Справа № 183/5914/15
№ 1-кп/183/132/16
В И Р О К
іменем України
24 лютого 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючої ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000493 від 02.07.2015 року за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Суворівка Криворізького району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
19 лютого 2015 року наказом № 2 (по стройовій частині) командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (дислокується в АДРЕСА_2 ) солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду курсанта 3 навчального взводу 4 навчальної роти 1 навчального батальйону, ВОС-101627А.

Солдат ОСОБА_4 , будучим військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.. ст.. 9, 11, 12, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України зобов`язаний суворо дотримуватися у своїй службовій діяльності вимог законів України, статутів Збройних сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку, свято і непорушно додержуватися Конституції України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій та відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил національного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» з 5 березня 2015 року в Україні діє особливий період.

У відповідності до нової редакції статті 407 КК України, внесеної Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі військові злочини», до ст. 407 КК України внесено зміни та її доповнено частиною 4, яка передбачає відповідальність за самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, зазначені зміни набирають чинності на наступний день після опублікування, тобто з 05.03.2015 року.

18 березня 2015 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи з метою ухилитися від проходження військової служби у військовій частині, умисно самовільно залишив розташування військової частини польова пошта НОМЕР_1 без поважних причин, чим незаконно припинив виконувати конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи заходів для повернення до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

07 вересня 2015 року солдат ОСОБА_4 прибув до військової прокуратури та заявив про себе, внаслідок чого кримінальне правопорушення було припинено.

Таким чином, 18 березня 2015 року солдат ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 без поважних причин та ухилявся від проходження військової служби до 07 вересня 2015 року.

В судовому засідання обвинувачений ОСОБА_4 вину в скоєнні кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердивши обставини, які лягли в основу обвинувачення, в скоєному розкаявся.

Оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, не оспорювали в судовому засіданні обставини, при яких скоєно обвинуваченим ОСОБА_4 кримінальне правопорушення, суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і учасники судового процесу проти цього не заперечували.

Крім того, в судовому засіданні судом було з`ясовано, що учасники судового процесу правильно розуміють зміст вищенаведених обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Також в судовому засіданні суд роз`яснив учасникам судового процесу, що у даному випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Аналізуючи вищевикладене, суд прийшов до висновків, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 знайшла своє повне підтвердження в судовому засіданні, його дії необхідно кваліфікувати за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання ОСОБА_4 відповідно до ст. ст. 50-52 КК України, суд обставин, які обтяжують покарання, визначених ст. 67 КК України не встановив. Обставиною, яка пом`якшує покарання, визначеної ст. 66 КК України, суд вважає щире каяття.

Також суд враховує, що ОСОБА_4 раніше не судимий, за місцем мешкання характеризується посередньо.

Санкція ч. 4 ст. 407 КК України передбачає покарання тільки у вигляді позбавлення волі. З урахуванням обставин скоєння кримінального правопорушення, його наслідків, а також обраної позиції обвинуваченого, який вину визнав повністю, суд вважає, що призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у вигляді максимального строку, визначеного санкцією вказаної статті, буде занадто суворим. При цьому, призначення мінімального строку належним чином сприятиме виправленню обвинуваченого та запобіганню скоєння ним нових кримінальних правопорушень. Суд вважає, що підстав для застосування ст. 69 КК України немає.

Суд з підстав, зазначених раніше, вважає можливим призначити ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, тобто з іспитовим строком.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 349, 368, 370 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, строком на 3 роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_5 не виїздити за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця свого проживання, а також періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів з моменту його проголошення в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1