Дата документу Справа № 334/2038/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №334/2038/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11кп/778/1148/16 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2 Категорія ч.3 ст.186 КК України
УХВАЛА

21 липня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0001675 від 05.03.2016 щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в м. Запоріжжі, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференцзв`язку),

захисника ОСОБА_8

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 , засудженого вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 4 травня 2016 року за ч.3 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України до1 (одного) року позбавлення волі.

Строк відбування покарання ухвалено відраховувати з 05.03.2016 року. Зараховано судом у строк відбуття ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі строк із 05.03.2016 року, по день ухвалення вироку, 04.05.2016 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою в Запорізькому СІЗО № 10.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 , не погодившись із призначеним йому покаранням, просить змінити вирок місцевого суду в цій частині, застосувавши положення ст.75 КК України, звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Вироком суду, ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він 05.03.2016 року, приблизно о 12 годині, маючи умисел на відкрите заволодіння чужим майном, діючи умисно, за попередньою змовою із невстановленими слідством особами, із корисливих мотивів, проник до гаражу № НОМЕР_1 , який знаходиться на території гаражного кооперативу розташованого за адресою: вул. Алюмінієва в м. Запоріжжі, через отвір у стіні. Невстановлені слідством особи чекали ОСОБА_6 біля отвору гаражу з метою отримання викраденого, спостерігали за ситуацією, щоб попередити останнього про наближення потерпілого або інших осіб. ОСОБА_6 , діючи відкрито, за попередньою змовою з невстановленими особами, заволодів майном, що належить потерпілому ОСОБА_9 на загальну суму 890 гривень, яке через отвір передавав невстановленим особам. У момент знаходження ОСОБА_6 у приміщенні гаражу, на місце прибув потерпілий ОСОБА_9 , який, побачивши незнайомих осіб, намагався припинити вчинення протиправних дій. Не зважаючи на потерпілого, вчинення злочину ОСОБА_6 та невстановленими особами припинено не було. ОСОБА_6 із частиною викраденого майна покинув приміщення гаражу.
Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання підлягає частковому задоволенню.

За вимогами ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 просили змінити вирок суду, застосувати ст.75 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

У суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 стверджував, що грабежу він не вчиняв. До гаражу він прийшов із особами, які йому пояснили, що власник гаражу дозволив забрати металобрухт. Знаходячись у приміщенні гаражу, куди він проник через отвір, він бачив, що невідомого йому раніше чоловік, розмовляє із особами, які привели його до гаражу. Як потім з`ясувалося, це був потерпілий. Останній поговоривши, відійшов на деякий час, а потім знову повернувся і стояв та спостерігав за ними. Між тим, потерпілий не намагався його зупинити із викраденим, не говорив, що гараж належить йому.

Суду першої інстанції він давав покази, визнавав себе винним у викраденні майна потерпілого. Йому не зрозуміло чому йому призначено покарання, пов`язане із позбавленням волі. Не погоджується із тим, що він вчинив грабіж. Просив врахувавши те, що він тяжкого злочину не вчиняв, відшкодував шкоду потерпілому, який просив його не позбавляти волі. Він працює, має на утриманні дітей, та позитивно характеризується.

За ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, зокрема, є: неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Неповним, у відповідності до вимог ст.410 КПК України, визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо:

1) судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення;

2) необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно зі ст.411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо:

1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду;

2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки;

3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші;

4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Істотними порушеннями вимог кримінального-процесуального закону, за вимогами ч.1 ст.412 КПК України, є такі порушення вимог цього КПК, які перешкоджали чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів встановила, що судом першої інстанції, при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 допущені порушення вимог КПК, які, за вимогами закону, є істотними.

Кримінальне провадження судом, після допиту обвинуваченого і потерпілого, було розглянуто в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції приймаючи таке рішення формально поставився до вимог щодо роз`яснення обвинуваченому наслідків такого розгляду кримінального провадження.

Перевіркою звукозапису судового засідання встановлено, що після оголошення прокурором обвинувального акту, обвинуваченому ОСОБА_6 судом було поставлено запитання про те: «чи визнає він свою вину у вчиненому?».

Обвинувачення ОСОБА_6 , відповідно до оголошеного прокурором обвинувального акту, висунуто за ч.3 ст.186 КК України.

ОСОБА_6 відповів суду, що визнає себе винним. На пропозицію суду надати свої пояснення, обвинувачений пояснив, що визнає себе винним лише у тому, що він за згодою власника, про що запевнили його знайомі, прийшов до гаражу, у якому вже був отвір, через який заліз до гаражу. Металобрухт із гаражу передавав через отвір. Бачив, що до осіб, які залишилися поза приміщенням, підійшов чоловік. Як йому стало пізніше відомо, це був потерпілий. Вийшовши із гаражу, він також розмовляв із потерпілим, який не говорив що він є власником гаражу. Не намагався його зупинити, коли той пішов.

Із показів потерпілого ОСОБА_9 встановлено, що 04.03.2016 року із гаража, який йому належить було викрадено майно. Проникли злочинці до гаражу через отвір у стіні. 05.03.2016 року він із сином поїхав до гаражу, біля якого бачив незнайомих. У приміщенні гаражу перебував ОСОБА_6 . На його запитання, особи, які стояли біля гаражу пояснювали, що виносити металобрухт із гаражу їм дозволив власник. Потерпілий, боявся за своє життя, не став повідомляти, що він є власником гаражу. Відійшов до сина, викликав міліцію, та став чекати. Деякий час ОСОБА_6 також чекав біля гаражу, погодившись на пропозицію потерпілого, діждатися власника на ім`я ОСОБА_10 (насправді потерпілий чекав поліцію, про що обвинувачений не знав). Потім ОСОБА_6 , посилаючись на брак часу, покинув місце події із мішком у якому були складені речі, викрадені із гаража. Потерпілий не намагався зупинити дії обвинуваченого із викраденим.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.186 КК України, яке кваліфікується як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з проникненням у інше приміщення, вчинене за попередньої змовою групою осіб. Натомість ОСОБА_6 , з огляду на його пояснення, які він надав суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції, фактично винним себе у вчиненні кримінального правопорушення в тій редакції яке йому остаточно інкриміновано не визнавав.

Інших доказів, зібраних органами досудового розслідування, які підтверджували обвинувачення, висунуте ОСОБА_6 , суд не досліджував.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням показів, як обвинуваченого так і потерпілого, рішення суду про розгляд провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України було передчасним і необґрунтованим.

Обвинувачений ОСОБА_6 , як встановлено колегією суддів, фактично не усвідомлював висунуте обвинувачення, а судом, у порушення вимог ч.1 ст.348 КПК України, йому не роз`яснено суть обвинувачення.

Суд свої обов`язки, передбачені ч.3 ст.349 КПК, переклав на захисника, порушивши права ОСОБА_6 на захист.

У порушення вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд не переконався у відсутності сумніву та добровільності позиції обвинуваченого щодо не дослідження доказів.

Обвинувачений ОСОБА_6 , відшкодувавши шкоду потерпілому в розмірі 5 000 грн.(фактично завдано шкоду, як встановили органи досудового розслідування, на 800 грн.), узгодивши з потерпілим позицію щодо призначення йому покарання не пов`язаного з позбавленням волі, очікував, що судом саме таке покарання йому буде призначено. З цих підстав обвинувачений визнавав себе винним у тому, що заволодів майном потерпілого, а не у тому об`ємі, яке викладено в обвинувальному акті.

За вимогами п.2 ч.3 с.374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановлені стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 Кримінального кодексу України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому;підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Мотивувальна частина вироку стосовно ОСОБА_6 не містить сформульованого обвинувачення, визнаного судом доведеним, виходячи із отриманих безпосередньо у судовому засіданні, доказів.

Суд, приймаючи рішення про призначення судового розгляду у даному кримінальному провадженні, не звернув увагу, що фактично обвинувачення, висунуте ОСОБА_6 , не сформульовано в обвинувальному акті.

Як убачається, текст обвинувального акту мстить підозру, висунуту ОСОБА_6 , обставин, які не встановлені досудовим розслідуванням.

За вимогами ст.291 КПК України обвинувальний акт, як процесуальний акт, яким завершується досудове розслідування, повинен містити сформульоване обвинувачення, яке буде визнано судом доведеним, підтверджено доказами, дослідженими безпосередньо у судовому засіданні, і які у подальшому будуть покладені в основу обвинувального чи виправдувального вироку(у разі не доведення обвинувачення та відсутності доказів).

Суд не звернув увагу, що докази, які ним були досліджені безпосередньо в судому засіданні не підтверджують обвинувачення за ч.3 ст.186 КПК України щодо відкритого заволодіння майном потерпілого за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у інше приміщення.

Висновки суду про те, що потерпілий намагався припинити правопорушення, на переконання колегії суддів, є передчасними.

Згідно з положеннями п. «а» ч.3 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною згідно з Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення, висунутого проти нього.

Обвинувачення повинно бути конкретним, обвинувачена особа реалізує своє право на захист від пред`явленого їй конкретного обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2008 року у справі «Ващенко проти України» Суд зазначив, що поняття «обвинувачення» для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51).

В рішенні від 25 липня 2000 року у справі «Маттоціа проти Італії" Суд зазначив, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції.

В рішенні від 09 жовтня 2008 року у справі «Абрамян проти Росії» Суд зазначив, що деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення.

В цьому ж рішенні Суд нагадав, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.

Не зважаючи, на те, що обвинувачений ОСОБА_6 був забезпечений захисником, який здійснював його захист, колегія суддів пришла до висновку, що було порушено право обвинуваченого на захист.

За таких обставин у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 слід призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції, під час якого врахувати зазначене, дослідити всі обставини, які мають правове значення, перевірити доводи обвинуваченого про його непричетність до вчинення відкритого заволодіння майном потерпілого за попередньою змовою групою осіб, із проникненням у інше приміщення, та постановити обґрунтоване і вмотивоване рішення з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Міру запобіжного заходу, обрану на стадії досудового розслідування слідчим суддею обвинуваченому ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, необхідно залишити без змін, оскільки клопотань про зміну чи скасування запобіжного заходу колегія суддів від учасників провадження не отримувала.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 4 травня 2016 року, щодо ОСОБА_6 скасувати, призначити новий розгляд в суді першої інстанції

Міру запобіжного заходу ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Строк утримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою продовжити до 20 серпня 2016 року.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4