АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря - ОСОБА_4 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 березня 2016 року за № 120 161 001 000 035 62, з обвинувальним актом щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року,

за участю:

прокурора - ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 березня 2016 року за № 120 161 001 000 035 62, щодо ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України повернуто прокурору через його невідповідність вимогам ст. 291 КПК України.

Мотивуючи таке рішення, суд вказав на те, що обвинувальний акт, який надійшов разом з угодою про визнання винуватості, при викладі фактичних обставин не містить відомостей про місце, де було закінчено вчинення інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, як і дані щодо неможливості його встановлення органом досудового розслідування, що має істотне значення для вирішення підсудності кримінального провадження.

Також, суд в ухвалі зазначив про те, що сформульоване обвинувачення за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України не відповідає диспозиції цього закону, а відтак і закону України про кримінальну відповідальність.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості на новий судовий розгляд.

Апелянт вказує, що зазначені судом в ухвалі недоліки обвинувального акта не є підставами для його повернення прокурору у розумінні ст. 291 КПК України, оскільки фактичні обставини кримінального правопорушення містять відомості щодо місця його вчинення. Крім цього прокурор вважає, що, вказуючи на невірну правову кваліфікацію дій обвинуваченого в обвинувальному акті, суд вийшов за межі своїх повноважень, регламентованих ст. 314 КПК України, та вдався до аналізу. При цьому, апелянт звертає увагу і на те, що в ході судового розгляду прокурор згідно зі ст. 338 КПК України має право змінити обвинувачення.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити та призначити в суді першої інстанції новий судовий розгляд на підставі обвинувального акта, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про те, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Положення ч. 4 ст. 110 КПК України регламентують, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 цього Кодексу.

В свою чергу, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України визначає, що обвинувальний акт має мітити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Виклад аналогічних відомостей вимагає і зміст угоди про визнання винуватості відповідно до ч. 1 ст. 472 КПК України.

Аналіз наведених імперативних норм процесуального закону свідчить про те, що у підготовчому судовому засіданні суд повинен перевірити можливість призначення обвинувального акта до судового розгляду або ж затвердження укладеної угоди з точки зору повноти і правильності викладених у них відомостей, які вимагаються ст. ст. 291, 472 КПК України, однак не вдаючись до їх оцінки.

Це обумовлено також і тим, що, згідно з ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого особі обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а затвердження угоди про визнання винуватості передбачає конкретні процесуальні наслідки, регламентовані ч. 2 ст. 473 КПК України.

Як вбачається з обвинувального акта у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 березня 2016 року за № 120 161 001 000 035 62, за встановлених органом досудового розслідування обставин ОСОБА_5 обвинувачується у тому, що він вчинив пособництво у підробленні посвідчення, який видається установою, і надає права або звільняє від обов`язків.

При такому сформульованому обвинуваченні дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України.

Проте, диспозиція ст. 358 КК України передбачає відповідальність за підроблення посвідчення або іншого офіційного документа, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією, громадянином-підприємцем, приватним нотаріусом, аудиторомчи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, з метою використання його підроблювачем чи іншою особою або збут такого документа, а також виготовлення підроблених печаток, штампів чи бланків підприємств, установ чи організацій незалежно від форми власності, інших офіційних печаток, штампів чи бланків з тією самою метою або їх збут.

За змістом указаної норми закону, предметом цього злочину може бути виключно офіційний документ, а отже виданий, посвідчений уповноваженим на те підприємством, установою, організацією, тощо.

Із суб`єктивної сторони даний злочин характеризується спеціальною метою використання підробленого документа для набуття певних прав чи звільнення від юридичних обов`язків.

Наведені обставини є обов`язковими елементами складу злочину, передбаченого ст. 358 КК України, і підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 КПК України.

Однак, з вищезазначеного сформульованого органом досудового розслідування обвинувачення ОСОБА_5 , яке викладено як в обвинувальному акті, так і в угоді про визнання винуватості, видно, що воно не містить даних про те, що посвідчення, яке було підроблене, видається установою, яка має право його видавати. Відсутні відомості в обвинуваченні і про те, з якою метою ОСОБА_5 вчинив пособництво у підробленні посвідчення.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 11 КПК України, відсутність таких обов`язкових ознак складу злочину виключає злочинність інкримінованого обвинуваченому діяння, відтак є неприпустимим при висуненні обвинувачення, свідчить про невідповідність кваліфікації дій ОСОБА_5 закону України про кримінальну відповідальність, а сформульоване таким чином обвинувачення має наслідком порушення права обвинуваченого на захист.

Протилежні доводи апеляційної скарги про те, що прокурор згідно з ч. 2 ст. 337 КПК України може змінити обвинувачення під час судового розгляду не спростовують наявності таких суттєвих недоліків обвинувального акта, що перешкоджають призначити його до судового розгляду.

Не ґрунтуються на приписах ч. 1 ст. 94 КПК України і твердження апелянта про те, що суд, повертаючи обвинувальний акт з підстави невідповідності вказаної у ньому правової кваліфікації кримінального правопорушення закону України про кримінальну відповідальність, вдався до оцінки дій ОСОБА_5 , що можлива лише на підставі доказів у кримінальному провадженні.

Більш того, зміст п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України чітко вимагає узгодженість викладеної в обвинувальному акті правової кваліфікації кримінального правопорушення положенню закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку те, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_5 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 32 КПК України, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування.

Порушення правил підсудності є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, внаслідок якого судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню виходячи з приписів п. 3 ч. 1 ст. 409, п. 6 ч. 2 ст. 412 КПК України.

У зв`язку із цим, до визначеного ч. 3 ст. 314 КПК України вичерпного переліку повноважень суду у підготовчому судовому засіданні після отримання обвинувального акта віднесено вирішення питання підсудності кримінального провадження.

Враховуючи наведені вимоги закону, суд першої інстанції вірно вказав в ухвалі на те, що в обвинувальному акті фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення стосовно місця, де було закінчено його вчинення біля станції метро «Святошин», викладені таким чином, що перешкоджають можливості вирішенню питання підсудності кримінального провадження саме Шевченківському районному суду м. Києва з огляду на положення вимоги ч. 1 ст. 32 КПК України.

Наряду із цим, обвинувальний акт також не містить відомостей про неможливість встановлення органом досудового розслідування місця закінчення вчинення кримінального правопорушення, яке ставиться у вину ОСОБА_5 , у зв`язку із чим кримінальне провадження могло б бути підсудне суду, в межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування, тобто в Шевченківському районі м. Києва.

Вищевикладені недоліки обвинувального акта безумовно перешкоджають призначити його до судового розгляду, як і затвердженню угоди про визнання винуватості, та є підставами для його повернення прокурору через невідповідність вимогам ст. 291 КПК України, про що і зазначив суд першої інстанції у своїй ухвалі.

Будь-яких конкретних, обґрунтованих доводів, які б свідчили про необхідність скасування такої ухвали суду першої інстанції з підстави її незаконності чи неправильності, прокурор у своїй апеляційній скарзі не навів.

За таких підстав, апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

З урахуванням наведеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 березня 2016 року за № 120 161 001 000 035 62, щодо ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України повернуто прокурору через його невідповідність вимогам ст. 291 КПК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2

[1]Провадження: № 11кп/796/1629/2016
Категорія КК України: ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_8
Суддя - доповідач: ОСОБА_1