, що будь-які документи підписуватиме в присутності адвоката. У відповідності до витягу з кримінального провадження номер 0000400 від 31 січня 2013 року станом на час затримання в якості підозрюваної ОСОБА_4 до складу прокурорів входила ОСОБА_5 . Посилання адвоката ОСОБА_3 на те, що прокурор групи прокурорів Генеральної прокуратури України прокурор відділу військової прокуратури Центрального регіону України не є співробітником Національного антикорупційного бюро України і не є уповноваженою здійснювати затримання з цих підстав протирічать матеріалам кримінального провадження, адже затримання вказаної особи відповідно до протоколу затримання відбулось на підставі п.3 ч.1 ст.208 КПК України саме у кримінальному провадженні номер 0000400 від 31 січня 2013 року, порушеному за статтями Кримінального кодексу України, які у відповідності до ст. 216 КПК України підслідні як НАБУ, так і ГПУ. Посилання адвоката ОСОБА_3 на ту обставину, що ОСОБА_6 не була підозрюваною у жодному кримінальному провадженні протирічать як змісту протоколу затримання, де вказано, що ОСОБА_4 є підозрюваною та вона не зробила будь-яких зауважень до вказаного протоколу та показанням самого адвоката ОСОБА_3 у судовому засіданні, де останній зазначив, що 10 серпня 2016 року відбулося судове засідання з розгляду клопотання прокурора про обрання стосовно ОСОБА_4 міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою як підозрюваній особі, яке слідчим суддею задоволено. При цьому, при розгляді вказаного клопотання адвокатом ОСОБА_3 , як захисником ОСОБА_4 було заявлено про незаконне затримання підозрюваної ОСОБА_4 та у судовому засіданні вказані питання були предметом розгляду при вирішенні клопотання прокурора про обрання міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Таким чином, підстави для задоволення скарги відсутні.

На підставі ст.29 Конституції України, керуючись ст.ст. 9, 12, 21, 206, 208, 307 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:
В задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на незаконне затримання у кримінальному провадженні номер 0000400 /у порядку статті 29 Конституції України та статті 206 Кримінально-процесуального кодексу України/ відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляція в Апеляційний суд міста Києва протягом п`яти днів після її оголошення.

Слідчий суддя