№ 5-3692ск16
У х в а л а
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 травня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року щодо ОСОБА_5 ,

В С Т АН О В И Л А:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця міста Семипалатинськ Республіки Казахстан, який проживає у АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 29 квітня 2014 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185; ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено за вказаними нормами кримінального закону покарання:
- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді арешту на строк 3 місяці;
- за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у виді арешту на строк 4 місяці.
На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_5 остаточно визначено покарання у виді арешту на строк 4 місяці.
На підставі ч. 3 ст. 72 КК України вирок Святошинського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу, визначено до самостійного виконання.
Вироком вирішено питання про речові докази.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, маючи не зняту і не погашену у встановленому законом порядку судимість за ч. 1 ст. 185 КК України, знову вчинив крадіжку і закінчений замах на крадіжку за наступних обставин.

15 квітня 2015 року, близько 16 години 30 хвилин, засуджений у приміщенні торгівельної зали магазину «Centro» торгівельно-розважального центру «Район», розташованого по вулиці Лаврухіна, 4 у місті Києві, повторно таємно викрав 1 пару взуття вартістю 359 гривень 20 копійок, що належало ТОВ «Трейдшуз», завдавши цьому товариству матеріальної шкоди на вказану суму. Викрадене майно ОСОБА_5 сховав під куртку, у яку був одягнутий, пройшов з ним через касову зону торгівельної зали, не розрахувавшись, після чого залишив місце кримінального правопорушення і розпорядився викраденим на власний розсуд.
Окрім того, ОСОБА_5 15 квітня 2015 року, близько 17 години, у приміщенні торгівельної зали магазину «Карі» ТРЦ «Район», з метою повторного таємного викрадення чужого майна, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв зі стелажів 1 пару взуття жіночих балеток вартістю 943 гривні 20 копійок, що належить ТОВ «Карі Україна», сховавши його у кишеню куртки. Із зазначеним товаром ОСОБА_5 пройшов через касову зону торгівельної зали, не розрахувавшись, і намагався залишити приміщення магазину, однак був затриманий працівниками охорони.

Таким чином, засуджений вчинив усі дії, які вважав необхідними для реалізації свого умислу на крадіжку, однак злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі.

Ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2015 року вирок Деснянського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і м`якості призначеного покарання, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування своєї позиції прокурор зазначає, що всупереч вимогам ст. 419 КПК України, апеляційний суд не здійснив належної перевірки доводів апеляційної скарги прокурора щодо м`якості покарання і незастосування місцевим судом положень ст. 71 КК України, які підлягали застосуванню у зв`язку з вчиненням ОСОБА_5 нових злочинів до відбуття покарання, призначеного за попереднім вироком. На думку автора скарги, при вирішенні питання про призначення покарання суд не дав належної оцінки суспільній небезпеці вчинених злочинів і тим обставинам, що ОСОБА_5 раніше судимий за ст. 185 КК України, призначене за попереднім вироком покарання не відбув, менш як через рік вчинив нові злочини, не працює, за місцем проживання характеризується задовільно.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши додані до скарги судові рішення та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185; ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Наведені у скарзі твердження про порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК України не можуть вважатися обґрунтованими.
Як убачається з оскаржуваної ухвали, доводи прокурора щодо м`якості призначеного покарання та безпідставного незастосування місцевим судом ст. 71 КК України, аналогічні викладеним у касаційній скарзі, були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який, з дотриманням вимог ст. 419 КПК України, дав на них вичерпні і переконливі відповіді та зазначив в ухвалі достатні підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення.
Вирішення судом першої інстанції питання про призначення покарання апеляційний суд обґрунтовано визнав таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України.
При цьому, погоджуючись з висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу ОСОБА_5 , який за місцем проживання характеризується задовільно, на диспансерних наркологічному і психіатричному обліках не перебуває, а також ту обставину, що обвинувачений щире розкаявся.
В ухвалі належним чином вмотивовані висновки апеляційного суду про те, що призначене ОСОБА_5 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, і наведені у касаційній скарзі дані про особу засудженого правильність таких висновків не спростовують.
Доводи прокурора в обґрунтування своїх касаційних вимог щодо попередньої судимості ОСОБА_5 за ст. 185 КК України не ґрунтуються на вимогах закону про кримінальну відповідальність. Вказана обставина знайшла відображення при кваліфікації дій засудженого за ознакою повторності, а тому, згідно з ч. 4 ст. 67 КК України, не може ще раз враховуватися як така, що обтяжує покарання.
Посилання автора скарги, як на підставу вважати призначене ОСОБА_5 покарання м`яким, на зростання в країні рівня корисливої злочинності суперечить принципу індивідуалізації покарання, що передбачає врахування обставин, які насамперед відображають особливості даного конкретного злочину, стосуються особи винного та його посткримінальної поведінки.
Всупереч доводам касаційної скарги, вирішення місцевим судом питання про призначення остаточного покарання за сукупністю вироків відповідало приписам ч. 3 ст. 72 КК України. Згідно з наведеною правовою нормою, основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.
Виходячи з наведеного, на момент ухвалення вироку суду першої інстанції покарання, остаточно призначене ОСОБА_5 на підставі ст. 71 КК України повинно було включати у себе два окремі покарання: у виді штрафу, призначене за вироком від 29 квітня 2014 року, та у виді арешту, призначене за вироком від 27 травня 2015 року.
Саме таке покарання призначено засудженому місцевим, з визначенням кожного вироку до самостійного виконання.
Крім цього, відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, повному або частковому приєднанню до покарання, призначеного за новим вироком, підлягає лише невідбута частина покарання за попереднім вироком.
Виходячи з наведеного, якщо особа на момент притягнення до кримінальної відповідальності за новий злочин повністю відбула раніше призначене покарання, норми ст. 71 КК України застосуванню не підлягають.
Згідно з письмовим повідомленням Святошинського районного суду м. Києва, 10 грудня 2015 року ОСОБА_5 сплатив штраф, призначений за вироком цього суду від 29 квітня 2014 року, у повному обсязі.
Таким чином, на момент прийняття рішення судом апеляційної інстанції засуджений відбув покарання, призначене за попереднім вироком, а тому правові підстави для застосування положень ст. 71 КК України були відсутні.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів підстав для задоволення скарги не вбачається, а тому на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року щодо ОСОБА_5 ? відмовити.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2