ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_19,
суддів:ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30
при секретарях: за участю ОСОБА_31, ОСОБА_32, прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_33,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою заступника Генерального прокурора України ОСОБА_34 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2015 року щодо ОСОБА_17,

у с т а н о в и л а:

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 1 грудня 2014 року ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше судимого вироком цього ж суду від 25 червня 2014 року за частиною третьою статті 190 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки зі звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, засуджено за:

- частиною четвертою статті 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією належного йому на праві приватної власності майна;

- частиною другою статті 358 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки;

- частиною четвертою статті 358 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Відповідно до частини першої статті 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_17 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією належного йому на праві приватної власності майна.

На підставі частини четвертої статті 70 КК попередній вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2014 року звернуто до самостійного виконання.

ОСОБА_17 визнано винним у тому, що він за обставин, установлених судом у зазначеному вироку, за попередньою змовою групою осіб, повторно заволодів шляхом обману чужим майном в особливо великих розмірах. Для реалізації цього злочинного наміру підробив та використав завідомо підроблений документ.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 6 травня 2015 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_17 та адвоката ОСОБА_18 залишено без задоволення, а вирок Вінницького міського суду від 1 грудня 2014 року щодо ОСОБА_17 - без зміни.

На цю ухвалу апеляційного суду прокурором було внесено касаційну скаргу, в якій порушено питання про її скасування з підстави порушення права обвинуваченого на захист, яке полягало в тому, що провадження в суді апеляційної інстанції відбулося без участі обвинуваченого.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за такою касаційною скаргою прокурора. Це рішення суд касаційної інстанції обґрунтував тим, що вказане в касаційній скарзі питання щодо порушення права засудженого брати участь у судовому засіданні апеляційного суду виходить за межі процесуальних завдань прокурора, оскільки не стосується виконання ним функцій сторони обвинувачення або його повноважень щодо здійснення захисту інтересів держави чи громадян, які неспроможні самостійно захистити свої права. Тобто суд дійшов висновку, що прокурором оскаржено ухвалу апеляційного суду в тому обсязі, який виходить за межі повноважень прокурора на оскарження.

У заяві про перегляд судового рішення заступник Генерального прокурора України просить зазначену ухвалу щодо ОСОБА_17 скасувати з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК), що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, а справу направити на новий касаційний розгляд зі стадії вирішення питання про відкриття провадження.

За доводами заяви, в оспорюваному рішенні касаційний суд помилково витлумачив положення пункту 20 частини другої статті 36 та пункту 6 частини першої статті 425 КПК так, що прокурор не вправі ставити перед судом касаційної інстанції питання щодо порушення апеляційним судом права обвинуваченого на захист, навіть якщо таке порушення мало місце .

На обґрунтування неоднакового застосування норми кримінального процесуального закону заступник Генерального прокурора України посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: від 22 липня 2015 року № 5-1647км15, 17 вересня 2015 року № 5-2106км15, 15 жовтня 2015 року № 5-2009 км15. У зазначених справах, за твердженнями заявника, суд касаційної інстанції відкрив провадження за касаційними скаргами прокурора, внесеними на покращення становища або забезпечення процесуальних прав засуджених, зокрема з метою відновлення права засудженого брати участь у розгляді апеляційним судом його апеляційної скарги, а за результатами перегляду касаційний суд задовольнив такі скарги прокурора з наведених у них підстав. З огляду на викладене, прокурор вважає, що оскаржуване і порівнювані рішення свідчать про неоднакове застосування касаційним судом норм, передбачених пунктом 20 частини другої статті 36, пунктом 6 частини першої статті 425 КПК.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України (далі - Суд) заслухала суддю-доповідача, пояснення прокурора про наявність підстав для задоволення заяви, перевірила матеріали кримінальної справи і матеріали, додані до заяви, обговорила доводи заяви та дійшла вказаного нижче висновку.

Зіставлення правової позиції, висловленої судом касаційної інстанції в оспореному рішенні (щодо неприйнятності касаційної скарги прокурора за умови, якщо таку подано в інтересах засудженого й порушені в ній питання не стосуються виконання прокурором функцій обвинувачення), із правовою позицією щодо прийнятності таких скарг (тобто діаметрально відмінною правовою позицією, висловленою цим же судом у порівнюваних рішеннях), засвідчує про неоднаковість у правозастосуванні, що відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 445 КПК є підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України.

Вирішуючи питання, як саме повинна застосовуватися норма права, яку було неоднаково застосовано, Суд виходить з нижчезазначеного.

Відповідно до пункту «b» статті 13 Керівних принципів ООН щодо ролі обвинувачів (прийнятих Восьмим Конгресом Організації Об'єднаних Націй з профілактики злочинності і поводження з правопорушниками. Гавана, Куба, 27 серпня - 7 вересня 1990 року) при виконанні своїх обов'язків обвинувачі захищають державні інтереси, діють об'єктивно, належним чином враховують положення підозрюваного та жертви і звертають увагу на всі обставини, що мають відношення до справи, незалежно від того, вигідні або невигідні вони для підозрюваного.

Одним з обов'язків прокурора пунктом «b» статті 24 Рекомендацій Rec (2000) 19 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо ролі прокуратури в системі кримінального правосуддя передбачено поважати і намагатися захищати права людини, як це викладено в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Такі міжнародні стандарти функціонування прокуратури знайшли своє відображення і в законодавстві України.

Так, згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Приписи частини другої статті 9 КПК зобов'язують прокурора всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом'якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Частиною першою статті 340 КПК передбачено положення, згідно з яким, якщо в результаті судового розгляду прокурор дійде переконання, що пред'явлене особі обвинувачення не підтверджується, він після виконання вимог статті 341 цього Кодексу повинен відмовитися від підтримання державного обвинувачення.

З огляду на викладене, підтримання державного обвинувачення є лише часткою від законодавчо визначених функцій діяльності прокуратури, спрямованої на захист прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. Від належного виконання прокурором покладених на нього обов'язків у значній мірі залежить, чи будуть досягнуті завдання кримінального провадження, визначені у статті 2 КПК, зокрема: забезпечення того, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини; жоден невинуватий не був обвинувачений; жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу; щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Отже, правову позицію колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відповідно до якої процесуальна діяльність прокурора полягає лише в доведенні перед судом обвинувачення з метою забезпечення кримінальної відповідальності особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, належить визнати помилковою оскільки її висловлено в оспореному рішенні без урахування сукупності всіх нормативно визначених функцій прокуратури.

Відповідно до пункту 20 частини другої статті 36 КПК прокурора наділено правом оскаржувати судові рішення в порядку, встановленому КПК.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 425 КПК прокурор наділений правом на касаційне оскарження судових рішень у кримінальних справах. Особливістю цієї процесуальної норми є відсутність обмеження обсягу прав прокурора на касаційне оскарження, на відміну від установлених цією ж статтею обмежень таких прав для інших учасників кримінального провадження.

Так, засуджений, його законний представник чи захисник мають право подати касаційну скаргу лише в частині, що стосується інтересів засудженого; виправданий, його законний представник чи захисник - у частині мотивів і підстав виправдання; законний представник, захисник неповнолітнього чи сам неповнолітній, щодо якого вирішувалося питання про застосування примусових заходів виховного характеру, - в частині, що стосується інтересів неповнолітнього; законний представник чи захисник особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру, потерпілий або його законний представник чи представник - у частині, що стосується інтересів потерпілого, але в межах вимог, заявлених ними в суді першої інстанції; цивільний позивач, його представник або законний представник - у частині, що стосується вирішення цивільного позову; цивільний відповідач або його представник - у частині, що стосується вирішення цивільного позову; представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, - у частині, що стосується інтересів юридичної особи.

Обмеження щодо можливості оскарження прокурором судових рішень у касаційному порядку встановлено лише пунктом 3 частини третьої статті 424 КПК, відповідно до якого вирок суду першої інстанції на підставі угоди після його перегляду в апеляційному порядку, а також судове рішення суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на такий вирок можуть бути оскаржені прокурором виключно з підстав призначення судом покарання менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди в провадженні, у якому згідно із ???????? ????????? ?????? 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

У всіх інших випадках КПК не містить обмежень права прокурора на касаційне оскарження судового рішення.

Однією з конституційних засад судочинства в Україні є забезпечення касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом ( пункт 8 частини третьої статті 129 Конституції України).

Суд наголошує, що право на оскарження судових рішень та їх перегляд судом вищої інстанції є одним із засобів забезпечення правильності застосування закону, відновлення законних прав і свобод учасників судового провадження. Обмеження цього права можуть бути встановлені лише законом.

Однак законодавством України не встановлено обмежень для оскарження прокурором судових рішень для забезпечення дотримання прав засудженого (обвинуваченого).

Отже, рішення суду касаційної інстанції від 30 липня 2015 року про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в апеляційному суді, на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 6 травня 2015 року щодо засудженого ОСОБА_17 є неправильним, а тому його належить скасувати.

Виконуючи вимоги частини четвертої статті 455 КПК, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України формулює висновок, що норми, які містяться в пункті 20 частини другої статті 36 і пункті 6 частини першої статті 425 КПК, наділяють прокурора як сторону кримінального провадження правом подати касаційну скаргу на судові рішення, зазначені у статті 424 КПК, з підстави порушення права обвинуваченого на захист, тобто правом ініціювати відкриття касаційного провадження з метою ухвалення касаційним судом рішення на користь засудженого.

Керуючись статтями 453, 454, 456 Кримінального процесуального кодексу України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву заступника Генерального прокурора України ОСОБА_34 задовольнити.

Ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2015 року щодо ОСОБА_17 скасувати, а справу направити на розгляд до суду касаційної інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття провадження.

Головуючий ОСОБА_19

Судді:
ОСОБА_20 ОСОБА_26

ОСОБА_21 ОСОБА_27

ОСОБА_22ОСОБА_28

ОСОБА_23ОСОБА_29

ОСОБА_24ОСОБА_30
ОСОБА_25