1-кп/381/8/16
381/1117/14-к
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» червня 2016 року м. Фастів

Колегія суддів Фастівського міськрайонного суду Київської області в залі судового засідання в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретарів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

№ 1 - КП /381/8/16

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0002189 за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , 1980 року народження, місяця - квітня, 11-го дня, уродженки міста Києва, зареєстрованої та фактично проживаючої по АДРЕСА_1 , не одруженої, маючої на утриманні двох неповнолітніх дітей 2001 та 2010 років народження, не працюючої, з середньою спеціальною освітою, українки, громадянки України, не судимої,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України;

за участю сторін кримінального провадження: прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_9 , її захисника адвоката ОСОБА_10 , а також інших учасників судового провадження: потерпілої ОСОБА_11 , -

У С Т А Н О В И Л А:
Протягом останніх років між ОСОБА_12 , яка проживала без чоловіка та гр. ОСОБА_13 , що навпаки, мав окрему сім`ю, виникли позашлюбні стосунки, наслідком яких стала поява у 2010 році спільної дитини, обізнаність про яку з боку ОСОБА_14 дружини останнього, не сприяло розриву їх спільного шлюбу. При цьому ОСОБА_15 , проявляючи незадоволення байдужим ставленням ОСОБА_14 до факту наявності позашлюбної дитини у її чоловіка, а також тим, що ОСОБА_13 з цього приводу не залишив свою сім`ю, на що вона також розраховувала, на фоні виниклої з цього приводу неприязні, вирішила помститися.

Переслідуючи на ґрунті помсти виниклий умисел на вбивство ОСОБА_14 та плануючі свої подальші протиправні дії, ОСОБА_15 , з ціллю викликати ОСОБА_14 без зайвих підозр на безлюдне місце і знаючи при тому, що вона професійно займається масажем, телефоном повідомила надумані підстави щодо необхідності здійснення масажу її хворій дитині, указавши на одне із місць на околиці міста, де вона мовби проживає. Одночасно пристосовуючи засоби, що зробили б можливим вчинення вбивства, ОСОБА_15 взяла із собою гладко витесану палицю для розкочування тіста (качалку), за допомогою якої змогла б повалити потерпілу на землю, а потім застосовуючи зашморг, її задушити.

02 грудня 2013 року близько 19 год. 45 хв., ОСОБА_15 , реалізуючи свій злочинний умисел, прибула на вул. Козацьку у місті Фастові Київської області, де коло будинку № 10 зустріла ОСОБА_14 , з якою попередньо домовилася про зустріч. Водночас ОСОБА_15 , усвідомлюючи суспільне небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільне небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажаючи її настання, спочатку вдарила ОСОБА_14 знайденою цеглиною по голові, поваливши її на землю, де саме за допомогою дерев`яної качалки нанесла іще кілька ударів по голові та тулубу, а потім накинувши ззаду на шию зашморг, стала її душити. За таких обставин ОСОБА_15 завдала потерпілій дві рани на голові з крововиливами в м`які покриви голови, чотири синця на обличчі, два садна на правій кисті, чисельні садна на колінних суглобах, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, а дві рани на голові іще й таких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а також механічну асфіксію внаслідок задушення зашморгом у вигляді странгуляційної борозни на шиї з крововиливами у підшкірно жирову клітковину та перелом правого великого ріжка пред`язикової кістки, зокрема (крововиливу в м`які тканини у місці перелому, набряку та гіперемії слизової оболонки гортані та трахеї, крапчастих крововиливів в сполучні оболонки очей, набряку легень та головного мозку), тобто умисне тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, внаслідок яких протягом короткого проміжку часу настала смерть потерпілої.

Тому суд вважає обвинувачену ОСОБА_16 винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за ознакою вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині гр. ОСОБА_14 , на підставі встановлених судом таких обставин.

Так, допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_15 свою винуватість у вчиненні умисного вбивства потерпілої ОСОБА_14 за наведених обставин не визнала, та, висуваючи власні захисні версії суду показувала таке. Дійсно протягом кількох останніх років вона зустрічалася з ОСОБА_13 , народила від нього дитину, знаючи про те, що він був одружений. Коли їй набридли такі відносини, оскільки ОСОБА_13 став поводити себе агресивно та упереджено стосовно неї, вона вирішила зустрітися і побалакати з цього приводу з його дружиною та вирішити питання про те, що б коханець залишив її в спокої, і що б загибла змогла на нього з цього приводу вплинути. При цьому будь-яких стосунків з ОСОБА_14 вона раніше не підтримувала, її не бачила, а тому ніякої неприязні, яка б сприяла подальшому її вбивству, до неї не відчувала. Тим більше що вже ставила питання про розірвання відносин з її чоловіком, якого вже фактично не любила. Про цю зустріч ОСОБА_13 , який постійно був як на її погляд знервований, вона вирішила не повідомляти. У вечірній час 02 грудня 2013 року вона особисто зателефонувала ОСОБА_14 , повідомила, що вона його коханка та назвала своє справжнє ім`я. ОСОБА_14 погодилася з нею зустрітися і через деякий час вони зустрілися, але не на вулиці Козацькій, де пізніше був виявлений труп ОСОБА_14 , а в іншому місці, поруч із зупинкою, де був магазин. У той час вона була одягнута в зимову куртку світло сірого кольору. Оскільки вона приблизно до десяти хвилин чекала на приїзд ОСОБА_14 , то зайшла в цей час у магазин і придбала необхідні для себе речі. Коли приїхала ОСОБА_14 , вони на протязі до п`ятнадцяти хвилин побалакали про подальші стосунки з ОСОБА_13 , дізналися одна від одної про його негативне ставлення до них обох і прийшли до згоди, що б загибла вирішила з ним питання про те, що б він розірвав стосунки з коханкою і її більше не турбував.

Також обвинувачена пригадала і ті обставини, що після цієї розмови, яка її досить сильно стурбувала, вони розійшлися в різні боки, при цьому ОСОБА_14 була жива і куди саме вона пішла їй не відомо. Вона ж сама зайшла в якийсь магазин, де придбала серветки для того, щоб витерти від звичайного бруду одяг. При цьому її руки та одяг не були забруднені у кров, або іншу речовину, яка на неї схожа. Потім вона можливо на таксі і поїхала до місця проживання в місто Київ. ЇЇ засмучений стан після розмови з ОСОБА_14 бачили і інші люди з якими вона спілкувалася.

ОСОБА_15 категорично наполягала на тих обставинах, що вважає причетним до вбивства ОСОБА_14 саме ОСОБА_13 , який знав про цю зустріч і через власне бачення існуючих життєвих негараздів, які намагався розв`язати, міг звести розрахунки із загиблою. До того ж він, з метою пошуку шляхів щодо уникнення відповідальності, підтримував стосунки з працівниками міліції, під тиском яких вона давала первинні показання про свою причетність до вбивства, які звичайно не є об`єктивними. Самі ж працівники міліції порушували її права під час затримання, а також проведення обшуку в її квартирі.

При цьому ОСОБА_15 не спростовувала тих обставин, що номер телефону, а саме, НОМЕР_1 належав їй особисто, це була карточка з її телефону більш старої моделі, якою вона користувалася не часто. Саме з цього телефону вона і спілкувалася з ОСОБА_14 в день вбивства.

В судових дебатах обвинувачена, також підтвердивши ці обставини, разом із захисником ОСОБА_10 просила її виправдати, наполягаючи про свою невинуватість.

Таким чином, ОСОБА_15 притримувався двох захисних версій, суть яких полягає у наступному: вбивство ОСОБА_14 вчинив саме ОСОБА_13 ; первинні показання про свою винуватість у вбивстві ОСОБА_14 вона давала під тиском працівників міліції.

Не дивлячись на повне невизнання обвинуваченою своєї вини в умисному вбивстві гр. ОСОБА_14 , тобто у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а також її різні захисні версії та припущення, вина ОСОБА_17 за наведених вище і встановлених судом обставин підтверджується крім власне її показань, в яких ці обставини частково не заперечуються з фактичного боку (час і ймовірне місце зустрічі з загиблою ОСОБА_14 ), також і усією сукупністю досліджених під час судового розгляду доказів, які узгоджуються в деталях між собою і не викликають жодних сумнівів у своїй допустимості та достовірності.

Так, допитана потерпіла ОСОБА_11 донька загиблої, в судовому засіданні показувала, що вона постійно проживає разом зі своєю сім`єю по АДРЕСА_2 . ЇЇ вітчим ОСОБА_13 та матір ОСОБА_14 (знаходилися у офіційному шлюбі) разом з її братом - ОСОБА_18 та його співмешканкою - ОСОБА_19 проживали окремо. Матір в той час працювала масажистом в дитячій поліклініці міста Фастова, а у вільний від роботи час окремо за платню надавала послуги як дитячий масажист. При цьому ніяких оголошень з надання зазначеної послуги у інформаційних засобах матір не надавала. Наскільки їй відомо клієнтами матері були здебільшого особи, яким масаж вже був офіційно призначений у дитячій поліклініці, але які мали додаткове бажання отримувати вказані послуги вдома. Замовлення масажу у її матері робили також через її знайомих по телефону. 30 листопада 2013 року, коли вона була в гостях у своєї матері та повідомила, що незнайома жінка, яка називається по імені ОСОБА_20 вже тривалий час (2-3 тижні) телефонує їй з приводу необхідності здійснення масажу для своїх дітей. Коли матір з її слів запитала звідки у неї номер її телефону, та жінка повідомила, що дізналася його від знайомих її доньки. Це її збентежило, оскільки номер телефону матері вона нікому ніколи не давала і не допомагала в цій діяльності, про що їй одразу і повідомила. 02 грудня 2013 року близько 18 год. 00 хв. їй зателефонувала матір та поросила відвезти на автомобілі на масаж до тієї самої жінки на ім`я ОСОБА_20 , оскільки вона, внаслідок значної суми запропонованих коштів, погодилася на таку пропозицію. Точну адресу вона не назвала, а лише сказала, що їй потрібно підвезти до продовольчого магазину у мікрорайоні «Журавлівка» в місті Фастові, де її потім зустріне замовниця та відведе на вулицю ОСОБА_21 , де саме і проживає. Близько 18 год. 55 хв. тієї ж доби вона на своєму власному автомобілі виїхала з дому, але перед залізничним переїздом в районі «Польського кладовища» автомобіль з технічних причин вийшов із ладу, і тому вона була змушена зупинитись. В цей час, близько 19 год. 10 хв. їй останній раз зателефонувала матір - ОСОБА_14 , якій вона повідомила, що не зможе виконати прохання, оскільки її автомобіль вийшов з ладу.

Як далі пояснювала потерпіла, через деякий час, приблизно о 20 год. 30 хв., коли вона була вже вдома, їй зателефонувала співмешканка рідного брата ОСОБА_19 , повідомивши про те, що вони тривалий час не можуть додзвонитися до матері, яка повинна була-б повернутись додому. Також ОСОБА_19 їй повідомила, що матір перед виходом залишила їм номер мобільного телефону цієї клієнтки на ім`я ОСОБА_20 та сказала, що: «якщо мене пристукнуть, то дзвоніть по цьому номеру». Після чого вона разом з іншими родичами зайнялася пошуками матері та викликала працівників міліції, точно повідомивши їм район міста, куди саме матір поїхала у справах, а також номер мобільного телефону, з якого телефонувала ОСОБА_20 . При цьому всякі спроби зателефонувати особисто на цей номер не мали успіху, оскільки телефон був вимкнутий з мережі. Після цього вона із братом вдвох окремо стали шукати матір, а вітчим зі знайомим, окремо, але всі дії між собою вони координували за допомогою телефонного зв`язку. Через деякий нетривалий час їй стало відомо про те, що якась особа виявила на вул. Козацькій у місті Фастові труп жінки, а коли прибула на це місце, то побачила, що працівниками міліції зазначене місце вже було відгороджене та проводився його огляд. При цьому сама місцевість підсвічувалася за допомогою світла спеціальних засобів, які доставили працівники міліції. Вона впізнала труп матері, який мав чисельні тілесні ушкодження. Наступного дня під час офіційного огляду трупу матері працівниками міліції їй були повернуті золоті сережки та мобільний телефон, а мотузку, за допомогою якої задушили матір вона не упізнала як таку, що належить їй. Також не належала загиблій й качалка, що була вилучена на місці пригоди. Через кілька днів працівники міліції їй повідомили про те, що у вбивстві матері вони підозрюють гр. ОСОБА_16 , яку вона особисто не знала. Безпосереднім очевидцем злочину вона не була.

ОСОБА_11 наполягала і на тих обставинах, їй зі слів вітчима ОСОБА_13 добре відомо, що на протязі останніх до часу вбивства восьми років, він мав коханку і народжену від неї спільну дитину, які проживали в м. Києві. Такі факти були відомі і загиблій, яка спочатку проявила збентеженість, але через запевнення вітчима про те, що з коханкою він більше не спілкується, та його пробачила і вони продовжували проживати разом. Також потерпіла повідомила, що її матір була не конфліктною, доброю людиною, яка не мала ворогів.

В судових дебатах потерпіла, використовуючи право на репліку після промови захисника, також пояснювала учасникам судового розгляду те, що обвинувачена мала з матір`ю різницю у віці 18 років, на її переконання ОСОБА_15 і зараз значно міцніше і здоровіше за загиблу матір, яка до того ж була інвалідом і за своєю статурою невеликого зросту. Стосунки між її матір`ю та ОСОБА_13 напередодні вбивства напруженими не були.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 чоловік загиблої, повідомивши суду фактичні данні щодо обставин свого проживання з нею у шлюбі, також наполягав на тому, що обвинувачена ОСОБА_15 одночасно була його коханкою з якою він підтримував відповідні стосунки протягом багатьох років, починаючи з 2005 року. Наслідком таких зустрічей з ОСОБА_12 , на запевнення останньої про відсутність до нього будь-яких матеріальних претензій, стала поява у 2010 році спільної доньки. Після цього він бачився з ОСОБА_12 один - два рази на місяць, але по телефону спілкувався фактично кожний день. При цьому ОСОБА_15 , оскільки він протягом цього часу не підтримував з нею тісних стосунків, постійно просила його покинути дружину та проживати з нею разом. Водночас і загибла ОСОБА_14 з його слів була обізнана про існування коханки та спільної дитини, і не забороняла бачитись із дитиною, допомагаючи йому й грошовими коштами, за які він купляв подарунки. Він же дійсно пообіцяв дружині, що з ОСОБА_12 більше будь - яких стосунків підтримувати не буде, за винятком тих питань, що стосувалися виховання доньки. Про таке він в жовтні листопаді 2013 року телефоном повідомив і ОСОБА_16 , яка почала істерично висловлювати свої невдоволення та плакати, сподіваючись що він змінити своє рішення. При цьому своє бажання ОСОБА_15 аргументувала тим, що оскільки із законною жінкою він вже разом пожив, тому повинен пожити і з нею, покинувши першу. Але він продовжував категорично настоювати на тому, що розриває з ОСОБА_12 будь які особисті стосунки. Оскільки ж ОСОБА_15 , як на його думку, неналежно виховувала дітей, він вирішив до кінця допомагати їх спільній дитині, про що повідомив їй також. До того ж обвинувачена мала фізіологічну потребу в чоловіках, часто курила та вживала алкогольні напої із знайомими, які проходили в гості, при тому що фізично була дуже сильною. Також казала йому і про те, що протягом їхніх стосунків іншими способами тричі переривала вагітність.

Як також повідомив свідок приблизно за місяць до вбивства ОСОБА_15 в телефонних розмовах все частіше почала цікавитися його дружиною та задавала провокаційні питання, при тому що загибла не бачила ОСОБА_16 в обличчя та з нею раніше ніколи не спілкувалася. 02 грудня 2013 року протягом дня обвинувачена знову зателефонувала йому і поцікавилася, як життя дружини. Це його здивувало, але будь-яких підозр не викликало. Близько 18 год. 15 хв. цієї ж доби він разом зі своєю онукою, яку попередньо забрав з будинку культури, зустрів свою дружину поблизу автобусної зупинки «Вечірній ринок» у місті Фастові. Після чого вони, спочатку зустрівши цивільну дружину його сина - ОСОБА_19 , всі разом пішли додому. Трохи згодом, близько 19 год. 00 хв. його дружина, повідомивши про можливість отримання додаткового заробітку, який був зі слів замовниці суттєвим, поїхала з дому на проведення масажу, при цьому залишила номер телефону жінки на ім`я ОСОБА_20 , яка протягом двох місяців з цього приводу телефонувала. Із собою вона взяла лише 10 грн. та мобільний телефон. Саме тоді він, виходячи зі змісту частих та несподіваних розмов ОСОБА_17 про його дружину, запідозрив, що саме обвинувачена усіма способами намагається викликати ту для розмови, але про такі наслідки спілкування він не здогадувався. Близько 21 год. 00 хв. цієї ж доби, враховуючи те, що дружина до цього часу не повернулася додому, він намагався їй зателефонувати, але вона не відповідала на телефонні виклики. Саме тоді він разом зі своїм знайомим став шукати дружину в тому районі міста, куди саме вона з її слів поїхала, візуально проглядаючи чисельні провулки, при цьому пошуки позитивного результату не принесли. Тому він особисто написав заяву в міліцію, до якої долучив аркуш паперу з номером телефону ОСОБА_20 , який повідомила його дружина. Одночасно з ним пошуком займалися всі інші члени сім`ї. В цей час він дізнався про те, що незнайомий йому хлопець на одній з вулиць знайшов труп жінки, а коли він туди під`їхав, побачив, що зазначене місце вже було загороджено працівниками міліції, які сторонніх людей не допускали. Там він побачив, що за загорожею лежав труп його дружини, поруч з трупом кухонна качалка та камінь, а слідчі оглядали місце події. Місце огляду в цей час підсвічувалася за допомогою світла спеціальних засобів, які доставили працівники міліції. Безпосереднім очевидцем злочину він не був. Наступного дня він разом із дочкою загиблої від першого шлюбу - ОСОБА_11 , за викликом працівників міліції їздили на огляд трупу, на якому він побачив чисельні ушкодження в області голови, також на шиї мали місце сліди від задушення, а між пальцями загиблої він бачив і стороннє волосся.

Як далі повідомив свідок, 03 грудня 2013 року, на наступний день після вбивства він особисто зателефонував ОСОБА_22 , яка одразу почала сміятися та ставити питання з приводу самопочуття коханої дружини. Тоді він зрозумів, що до її вбивства причетна обвинувачена, оскільки загибла, внаслідок м`якості власного характеру, взагалі не мала інших ворогів. Через кілька днів його підозру підтвердили і працівники міліції, повідомивши що мають відповідні докази, у тому числі і свідків, які бачили як ОСОБА_15 поруч з місцем злочину змивала кров. Після затримання обвинуваченої вона особисто йому телефонувала та просила вибачення, повідомивши, що вбила його дружину випадково. Також через деякий час його викликала слідча в приміщення міліції, де передала власноручно написаний ОСОБА_12 в його адресу лист, у якому та також зізнавалася в обставинах злочину і просила вибачення (зазначений лист свідок ОСОБА_13 особисто надав прокурору під час судового розгляду провадження 13 серпня 2015 року).

У судовому засіданні був оглянутий речовий доказ - рукописний лист з текстом, написаним від імені ОСОБА_17 в адресу ОСОБА_13 , в якому обвинувачена фактично зізнається про свою причетність до вбивства ОСОБА_14 , а тому жалкує про скоєне, просить не забувати про їхню спільну дочку ОСОБА_23 , зізнається йому в коханні та просить любити її завжди, який впізнали: - свідок ОСОБА_13 , як наданий йому слідчою документ, який він загубив дома серед інших паперів, а потім через деякий час знайшов і приніс до суду; - обвинувачена ОСОБА_15 - як можливо написаний нею під тиском працівників міліції лист на ім`я ОСОБА_13 , який був її коханцем (матеріали судового розгляду, т. 3, а.к.п. 65-68).

Те, що зазначений лист надав у судовому засіданні саме свідок ОСОБА_13 не викликає у суду будь-яких сумнівів стосовно джерела його походження, про що намагався переконати суд захист, оскільки зазначений лист був адресований ОСОБА_12 безпосередньо ОСОБА_13 , а не іншій особі, до того ж свідок пояснив і причини несвоєчасної його передачі правоохоронним органам.

Згідно з дослідженим висновком експерта № 927 від 30 вересня 2015 року, вказаний рукописний текст від імені ОСОБА_17 виконаний нею особисто, вручну кульковою ручкою барвником синього кольору, ознак перебування її в незвичайному стані чи в незвичних умовах не виявлено (матеріали судового розгляду, т. 3, а.к.п. 59-64).

Суд бере до уваги, що вказаний висновок № 927 є належно мотивованим, науково обґрунтованим, складений висококваліфікованим експертом, що має достатній фах (вища освіта, експертна спеціальність), досвід і стаж експертної роботи, на підставі ретельного дослідження всіх матеріалів провадження, яким не суперечить, висновки експерта повні та вичерпні, не допускають подвійного тлумачення і суперечностей. Ґрунтування вказаного висновку експерта на відомостях, які він сприймав безпосередньо, докладний опис проведених досліджень, обґрунтованість відповідей на кожне поставлене питання дають підстави суду визнати всі фактичні дані отримані експертом у передбаченому процесуальному законом порядку достовірним, належним та допустимим доказом, який суд у сукупності з іншим доказами кладе в основу свого рішення по суті висунутого ОСОБА_22 обвинувачення в частині її взаємовідносин з ОСОБА_13 , якого вона любила, мала від нього дитину та мала намір проживати разом із ним, відхиляючи як надумані доводи захисту з цього приводу. Крім того ОСОБА_15 вибачалася у тому, що спричинила загибель ОСОБА_14 .

Аналіз вказаних у вказаному висновку експерта № 927 даних, а саме тих, що під час написання листа ОСОБА_15 не перебувала в незвичайному стані, чи в незвичних умовах, а тому і не під тиском працівників міліції, у своїй сукупності повністю спростовує версію обвинуваченої про таке.

Водночас, твердження захисту про те, що експерт не мав права отримувати експериментальні зразки почерку ОСОБА_17 , не відповідають справжньому змісту висновку експерта, який не отримував їх взагалі з причини відмови обвинуваченої надавати такі зразки (п. 3 розділу «На експертизу надано»). При цьому експерт для проведення кваліфікованого дослідження використовував відповідні наукові методики (матеріали судового розгляду, т. 3, а.к.п. 61), які дозволяють проводити дослідження та надавати висновки і без таких даних, виходячи із принципу забезпечення особі права на захист, у тому числі не свідчити проти себе та відмовлятися надавати інші данні, що витікає з правил, встановлених п. 4) ч. 3 ст. 42 КПК України. До того ж ч. 1 ст. 245 КПК України, на що також звертав увагу захист, як на порушення на його думку порядку призначення експертизи, навпаки, надає суду право на стадії судового розгляду давати доручення про відібрання зразків залученим спеціалістам, а тому склад суду в даному випадку визначив такою особою безпосередньо експерта (матеріали судового розгляду, т. 3, резулятивна частина ухвали від 19 серпня 2015 року а.к.п. 6-7). Хоча така процесуальна дія, на що звертає увагу суд, об`єктивно не проводилася з наведених вище причин.

За таких обставин, виходячи з вказаного висновку експерта № 927, який ретельно досліджений судом, сторонами та потерпілою в судовому засіданні, є надуманими твердження захисту про визнання його недопустимим.

Також, ураховуючи те, що ст.ст. 332, 356 КПК України однозначно не врегульовані питання порядку дослідження висновку експерта в суді, суд, після отримання висновку судової почеркознавчої експертизи, яка надійшла на адресу суду та проводилася на стадії судового розгляду на підставі ухвали, зберігаючи не упередженість та, діючи на виконання принципу верховенства права, встановленого ст. 8 КПК України, лише оголосив висновки експерта та долучив їх до матеріалів кримінального провадження судового розгляду, порядок чого встановлений ч. 1 ст. 317 КПК України.

При цьому відмова від дослідження та оголошення даного висновку судом, на чому також наполягав захисник, суперечать приписам ст. 23 КПК України, яка навпаки покладає на суд обов`язок досліджувати докази безпосередньо. Зазначені дії відбулися на стадії дослідження письмових доказів сторони обвинувачення, а потім за клопотанням прокурора суд передав зазначений висновок для його процесуального оформлення, що в будь-якому разі не змінювало зміст цього доказу і після його проголошення прокурором. В іншому б випадку сторона захисту наполягала на тому, що суд позбавив її права на гласний і відкритий процес (ст. 27 КПК України), не оголосивши той висновок, який був зроблений експертом на підставі рішення суду, а став його приховувати у спосіб направлення прокурору.

До того ж, показання свідка ОСОБА_13 в частині обставин передачі йому рукописного листа, написаного ОСОБА_12 в його адресу, підтвердила в судовому засіданні допитана за клопотанням захисту свідок ОСОБА_24 слідча на стадії досудового розслідування, яка також пояснювала, що надала можливість написати цей лист, але сам текст вона не читала, а віддала його ОСОБА_13 при нагоді, коли викликала для допиту. Більш того, свідок також спростувала заяви обвинуваченої про здійснення на неї тиску під час написання листа, оскільки навпаки, саме ОСОБА_15 звернулася до неї з проханням написати та передати ОСОБА_13 цей лист, на що вона погодилася виключно з людських спонукань.

Обвинувачена такі показання свідка ОСОБА_24 в суді не оспорювала.

Системний аналіз ст.ст. 38-40, 110, 214 КПК України дозволяє суду прийти до висновку, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення слідчим або прокурором відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, який також уповноважений у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою, визначати старшого слідчої групи. Слідчий невідкладно у письмовій формі повідомляє керівника органу прокуратури про початок досудового розслідування, підставу початку досудового розслідування та інші відомості. Огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після завершення огляду. Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови у випадках, передбачених цим Кодексом.

Як видно з трьох витягів з ЄРДР № 0002189 від 03 грудня 2013 року (т. 1 а.к.п. 1-3), спочатку слідчою ОСОБА_24 до реєстру були внесені відомості по факту виявлення 02 грудня 2013 року по вулиці Козацькій у місті Фастові трупу ОСОБА_14 з ознаками насильницької смерті, всі інші необхідні данні, у тому числі про склад слідчої групи з числа ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , прокурорів ОСОБА_27 , ОСОБА_28 . Потім заступником Фастівського міжрайонного прокурора ОСОБА_29 внесені аналогічні данні про склад слідчих, а склад прокурорів був доповнений іще й самим ОСОБА_29 . Насамкінець керівником органу досудового розслідування начальником слідчого відділення ОСОБА_30 до реєстру додатково були внесені данні про той самий склад слідчих з числа ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 .

Як видно з доручення від 03 грудня 2013 року, ОСОБА_31 доручив ОСОБА_24 , як старшій, провести досудове розслідування, про що вона одразу, а саме: 03 грудня 2013 року доповіла прокурору ОСОБА_27 окремим повідомленням (т. 1 а.к.п. 25, 26).

Як видно з протоколу огляду місця події від 02 грудня 2013 року, він розпочатий о 23 год. 30 хв. і закінчений в 01 год. 40 хв. 03 грудня 2013 року.

Таким чином судом встановлено, досудове розслідування в даному конкретному кримінальному провадженні було розпочато одразу після огляду місця події, шляхом внесення до ЄРДР даних про злочин, слідчих, які здійснюватимуть провадження, прокурорів, які за ним наглядатимуть, керівника групи слідчих, яка одразу повідомила прокурору про початок досудового розслідування. При цьому приймати рішення у формі постанови стосовно слідчого, який здійснюватиме досудове розслідування, законом не передбачено.

З огляду на викладене, порядок кримінального провадження на зазначеній стадії досудового слідства повністю відповідав вимогам КПК України, а тому суд вважає безпідставними твердження захисту з приводу того, що слідчі не були призначені окремими постановами їх керівників, а відомості, які вносяться в реєстр є недостатніми. До того ж суд звертає увагу і на те, що будь яке конкретне кримінальне провадження, об`єктивно може мати лише один його початок, а тому повідомлення про такий початок усіма трьома внесеними до реєстру слідчими, у чому також переконував суд захист, може привести до колапсу правоохоронної системи.

Отже, суд приходить до переконання, що кримінальне провадження стосовно ОСОБА_17 , за її обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, здійснювалося слідчими ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 з достатніх правових підстав, які визначені чинними приписами КПК України.

Більш того, постановами про призначення і окремо про зміну групи прокурорів від 04 грудня 2013 року, Фастівським міжрайонним прокурором ОСОБА_27 спочатку було визначено групу прокурорів з числа його заступників ОСОБА_29 та ОСОБА_28 , а потім з числа останнього та особисто керівника прокуратури, що узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 37 КПК України про порядок призначення та заміни прокурора в кримінальному провадженні, і спростовує позицію захисту щодо іншого (матеріали судового розгляду, т. 5, а.к.п. 44-47).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_19 також показувала, що вона перебуває у цивільному шлюбі із сином загиблої ОСОБА_14 ОСОБА_18 , а тому періодично проживає з його батьками. Із загиблою мала добрі, довірливі стосунки, оскільки та за своїм характером була не конфліктною людиною. Також вона не мала конфліктів і з чоловіком загиблої ОСОБА_13 , який також проживав разом з ними. І хоча їй були відомі зі слів цивільного чоловіка обставини наявності у ОСОБА_13 коханки та дитини від неї, проте ніяких конфліктів з цього приводу між ним та загиблою протягом останніх чотирьох років, поки вона там проживала, не виникало. Їй добре відомо, що ОСОБА_14 надавала іншим людям послуги, як професійний масажист, за що і отримувала додатковий прибуток. Близько 18 год. 15 хв. (точну дату свідок не пригадала) вона зустріла ОСОБА_14 з її чоловіком та онукою біля магазину «Фуршет» у місті Фастові, після чого вони всі разом пішли додому. Вже вдома ОСОБА_14 повідомила, що їй необхідно терміново їхати для здійснення масажу у мікрорайон «Кадлубиця» і що її завезе туди донька ОСОБА_11 , але через десять хвилин пояснила, що у доньки зламався автомобіль і почала швидко збиратись на автобус. ЇЇ здивувало, що ОСОБА_14 в такий пізній час взагалі збирається по цих справах, оскільки вона постійно робила це в денний час. ОСОБА_14 також попросила її особисто записати номер мобільного телефону та пояснила, що це телефон клієнтки на ім`я ОСОБА_20 , до якої вона їде на масаж. На її питання навіщо записувати цей телефон, ОСОБА_14 сказала: «обов`язково подзвониш на цей номер». Також загибла їй повідомила, що повернеться додому не пізніше 20 години та просила на всяк випадок їй зателефонувала через пів години. З квартири та вийшла близько 19 год. 00 хв., була одягнена в зимовий одяг, а із собою взяла лише мобільний телефон та 10 грн. на проїзд. ЇЇ чоловік ОСОБА_13 також в цей час з онукою перебував вдома і бачив ці обставини.

Як також пояснювала свідок, починаючи з 19 год. 40 хв. тієї ж доби вона декілька раз намагалася зателефонувала ОСОБА_14 , але та спочатку не відповідала, а потім телефон взагалі перестав працювати. Коли ж вона телефонувала на номер ОСОБА_20 , той взагалі був відключений від мережі. Одразу після цього вона разом з цивільним чоловіком почала шукати його матір в тому районі, куди зі слів поїхала ОСОБА_14 , але її так і не знайшли, а тому вона особисто повернулася додому. ОСОБА_13 також шукав зниклу дружину. Про факт зникнення ОСОБА_14 були повідомлені працівники міліції. Вже вночі, приблизно о 01 год. 00 хв. їй стало відомо, що працівники міліції знайшли труп ОСОБА_14 , а тому вона з цивільним чоловіком також туди приїхали. В цей час місце огляду було огороджено слідчо-оперативною групою, а тому вона лише здалеку бачила труп, який дійсно належав ОСОБА_14 . Це місце підсвічувалася за допомогою світла спеціальних засобів, які доставили працівники міліції.

При цьому свідок категорично вказувала на те, що аркуш паперу із надписом: « ОСОБА_20 НОМЕР_1 », який долучений до заяви ОСОБА_13 про вчинення злочину, написаний нею особисто зі слів загиблої ОСОБА_14 , яка вказала особу, до якої вона їде робити масаж, а не на розмову з ОСОБА_12 з приводу з`ясування з нею стосунків через ОСОБА_13 . Виконання зазначеного надпису саме свідком ОСОБА_19 , почерк якої добре відомий, підтвердила в судовому засіданні і потерпіла ОСОБА_11 (т. 1 а.к.п. 7).

Згідно до ч. 1 ст. 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження, а тому суд відкидає як надумані, твердження захисту про те, що свідок ОСОБА_19 та потерпіла ОСОБА_11 давали показання з чужих слів, оскільки вказані особи давали показання виключно в площині відомих їм обставин, які у своїй сукупності узгоджуються і з іншими допустимими доказами, що мають значення для правильного вирішення цієї справи.

Допитаний свідок ОСОБА_32 в судовому засіданні до того ж пояснював, що 02 грудня 2013 року близько 21 год. 00 хв. в темну пору доби на власному автомобілі він їхав з роботи по вулиці Козацькій у місті Фастові Київської області. В цей час трохи нижче дороги в бік поля в промені світла він виявив лежаче на землі тіло незнайомої жінки, а біля неї кухонну качалку та капелюх. Інших людей коло тіла, а також на самій дорозі не було. Про такі обставини він з мобільного телефону одразу зателефонував працівникам міліції, а також на станцію швидкої допомоги. При цьому не зупиняючись, враховуючи необхідність у допомозі власній вагітній дружині (куди поспішав), він поїхав по справах, знаходячись на цьому місці не більше 1 хв. Вже пізніше йому зателефонували працівники міліції та викликали на місце, де він виявив труп жінки. Прибувши за викликом близько 23 год. 00 хв. цієї ж доби від нього отримали письмове пояснення з приводу відомих обставин. При цьому труп жінки перебував на тому самому місці, де він його виявив. До того ж на трупі жінки він побачив важкі рани в області голови, а також те, що на кухонній качалці були сліди від крові. Хто саме спричинив ці ушкодження йому не відомо, а з ОСОБА_12 він не знайомий.

У зв`язку з тим, що сторона захисту всупереч вимогам п. 12 ст. 290 КПК України не здійснила відкриття протилежній стороні матеріалів кримінального провадження, а саме, відповіді на адвокатський запит № 3567 від 16 червня 2015 року, суд не допускає відомості, що містяться в ньому, як докази, про що захист заявляв клопотання в суді. Тим більше, що сторона захисту отримала такі відомості вже під час судового розгляду, але поза межами судових засідань, позбавивши прокурора, а також потерпілу права на змагальний процес, закріплене ст. 22 КПК України (матеріали судового розгляду, т. 4, а.к.п. 231).

З огляду на викладене суд позбавлений можливості надати оцінку розбіжностям у часі, які містили данні в показаннях свідка ОСОБА_33 та зазначеній відповіді на адвокатський запит.

Допитана свідок ОСОБА_34 в судовому засіданні показувала, що працює продавцем в магазині «Кадлубицький узвіз», який розташований по провулку Героїв Танкістів у місті Фастові. 02 грудня 2013 року у вечірній час вона перебувала на робочому місці та спілкувалася з давнім знайомим ОСОБА_35 , який за весь час випив лише одну чарку горілки, що взагалі не вплинуло на його свідомість. Ближче до 20 год. цього ж вечора в приміщення магазину, що добре освітлюється, зайшла ОСОБА_15 , яку вона кілька раз раніше бачила у цьому ж магазині під час здійснення покупок, хоча її прізвище не знала. В цей час ОСОБА_15 була дуже знервованою, а руки, їх долоні, а також одяг, а саме, довга зимова куртка темно фіолетового кольору у неї були забруднені плямами крові. При цьому плями в області живота та грудей були великі. На її питання, що з нею сталося, ОСОБА_15 відповіла, що її побив чоловік у якого на фоні зловживання спиртним виник напад «білої гарячки». Зазначене її здивувало, оскільки будь-яких тілесних ушкоджень, у тому числі і на обличчі, сама ОСОБА_15 не мала. Після цього ОСОБА_15 купила у неї особисто вологі серветки та попросила пляшку води, а потім вийшла з магазину, де на дворі почала мити руки та витирати серветками забруднений одяг, які після використання кидала в урну. Вже після цього обвинувачена їй розповідала, що на ній та на одязі мають місце сліди від кетчупу, яким вона забруднилась під час сварки з чоловіком, а не крові. Також ОСОБА_15 , обгрутовуючи необхідністю їхати у місто Київ, попросила їх термінового викликати таксі, за яке вона згодна заплатити будь які кошти. В цей час ОСОБА_36 , який також перебував в приміщенні магазину і все бачив і чув, з власного мобільного телефону викликав свого кума, який там працює. Приблизно через 15 хв., а саме стільки ОСОБА_15 перебувала в магазині, прямо до них під`їхав автомобіль таксі, за кермом якого перебував кум ОСОБА_37 , з яким вона знайома не була. Після чого, ОСОБА_15 одразу сіла в цей автомобіль та від`їхала від магазину. Пізніше вона бачила, як працівники міліції діставали з урни якісь забруднені серветки.

Як видно з оголошеного в судовому засіданні протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 04 грудня 2013 року, складеним заступником начальника сектору кримінального розшуку Фастівського МВ УМВС України в Київській області ОСОБА_38 , свідок ОСОБА_34 вказала на ОСОБА_16 , як особу, яка 02 грудня 2013 року у вечірній час була знервованою, а руки, їх долоні, а також одяг у неї були забруднені плямами крові, яку вона намагалася відмивати (т. 1 а.к.п. 227-229).

І хоча під час судового розгляду свідок повністю підтвердила результати вказаної слідчої дії, суд враховує доводи захисту і визнає недопустимими доказами дані, які містить досліджений в судовому засіданні протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 04 грудня 2013 року зі свідком ОСОБА_34 , оскільки в порушення вимог ст. 41 КПК України, працівник оперативного підрозділу органів внутрішніх справ, а саме, заступник начальника сектору кримінального розшуку Фастівського МВ УМВС України в Київській області ОСОБА_39 в даному кримінальному провадженні здійснив слідчі дії без письмового доручення слідчого, прокурора, тобто за правилами ч. 2 ст. 41 КПК України він не мав права здійснювати процесуальні дії за власною ініціативою.

Водночас, суд погоджується із стороною захисту про недопустимість і іншого доказу обвинувачення, а саме, протоколу огляду місця події, який проводився у період з «18» год. «00» хв. до «18» год. «30» хв. 04 грудня 2013 року, та в якому ОСОБА_34 брала участь як понята (т. 1 а.к.п. 243-245).

Як встановлено судом, в цей же час, а саме: з «18» год. «00» хв. до «18» год. «15» хв. 04 грудня 2013 року за участю свідка ОСОБА_34 проводилася зовсім інша слідча дія, за наслідками чого був складений протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, який з наведених мотивів визнаний судом недопустимим, що об`єктивно є неможливим з огляду, як на сам порядок проведення цих слідчих дій, так і на різницю стосовно місця їх проведення (перша - по провулку Героїв Танкістів, а друга - в приміщенні АДРЕСА_3 ).

При тому що ст. 93 КПК України передбачає можливість збирання доказів сторонами кримінального провадження, виключно у порядку, передбаченим цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 62 Конституції України та ст. 86 КПК України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК України, на недопустимий доказ не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Враховуючи викладене, суд відхиляє як недопустимі всі фактичні дані, що містить досліджений в судовому засіданні протокол огляду місця події, який проводився в період з «18» год. «00» хв. до «18» год. «30» хв. 04 грудня 2013 року біля магазину «Кадлубицький узвіз» по провулку Героїв Танкістів у місті Фастові, де були виявлені і вилучені дві серветки. Більш того, зазначена слідча дія проведена слідчим ОСОБА_40 , дані на якого в ЄРДР, як на особу, якій надані повноваження слідчого в даному кримінальному провадженні відсутні (т. 1 а.к.п. 243-245).

Отже, втрачають своє доказове значення і дані, які містить висновок молекулярно-генетичної експертизи № 53 МГЕ від 27 лютого 2014 року, під час проведення якої ці серветки досліджувались, оскільки висновок експерта є похідним джерелом від тих фактичних даних, які визнані судом недопустимими (т. 2 а.к.п. 135-138).

Суд звертає між тим увагу на час, а саме, в дві доби, який минув з моменту перебування ОСОБА_17 біля магазину та виявлення там серветок, які могли бути і іншого походження.

Допитаний свідок ОСОБА_36 , повністю підтвердивши обставини власного перебування 02 грудня 2013 року близько 20 год. 00 хв. в магазині «Кадлубицький узвіз», спілкування зі свідком ОСОБА_34 , а також вживання незначної кількості горілки, що не завадило йому належним чином сприймати відомі факти, в судовому засіданні також показував, що дійсно в цей період в магазин зайшла ОСОБА_15 , яку він не знав і раніше не бачив. Вона була знервованою, повідомила що протягом останнього місяця проживає у місті Фастові, що її побив чоловік та облив кетчупом, у в`язку з чим у неї були забруднені руки та одяг. Після цього ОСОБА_15 придбала в магазині вологі серветки, пляшку води та стала мити руки і витирати забруднений одяг. Також обвинувачена попросила їх викликати таксі, оскільки їй потрібно терміново їхати у місто Київ. Він одразу з власного мобільного телефону викликав свого кума гр. ОСОБА_41 , який працює в цій сфері, та який погодився на зроблену пропозицію. Через незначний час на автомобілі до магазину під`їхав ОСОБА_42 , з яким ОСОБА_15 одразу поїхала на власне замовлення.

Також свідок ОСОБА_36 додатково наполягав на тому, що у той час обвинувачена була одягнена в довгу зимову куртку темно фіолетового кольору, яка спереду була забруднена великими плямами темнуватого відтінку, яка нагадувала і кров, і кетчуп, про що розповідала сама ОСОБА_15 .

При цьому суд враховує і ці доводи захисту, а тому визнає недопустимими доказами дані, які містить досліджений в судовому засіданні протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 04 грудня 2013 року зі свідком ОСОБА_35 , оскільки в порушення вимог ст. 41 КПК України, працівник оперативного підрозділу органів внутрішніх справ, а саме, старший оперативний уповноважений сектору кримінального розшуку Фастівського МВ УМВС України в Київській області ОСОБА_43 в даному кримінальному провадженні здійснив слідчі дії без письмового доручення слідчого, прокурора (т. 1 а.к.п. 233-235).

Водночас свідки ОСОБА_34 та ОСОБА_36 в судовому засіданні продовжували категорично вказувати на ОСОБА_16 , як на особу, яка у вечірній час 02 грудня 2013 року змивала з рук та одягу біля магазину рідину, що була схожа на кров, де свідки в той час перебували.

Допитаний свідок ОСОБА_42 в судовому засіданні показав, що 02 грудня 2013 року близько 20 год. 00 хв. в телефонній розмові зі своїм кумом - ОСОБА_35 дізнався про те, що одній жінці повинно терміново поїхати в місто Київ до станції метро «Харківська». Оскільки він працював водієм таксі, то на зазначену пропозицію погодився і в телефонній розмові назвав грошову суму в розмірі 350 грн., яку просить за свої послуги. Отримавши за погодженням із замовницею згоду на такі умови, він одразу на автомобілі ДЕУ «Ланос» приїхав до магазину, що розташований поруч з «Кадлубицьким мостом» (поворот на провулок Героїв Танкістів) у місті Фастові, де зупинився. До нього одразу підійшов ОСОБА_36 та ОСОБА_15 , яку він раніше ніколи не бачив і не знав. Остання одразу присіла на заднє сидіння автомобіля та дала йому 150 грн. завдатку в рахунок оплати за проїзд, а решту коштів пообіцяла віддати по приїзду до міста Києва, де зніме їх з банкомату. Він став наполягати на тому, що б вона розрахувалась у місті Фастові, після чого вони під`їхали до банкомату «Експресбанку», що розташований по вулиці Кірова у місті Фастові, з якого ОСОБА_15 зняла 200 грн. та передала йому. Під час дороги в місто Київ вони практично не розмовляли, а з її слів він дізнався, що та посварилася зі своїм чоловіком, який її побив і забруднив одяг масляною фарбою. При цьому в голосі ОСОБА_17 він почув схвильованість. Коли приблизно через півтори години вони приїхали в місто Київ, ОСОБА_15 вийшла з автомобіля неподалік станції метро «Харківська», про що і була домовленість.

До того ж, з дослідженого в судовому засіданні протоколу пред`явлення особи для впізнання від 04 грудня 2013 року, свідок ОСОБА_42 серед інших та в присутності понятих упізнав ОСОБА_16 як особу, яку 02 грудня 2013 року підвозив на власному автомобілі від магазину поруч з «Кадлубицьким мостом» у місті Фастові в місто Київ (т. 1 а.к.п. 240-242).

Під час судового розгляду свідок ОСОБА_42 повністю підтвердив результати вказаної слідчої дії.

Суд при цьому відхиляє доводи захисту про недопустимість даних, які містить протокол пред`явлення для впізнання від 04 грудня 2013 року зі свідком ОСОБА_42 , внаслідок порушення, на думку захисту, вимог ч. 7 ст. 228 КПК України, а саме, щодо відсутності у ньому роз`яснень про джерело походження фотознімку обвинуваченої ОСОБА_17 та даних про особи «статистів». Ст.ст. 223, 228, 231 КПК України не містять жодної із зазначених захистом вимог, а всі інші умови проведення цієї слідчої дії додержані у чіткій відповідності до цих же норм (фотознімок пред`явлений з іншими фотознімками, яких не менше трьох та інше). При тому що і п. 25) ч. 1 ст. 3 взагалі виключає «статиста», як учасника кримінального провадження в межах чинного КПК України.

Згідно з даними, які містить досліджений в судовому засіданні протокол огляду місця події від 02 грудня 2013 року та додатки до нього у виді фототаблиць, поблизу будинку № 10 по вулиці Козацькій у місті Фастові Київської області на сухій траві було виявлено труп ОСОБА_14 , при цьому на одязі виявлені плями червоного кольору схожі на кров. В області шиї трупу ОСОБА_14 виявлена странгуляційна борозна темно червоного кольору, при цьому також на шиї була виявлена мотузка, яка двічі була обмотана навколо шиї. В області голови трупа виявлена рана з нерівними краями, шкіра обличчя, волосяної частини голови, шиї, правої кисті та волосся забруднене червоною рідиною схожою на кров. На землі під головою трупа виявлена дерев`яна качалка забруднена по всій поверхні рідиною червоного кольору, яка схожа на кров. Також, на місці події були виявлені уламок цегли без слідів крові, а на траві виявлено забруднення рідиною червоного кольору, яке теж схоже на кров. Одночасно слідчим поруч з трупом виявлено комірець фіолетового кольору, одну рукавичку на праву руку, шапку берет, мобільний телефон та сережку з металу жовтого кольору. Інша рукавичка була одягнута на ліву руку загиблої та зажата в кулак (т. 1 а.к.п. 8-23).

Суд не погоджується із твердженням захисту про те, що даний протокол не можна визнати як належний доказ, оскільки огляд проводився без залучення судово-медичного експерта або лікаря, виходячи з такого.

Так, за змістом ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в огляді може запросити спеціалістів. При огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження.

Згідно до ст. 238 КПК України огляд трупа проводиться слідчим, прокурором за обов`язкової участі судово-медичного експерта або лікаря, якщо вчасно неможливо залучити судово-медичного експерта. Огляд трупа може здійснюватися одночасно з оглядом місця події. Після огляду труп підлягає обов`язковому направленню для проведення судово-медичної експертизи для встановлення причини смерті.

Аналіз зазначених норм дозволяє суду зробити висновок про наявність у слідчого права, а не обов`язку, як залучати до огляду місцевості, де виявлений труп експерта або лікаря, так і ні, виходячи з конкретних умов проведення такої слідчої дії. Враховуючи ж холодну зимню пору року та нічний час, коли слідча ОСОБА_24 проводила огляд (з «23» год. «30» хв. 02 грудня 2013 року до «01» год. «40» хв. 03 грудня 2013 року), дані потерпілою ОСОБА_11 та свідками ОСОБА_13 , ОСОБА_19 показання про те, що саме місце огляду освічувалося світлом, яке випромінювали спеціальні засоби, тому суд погоджується з рішенням слідчого, який унаслідок відсутності належних умов огляду не залучив експерта, а одразу направив труп для огляду в приміщення з належними умовами, де труп потерпілої був оглянутий експертом зранку 03 грудня 2013 року (т. 1 а.к.п. 50).

Також суд відхиляє доводи захисту і про те, що під час огляду місця події розшукова собака по слідах довела учасників огляду до будинку АДРЕСА_4 , де ймовірно й переховувалася особа, яка вчинила злочин (т. 1 а.к.п. 24), оскільки місце, яке ОСОБА_15 підшукала для вбивства ОСОБА_14 , розташовано безпосередньо впритул до цього володіння, господарі якого постійно там проживають, ведуть господарство, а тому залишають на землі біологічні сліди. Тим більше, що зазначенні дії вчинялися слідчими з метою перевірки початкових версій, направлених на розкриття події злочину, на даний час їм дана відповідна правова оцінка (об`єктивно не знайшли свого розвитку), а суд відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України не може вийти за межі судового розгляду, тобто здійснює провадження лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Більш того, незважаючи на аналогічну позицію захисту, суд не враховує також і протокол огляду домоволодіння АДРЕСА_4 від 03 грудня 2013 року та висновок судової дактилоскопічної експертизи № 18 від 20 лютого 2014 року, яка проводилася в межах відпрацювання слідчими версії, що також виходить за межі висунутого ОСОБА_17 обвинувачення в умисному вбивстві ОСОБА_44 (т. 1 а.к.п. 34-49, т. 2 а.к.п. 161-164).

Припущення ж захисту про те, що вбивство відбулося поза межами місця події, а труп ОСОБА_14 був покладений іншою особою, яка привезла тіло за допомогою транспортного засобу, спростовуються зафіксованими в протоколі фактичними даними самої місцевості, які об`єктивно вказують на наявність на ній чисельних слідів боротьби (поруч з трупом ОСОБА_14 наявні сліди крові на землі, розкидані її особисті речі, знаряддя вбивства, а також положенням самого трупу).

Крім того, як видно з протоколу огляду місця події (трупу) від 03 грудня 2013 року та додатків до нього у виді фототаблиць, при огляді слідчим, а також судово медичним експертом, на трупі ОСОБА_14 виявлені наступні тілесні ушкодження, а саме: на повіках правого ока з переходом в праву лобну ділянку синець червоно синього кольору, синець червоно - фіолетового кольору на щоці зліва, крововиливи в склеру обох очей, крововиливи в слизові оболонки губ. Також виявлені странгуляційна борозна на шиї, дві рани на волосистій частині голови, на передніх поверхнях колінних суглобів садна з темно червоним дном, що знаходяться нижче рівня пошкодженої шкіри. Одяг, який був на трупі ОСОБА_14 , а саме: пальто темно-фіолетового кольору по задній поверхні та правий рукав, а також одягнута на ліву руку рукавичка по всій поверхні були забруднені темно червоною рідиною. До того ж в правій руці трупа ОСОБА_14 були виявлені три присохлі волосини. Одночасно слідчим вилучений весь оглянутий одяг та взуття, сережки, а також зрізи з нігтів, волосся, що знаходилися в її правій кисті, волосся з голови загиблої та зразки крові (т. 1 а.к.п. 54-62).

Сторони не оспорювали зазначений протокол огляду трупу ОСОБА_14 .

Як видно з дослідженого в судовому засіданні висновку судово-медичного експерта № 318 від 27 лютого 2014 року, смерть гр. ОСОБА_14 настала від механічної асфіксії внаслідок задушення зашморгом.

На це вказують: странгуляційна борозна на шиї горизонтально розміщена, замкнута, що йде ззаду наперед, рівномірно виражена на протязі; крововиливи у підшкірну клітковину шиї, перелом правого верхнього великого ріжка під`язикової кістки, крововилив в м`які тканини у місці перелому; набряк та гіперемія слизової оболонки гортані та трахеї; крапчасті крововиливи в сполучні оболонки очей, під епікардом та плеврою легень; повнокров`я внутрішніх органів, рідкий стан крові, набряк легень та головного мозку; результати судово гістологічного дослідження.

-Механічна асфіксія внаслідок задушення зашморгом у вигляді странгуляційної борозни на шиї з крововиливами у підшкірно жирову клітковину та переломом правого великого ріжка під`язикової кістки, перебуває в причинному зв`язку з настанням смерті та має ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію, як небезпечні для життя.

-Локалізація та характер странгуляційної борозни, дають змогу вважати, що в момент нанесення даних тілесних ушкоджень, нападаюча особа знаходилась позаду потерпілої. При виникненні всіх інших тілесних ушкоджень, взаємоположення потерпілої та особи, яка наносила тілесні ушкодження встановити не представляється можливим, необхідне відтворення обставин події.

2. При судово медичній експертизі трупа ОСОБА_14 , знайдені наступні тілесні ушкодження: странгуляційна борозна та садна на шиї, крововиливи в підшкірну клітковину шиї, перелом правого ріжка під`язикової кістки; рани на голові та крововиливи в м`які покриви голови; синці на обличчі та крововиливи в м`які тканини; садна на правій кисті та обох колінних суглобах.

3. Рани на голові з крововиливами в м`яких покривах голови відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, з короткочасним розладом здоров`я. Синці та садна відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

4. Садна на тильній поверхні правої кисті могли утворитись внаслідок захисту обличчя та голови рукою в момент нанесення нападаючою особою тілесних ушкоджень.

5. Дві рани на голові, 4 синця на обличчі, 2 садна на правій кисті, чисельні садна на колінних суглобах; всі вони виникли не менш ніж від 7 точок прикладання сили, заподіяні приблизно в одному часовому проміжку один від одного, а саме до 30 хвилин. Знайдені, крім странгуляційної борозни, саден на шиї та перелому правого ріжка під`язикової кістки, при судово-медичній експертизі трупа, ушкодження заподіяні тупими предметами й прямого причинного зв`язку з настанням смерті не мають.

6. Згідно даних судово медичної експертизи, смерть гр. ОСОБА_14 настала приблизно протягом 30 хвилин, від моменту нанесення тілесних ушкоджень.

7. Вищеописані тілесні ушкодження не могли виникнути при даному механізмі падіння. Так як:

а). Комплекс ушкоджень на шиї, виник внаслідок задушення зашморгом.

б). Дві рани на голові розташовані зависоко для такого механізму падіння, по різні сторони голови та на значній відстані одна від одної.

в). Синці на обличчі. При падінні обличчям на поверхню, людина в свідомості, підсвідомо захищає його руками.

8. Згідно медико криміналістичного дослідження (акт № 167-мк, отримано 27 лютого 2014 року). Індивідуальні ознаки травмуючого предмету (предметів) при дослідженні пошкоджень на клаптях шкіри не виявлені. На клаптях шкіри в ділянках пошкоджень металізації сполуками заліза не виявлено. Стосовно рани на голові № 1 можна сказати, що вона виникла внаслідок дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, стосовно рани № 2, ушкодження виникло від дії тупого предмету, що мав контактуючу частину, утворену сходженням трьох граней з формуванням трьох ребер та трьохгранного об`ємного кута.

9. Враховуючи тяжкість нанесених тілесних ушкоджень у гр. ОСОБА_14 , що призвели до смерті, дають змогу вважати, що ОСОБА_14 не могла виконувати самостійні рухи після їх отримання.

10. При судово токсикологічному дослідженні в крові трупа метиловий, етиловий спирти, а також пропіловий, бутиловий, аміловий спирти та їх ізомери не виявлені.

11. Судово медичних даних для відповіді на питання постанови № 12 немає (т. 2 а.к.п. 91-93).

Суд критично, як надумані відхиляє доводи захисту, що експертом у висновку не вказано про те, яким чином була зламана у загиблої ОСОБА_14 пред`язикова кістка, оскільки в п.п. а) п. 7 підсумків експерт робить категоричний висновок, що комплекс ушкоджень на шиї (де ця кістка перебуває з огляду на фізіологічну побудову тіла людини) виник внаслідок задушення зашморгом. Відсутність же індивідуальних ознак травмуючого предмету на трупі не впливають на висновки експерта вцілому, оскільки за різних умов застосування знарядь вбивства, такі ознаки можуть і не проявлятися. Тим більше, що потерпіла була одягнута у теплий зимовий одяг, який амортизував удари, а відкритим у неї було лише обличчя, на якому і проявилися чисельні синці та крововиливи в м`які тканини.

Як видно з дослідженого в судовому засіданні висновку судово-медичного експерта № 169 від 06 грудня 2013 року, при судово - медичному обстеженні обвинуваченої ОСОБА_17 були виявлені наступні тілесні ушкодження, а саме: подряпини на передпліччях і правому стегні, що виникли в результаті дії предмета (ів) з гострою поверхнею, на передпліччях близько 1-2 діб до моменту обстеження, а на стегні в термін часу до обстеження від 8 до 11 діб і відносять до категорії легких тілесних ушкоджень (т. 2 а.к.п. 17).

Згідно до ч. 3 ст. 245 КПК України відбирання біологічних зразків у особи здійснюється за правилами, передбаченими статтею 241 КПК України, а саме, з дотриманням вимог щодо забезпечення прав і свобод людини, одержання зразків належною особою у передбаченому порядку, забезпечення безсумнівного походження зразків від конкретного об`єкта, їх достовірності, правильного документування ходу і результатів слідчої дії. Для отримання зразків для експертизи необхідно винести вмотивовану постанову (ч. 5 ст. 110 КПК України), в якій коротко описують обставини кримінального провадження, що зумовлюють необхідність одержання зразків, конкретні види зразків і перелік осіб, у яких вони будуть вилучатися з обов`язковим зазначенням процесуального становища останніх. Після отримання зразків скласти протокол (ст. 104 КПК України), в якому обов`язково повинні бути зазначені відомості про те, який саме зразок вилучено (його точну назву, характеристику та кількість); у кого він отриманий (у підозрюваного, обвинуваченого, свідка чи потерпілого); в який матеріал або ємність він упакований (поміщений) і яким чином посвідчена його ідентичність; де він буде зберігатися; зауваження, які надійшли від учасників при проведенні цієї слідчої дії. Отримання біологічних зразків (проб крові, слини, сперми, сечі та інших біологічних виділень) здійснюється за участі спеціаліста або особи, котрій доручається проведення судової експертизи.

З огляду на це, суд погоджується із стороною захисту, яка наполягала в судовому засіданні на тому, що протокол отримання зразків слини для експертизи від 06 грудня 2013 року не відповідає вимогам зазначених норм КПК України, оскільки слідча ОСОБА_24 не є належною особою для одержання зразків слини, а тому отримала їх у непередбаченому законом порядку. Більш того, протокол не містить даних, яким чином посвідчена ідентичність зразка, який вилучається, а також де саме він буде зберігатися. Суд звертає увагу і на те, що постанова прокурора у свою чергу не містить даних про конкретні види зразків, які мають вилучатися. Тому суд відкидає як допустимий доказ протокол отримання зразків для експертизи від 06 грудня 2013 року (т. 2 а.к.п. 30).

Водночас, суд на підставі ч. 1 ст. 87 КПК України визнає недопустимими не лише ті докази, які безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також і докази, які не були б отримані, якби не були отримані перші. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими.

З огляду на це втрачають своє доказове значення і дані, які містить висновок молекулярно-генетичної експертизи № 57 МГЕ від 21 лютого 2014 року, під час проведення якої була встановлена генетична ознака (ДНК профіль) зразка слини ОСОБА_17 , оскільки висновок експерта є похідним джерелом від даних протоколу, який визнаний судом як недопустимий доказ (т. 2 а.к.п. 102-103).

З цих же підстав суд відкидає і інші фактичні данні, що містяться у низці генетичних експертиз, виключно у частинах, якими зроблені порівняльні висновки на підставі досліджень ДНК профілю зразка слини ОСОБА_17 (т. 2 а.к.п. 108-112, 122-125, 142-146).

При цьому з дослідженого висновку судового експерта № 56 МГЕ від 21 лютого 2014 року в результаті молекулярно генетичного дослідження були встановлені генетичні ознаки (ДНК профіль) зразка крові ОСОБА_14 (т. 2 а.к.п. 97-98).

Згідно з дослідженим висновком судового експерта № 50 МГЕ від 21 лютого 2014 року, на вилучених під час огляду місця події скалці та мотузці були виявлені кров людини та клітини, які збігаються між собою та збігаються з генетичними ознаками (ДНК - профілі) крові ОСОБА_14 (т. 2 а.к.п. 108-112).

Згідно з дослідженим висновком судового експерта № 51 МГЕ від 27лютого 2014 року, під час огляду трьох волосин, вилучених з рук трупу ОСОБА_14 (дві належать людині і одна тварині) генетичні ознаками ДНК профілю не встановлені (т. 2 а.к.п. 116-118).

Згідно з дослідженим висновком судового експерта № 52 МГЕ від 27 лютого 2014 року, на зрізах нігтьових пластин з правої та лівої руки ОСОБА_14 виявлено клітини та кров людини, які містять генетичні ознаки (ДНК-профілі) самої ОСОБА_14 та невстановленої особи чоловічої генетичної статі (т. 2 а.к.п. 122-125).

Згідно з дослідженим висновком судового експерта № 55 МГЕ від 27 лютого 2014 року, на вилучених рушниках встановлені генетичні ознаки (ДНК профілі) крові. Походження вищевказаних слідів крові на рушниках від ОСОБА_14 виключається (т. 2 а.к.п. 142-146).

Висновки експертів, а саме: № 51 МГЕ, № 52 МГЕ, а також № 55 МГЕ на користь сторони захисту суд оцінює виключно у сукупності з іншими доказами, і враховує, що наявні в них данні не містять очевидних між собою суперечностей.

Обставини перебування в руці трупу ОСОБА_14 трьох волосин, які належать людині та тварині, на переконання суду об`єктивно пояснюється знаходженням самого місця злочину безпосередньо впритул до господарства, в якому проживають і люди, і домашні тварини, а наявність встановлених під нігтями у загиблої ДНК чоловіка її професійною діяльністю, пов`язаною із здійсненням масажу здебільшого дітям, у тому числі чоловічої статі.

Як вбачається з протоколу огляду речових доказів від 03 грудня 2013 року з додатками у виді фототаблиць, при огляді пальто, в яке була одягнена ОСОБА_14 , на задній його поверхні та на правому рукаві були виявлені забруднення темно червоного кольору, схожі на кров. В кишені виявлені кошти на загальну суму 9 грн. Також перевірено шнурок резинку, яка була не ушкодженою та комір, який кріпився до пальто за допомогою ґудзиків. Зазначений протокол складений за участю понятих ОСОБА_45 та ОСОБА_46 , ними підписаний без зауважень. До того ж номер спецпакета, а саме: 2021090, який зазначений в протоколі як джерело походження речей, що надавалися для огляду, повністю відповідає даним протоколу огляду трупу від 03 грудня 2013 року з таким же номером, що зазначено на 3-му аркуші самого протоколу (т. 1 а.к.п. 77-80, 57).

Вказані фактичні дані об`єктивно спростовують доводи захисту, який в судовому засіданні наполягав на тому, що зазначений протокол був складений слідчим без участі понятих, а спецпакет № 2021090 - невідомого походження.

При цьому потерпіла ОСОБА_47 пояснювала, що оглянуті слідчім речі, окрім шнурка резинки, який вона ніколи раніше у матері не бачила, належали загиблій, а гроші та брала із собою для оплати за проїзд в громадському транспорті.

У судовому засіданні безпосередньо були оглянуті речові докази пальто загиблої, фіолетовий комір, рукавички, дві сережки, резинова мотузка, кухонна качалка та фрагменту бетону, які обвинувачена не впізнала взагалі. При цьому одна сережка, пальто, ліва рукавичка, резинова мотузка та качалка були забруднені рідиною, що схожа на кров, а бетонний камінь не містив на собі схожих слідів.

Згідно з дослідженим висновком судово медичного експерта криміналіста № 34-мк від 27 лютого 2014 року виникнення тілесних ушкоджень завданих ОСОБА_14 в області голови (дві рани) від дії качалки та фрагменту бетону, які були вилучені під час огляду місця події не виключається (т. 2 а.к.п. 148-149).

Суд критично оцінює заяви захисту з приводу того, що у дослідній частині вказаної експертизи експертом встановлено те, що на фрагменті бетону наявні нашарування ґрунту брудно-сірого кольору та засохлої трави, які невідомого походження, оскільки оглядом місця події, де був виявлений труп, а також зазначений фрагмент бетону, встановлена місцевість, покрита, як ґрунтом такого ж кольору, так і такою ж засохлою травою. Відсутність же на фрагменті бетону слідів крові загиблої, на переконання суду пояснюється нанесенням ним удару саме у той момент, коли на голові ОСОБА_14 ще була одягнута зимова в`язана шапка, виявлена коло трупу під час огляду місця події.

Суд також відхиляє доводи захисту про те, що слідчий не призначив експертизу шапки, оскільки ст.ст. 242, 243 КПК України передбачено, що експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Сторона захисту має право самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи, у тому числі обов`язкової. При цьому на стадії досудового слідства захист, вважаючи за необхідне призначити експертизу шапки, з відповідними клопотаннями або ініціативами не звертався, оскільки матеріали кримінального провадження таких даних не містять, а слідчий, з огляду на власне бачення обставин справи, таке за необхідне не вважав. Тим більше, що на шапці візуально відсутні будь-які сліди, які можливо ідентифікувати експертним шляхом.

Дані, які містять вказаний вище протокол огляду місця події та додатки до нього, протокол огляду трупу, речові докази, а також наведені висновки експертів, повністю узгоджуються з встановленим характером нанесених в області голови поранень ОСОБА_14 та наведеними вище показаннями потерпілої ОСОБА_11 , а також свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_19 .

Згідно з даними, які містить досліджений в судовому засіданні протокол огляду речового доказу від 03 лютого 2013 року, а саме: мобільного телефону Nоkia C2, який вилучений з місця події та належить загиблій ОСОБА_14 , у ньому були виявлені зафіксовані вихідні та вхідні дзвінки у тому числі за 02 грудня 2013 року, у тому числі о 18 год. 36 хв. вихідний на телефонний номер НОМЕР_1 , що належав ОСОБА_22 , а в 19 год. 14 хв. із нього один вхідний. Інших фактичних даних саме про цей телефонний номер у період за 02 грудня 2013 року, зміст телефонної книги не містить (т. 1 а.к.п. 63-64).

Сторони також зазначений протокол не оспорювали.

Судом безпосередньо був перевірений зазначений речовий доказ, з приводу чого потерпіла ОСОБА_47 наполягала на тому, що цей телефон дійсно належав її загиблій матері, за допомогою якого вона спілкувалася з жінкою на ім`я ОСОБА_20 , а потім пішла на зустріч з нею.

З досліджених в судовому засіданні двох протоколів тимчасового доступу до речей і документів від 17 грудня 2013 року, а саме, даних про розкриття інформації в мережі «Київстар» стосовно абонента № НОМЕР_1 з додатками, видно, що всі зазначені слідчі дії проведені помічником слідчого Фастівського МВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_48 (т. 1 а.к.п. 70-76, 126-163, 169-215).

При цьому за змістом п. 17) ч. 1 ст. 3 та ч. 2 ст. 38 КПК України слідчий - це службова особа, а в даному конкретному випадку органу Національної поліції (на час проведення процесуальної дії - внутрішніх справ ч. 1 ст. 5 КПК України), уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень одноособово або слідчою групою.

Такий процесуальний статус, як помічник слідчого КПК України не передбачає.

Отже, обидва протоколи тимчасового доступу до речей і документів від 17 грудня 2013 року з додатками складені особою, яка не уповноважена вчиняти процесуальні дії, покладені на сторону обвинувачення, а тому суд, і в цьому випадку погоджуючись із стороною захисту і відкидає їх як недопустимі докази, на які посилався прокурор в судовому засіданні. Не спростовує таких висновків суду і наявність на той час відповідного наказу МВС України про створення посади помічника слідчого, оскільки згідно до ч. 3 ст. 9 КПК України при здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому Кодексу, тим більше що сам наказ за суттю юридичної значимості є лише підзаконним актом.

Водночас, суд відкидає як недопустимий доказ і протокол тимчасового доступу до речей і документів з додатками, складений слідчою ОСОБА_24 06 грудня 2013 року в приміщенні АБ «Експрес-банк», оскільки понятим ОСОБА_49 та ОСОБА_50 , які зазначені як учасники процесуальної дії взагалі не роз`яснювалися права, передбачені ч. 3 ст. 66 КПК України, і крім того сам носій запису не надано до суду (т. 1 а.к.п. 250-253).

Дослідженим судом актом амбулаторної комплексної судової психолого - психіатричної експертизи № 542 від 29 січня 2014 року, в судовому засіданні встановлено, що обвинувачена ОСОБА_15 під час дослідження віч-на-віч повідомила лікарям про тривалі стосунки з ОСОБА_13 , якого любила, мріяла і бажала щоб він з нею проживав, оскільки і він її любив. Казав, що їхнім стосункам заважає жінка. Для з`ясування стосунків вона зустрілася з його дружиною, яку знала за фотографіями, оскільки спілкування з нею на сайті «Однокласники», але викликала її на зупинку, як масажиста. Там вони полаялися, впали на землю і вона можливо лише вдарила її не пригадує як. Водночас ОСОБА_15 під час скоєння інкримінованих їй дій і в теперішній час на психічні розлади, передбачені ст.ст. 19, 20 КК України на страждала і не страждає, тому вона могла та може усвідомлювати свої дії та керувати ними, рекомендується визнати її осудною. Клінічних ознак хронічного алкоголізму у ОСОБА_17 не виявлено. Застосування до неї примусових заходів медичного характеру, передбачених ст. 94 КК України, ОСОБА_15 не потребує. Клінічних передумов амнезії (провалів пам`яті) у ОСОБА_17 на період інкримінованих їй дій і після них, на яку вона посилалась в свої показаннях, у неї не виявлено. ОСОБА_15 виявляє збереженість та достатній рівень перебігу когнітивних процесів інтелектуальної діяльності. В сфері особистості вибіркова товариська доброзичливість у контактах, позитивні соціальні установки, лабільність переживань в суб`єктивно складних ситуаціях, інтереси в сфері сімейних цінностей. Наявні індивідуально психологічні особливості ОСОБА_17 знайшли своє відображення в розвитку психотравмуючої ситуації, але суттєвого впливу на її свідомість та поведінку вони не здійснили. Під час скоєння інкримінованих їй дії, ОСОБА_15 перебувала в стані емоційної напруги, яка виникла на фоні психотравмуючої для неї ситуації. Емоційна напруга супроводжувалася у неї переживаннями образ, приниженої гідності, фізичного болю, що здійснило суттєвий вплив на мотивацію її поведінки, але не вплинуло на її здатність розуміти значення своїх дій та контролювати їх. Емоційна напруга не досягла у неї ступеню фізіологічного афекту та іншого емоційного стану, який міг би здійснити суттєвий вплив на її свідомість та діяльність (т. 2 а.к.п. 153-158).

Вказаний висновок є належно мотивованим, науково обґрунтованим, складений комісією висококваліфікованих експертів, що мають достатній досвід і стаж експертної роботи, на підставі ретельного дослідження всіх матеріалів кримінального провадження, яким не суперечить, відповіді та висновки експертів повні та вичерпні, не допускають подвійного тлумачення і суперечностей, які потребували б роз`яснення, а тому суд кладе його в основу свого висновку про те, ОСОБА_15 була осудною, тобто здатною під час вчинення злочину усвідомлювати свої дії і керувати ними.

З огляду на такі висновки суду, суд відхиляє доводи захисту і в частині необхідності проведення експертизи його підзахисній в умовах стаціонару, оскільки експерти у своєму висновку навели відповідне мотивування порядку проведення таких експертиз, яке цілком ґрунтується на приписах нормативних актів у сфері експертної діяльності.

Окремо досліджуючи на виконання вимог ч.ч. 4 та 5 ст. 91 КПК України та за клопотанням сторони захисту обставини, які характеризують особу обвинуваченої, суд встановив таке.

Допитані кожний окремо в судовому засіданні свідки захисту ОСОБА_51 та ОСОБА_52 рідна сестра, а також матір ОСОБА_17 охарактеризували останню виключно з позитивної сторони як працьовиту, турботливу матір, за якою ніколи не помічали проявів агресії.

До того ж свідок ОСОБА_51 додатково показувала, що 02 грудня 2013 року вона особисто не бачила свою сестру ОСОБА_16 , а тому чим самим вона в той день займалася їй не відомо. 05 грудня 2013 року зранку, близько 07 год. 00 хв. в квартиру в місті Києві, де проживає обвинувачена прибули працівники міліції, які проводили обшук, при цьому примушували її підписати якісь документи, а вона відмовлялася. Під час обшуку, який проводився з участю експерта працівники міліції шукали якісь речі, перевіряли її взуття, а також верхній зимовий одяг, на скільки вона свідок пригадує, дві короткі куртки світлого кольору. При цьому експертом не було встановлено факту наявності на її речах та взутті слідів крові. Під час обшуку також були вилучені мобільні телефони, які належали сестрі. Їй також відомо, що сестра використовувала телефони, у тому числі з карточкою мобільного оператора «Київстар». Після цього працівники міліції запропонували сестрі поїхати у місто Фастів, вона одягнула власне зимове пальто з капюшоном та поїхала на їх вимогу. При цьому їй свідку відомо, що працівники міліції проводили у сестри обшук з тих підстав, що підозрювали її у вбивстві гр. ОСОБА_14 . Також їй добре відомо й те, що ОСОБА_15 протягом тривалого часу зустрічалася з ОСОБА_13 , від якого народила в 2010 році дочку Маргариту. Оскільки ОСОБА_13 постійно її використовував і казав неправду щодо подальшого планування спільного життя, вона особисто наполягала щоб сестра залишила ОСОБА_13 і з ним не спілкувалася, а та продовжувала таке робити. 15 лютого 2014 року, коли сестра перебувала в СІЗО, до неї приходив ОСОБА_13 , який став погрожувати тим, що ОСОБА_16 в СІЗО на його прохання повинні вбити. Оскільки він став через деякий час казати і інші речі, які були іншого змісту, вона прийшла до висновку, що до вбивства ОСОБА_14 може бути причетний її чоловік ОСОБА_13 , поведінка якого була непередбачуваною.

Також свідок ОСОБА_52 у свою чергу додатково показувала про те, що їй добре відомо про існування тривалих стосунків між її дочкою та ОСОБА_13 , який обіцяв розірвати стосунки із своєю сім`єю та проживати разом, оскільки вони мали спільну дитину. Проте свою обіцянку він не виконав. Дочка його спочатку дуже любила. 02 грудня 2013 року вона особисто перебувала з онукою Маргаритою у селі Веприк Фастівського району. Інша онука - старша дочка ОСОБА_53 в цей час перебувала у дитячій лікарні в місті Києві. Саму ОСОБА_16 в цей день вона не бачила і з нею не спілкувалася. Близько 07 год. 00 хв. 05 грудня 2013 року до квартири АДРЕСА_5 , господаркою якої є вона і в якій проживала її дочка з дітьми, прибули працівники міліції, які проводили ошук. Після цього ОСОБА_16 відвезли в місто Фастів, але будь-якого тиску на неї не здійснювалося. Їй свідку також відомо, що в лютому 2014 року до них додому приходив ОСОБА_13 , який спілкувався з іншою донькою.

Показання свідків ОСОБА_51 та ОСОБА_54 в частині обставини обшуку, який проведено за місцем проживання ОСОБА_17 у квартирі АДРЕСА_5 повною мірою узгоджуються з даними, які містить досліджений в судовому засіданні відповідний протокол від 05 грудня 2013 року. За наслідками цієї слідчої дії було вилучено два рушники, кофту, дві картонні коробки від мобільних телефонів, два мобільні телефони, три пластикові картки для сім карток, чотири банківські картки та змив з чобота коричневого кольору на ліву ногу. Разом з тим, довга зимова куртка темно-фіолетового кольору, а також мобільний телефон, який би містив картку мобільного оператора «Київстар» з № НОМЕР_1 , під час обшуку встановлені не були (т.1 а.к.п. 258-262).

Суд відхиляє доводи захисту з приводу відсутності в даному протоколі обшуку додатків до нього, як то вимагає ст. 105 КПК України, оскільки правом долучати їх до протоколу, чи ні, в даному випадку був наділений слідчий, який виходячи зі змісту проведеної процесуальної дії, не вважав таке за необхідне.

Також оголошеним в судовому засіданні висновком комісійної судово-медичної експертизи № 140/К від 14 березня 2016 року, яка проводилася за клопотанням сторони захисту встановлено, що у ОСОБА_17 виявлені об`єктивні клінічні ознаки захворювання на нейроциркуляторну (вегето-судинну) дистонію за змішаним (кардіальним, гіпертонічним типом без проявів серцевої недостатності). З приводу вищевказаного захворювання ОСОБА_15 повинна знаходитися під амбулаторним наглядом лікаря терапевта з проходженням у нього періодичних планових обстежень (як правило, якщо не відмічаються загострення перебігу хвороби, 1-2 рази на рік). Об`єм обстежень повинен визначати лікар-терапевт, під спостереженням якого знаходиться пацієнтка. Медикаментозне лікування, що на даний час доцільне приймати ОСОБА_17 , зазначене у консультативному висновку від 09 березня 2016 року поліклінічного відділення КЗ КОР «Київський обласний кардіологічний диспансер». Нейроциркуляторна (вегето судинна) дистонія є хронічним захворюванням, тобто повністю вилікувати його неможливо. За умови дотримання хворим з таким захворюванням необхідного лікувально охоронного режиму (здоровий образ життя, виконання призначень лікуючого лікаря, періодичні планові обстеження тощо) вказане захворювання може не проявлятися об`єктивною клінічною симптоматикою (тобто не турбувати пацієнта) багато років (матеріали судового розгляду, т. 4, а.к.п. 163-167).

Обвинувачена ОСОБА_15 показання свідків ОСОБА_51 та ОСОБА_54 , данні які містять протокол обшуку, а також висновок комісійної судово-медичної експертизи № 140/К від 14 березня 2016 року, в цих частинах кримінального провадження не оспорювала.

Таким чином, до обсягу доказів, які суд оцінив за правилами ст. 89 КПК України, з точки зору їх допустимості, чи ні (за відсутності очевидно недопустимих), суд вважає отриманими у порядку, встановленому КПК України наступні докази, а саме: показання в суді потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_24 , ОСОБА_19 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_37 , ОСОБА_41 , ОСОБА_51 та ОСОБА_54 ; речовий доказ - рукописний лист з текстом, написаним від імені ОСОБА_17 в адресу ОСОБА_13 ; висновок експерта № 927 від 30 вересня 2015 року; документ (інший носій інформації п. 1 ч. 2 ст. 99 КПК України) - аркуш паперу із надписом: « ОСОБА_20 НОМЕР_1 »; протокол пред`явлення особи для впізнання від 04 грудня 2013 року зі свідком ОСОБА_42 ; протокол огляду місця події від 02 грудня 2013 року та додатки до нього у виді фототаблиць; протокол огляду місця події (трупу) від 03 грудня 2013 року та додатків до нього у виді фототаблиць; висновок судово-медичного експерта № 318 від 27 лютого 2014 року про причини смерті ОСОБА_14 ; висновок судово-медичного експерта № 169 від 06 грудня 2013 року щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_17 ; висновки судового експерта № № 50 та 56 МГЕ від 21 лютого 2014 року (ДНК профіль) порівняльні зразки крові ОСОБА_14 ; речові докази особисті речі, мобільний телефон ОСОБА_14 , шнурок резинка, кухонна качалка та фрагменту бетону; висновок судово медичного експерта криміналіста № 34-мк від 27 лютого 2014 року; протокол огляду мобільного телефону Nоkia C2 від 03 грудня 2013 року; акт амбулаторної комплексної судової психолого - психіатричної експертизи № 542 від 29.01.14 року стосовно ОСОБА_17 , а також протокол обшуку від 05 грудня 2013 року у квартирі АДРЕСА_5 .

Як убачається з правових висновків, викладених в рішенні Верховного Суду України від 05 грудня 2011 року, (постановленим за результатами розгляду справи Європейським судом з прав людини «Луценко проти України», заява № 30663/04;далі - ЄСПЛ), хоча ст. 6 Конвенції і гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил допустимості доказів як таких, що є переважно питанням регулювання національного закону. У зв`язку з цим при визначенні справедливості процесу у цілому має братися до уваги якість доказів, у тому числі чи не викликають обставини, за яких вони отримані, сумнівів у їхній надійності й точності.

Висновки ЄСПЛ співпадають з відповідними положеннями кримінального процесуального законодавства України. Зокрема, згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Оцінюючи наведені показання потерпілої ОСОБА_11 , а також свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_24 , ОСОБА_19 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_37 , ОСОБА_41 , ОСОБА_51 та ОСОБА_54 на предмет їх належності і достовірності, суд враховує те, що вони об`єктивно підтверджуються наведеними вище доказами (протоколами слідчих дій з додатками, висновками експертів, речовими доказами і документом, окрім тих, які суд визнав недопустимими) та в дрібних деталях узгоджуються між собою наявністю достатніх даних, які прямо вказують про існування тривалих позашлюбних стосунків між ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , яка його любила та сподівалася у подальшому проживати з ОСОБА_13 , а цим стосункам заважала його дружина, яку ОСОБА_15 під вигаданими іменем та підставами викликала в нічний час в безлюдне місце; виявлення на цьому ж місці, як трупу ОСОБА_14 з ознаками насильницької смерті, так і знарядь вбивства, які там випадково опинитися не могли та містили на собі кров загиблої (зашморг та кухонна качалка); перебування в цей час ОСОБА_17 неподалік місця події, де вона з рук та одягу змивала плями бурого кольору та невідкладно виїхала з міста Фастова в інше місто; і насамкінець написання ОСОБА_12 листа ОСОБА_13 , в якому вона ці обставини підтвердила та зізналася у заподіянні шкоди здоров`ю ОСОБА_14 , а тому кладе їх в основу даного рішення.

При цьому ОСОБА_15 , проявляючи інтереси в сфері сімейних цінностей, під час скоєння інкримінованих їй дії, про що свідчать висновки психолого-психіатричної експертизи, перебувала в стані емоційної напруги, яка виникла на фоні психотравмуючої для неї ситуації та супроводжувалася переживаннями образ, приниженої гідності, фізичного болю, що здійснило суттєвий вплив на мотивацію її поведінки, що цілком узгоджується з версією прокурора про вбивство ОСОБА_14 з мотивів помсти. Наведені дані експертів також переконливо вказують й на те, що ОСОБА_15 , повідомляючи їм не про всі відомі їй події вчинення злочину, посилаючись на свою пам`ять, намагалася у такій спосіб пом`якшити відповідальність за вчинене.

Мотив на вбивство з ціллю помсти узгоджується також і з обставинами виявлення на місці вбивства ОСОБА_14 особистих цінностей, що належали загиблій (золотих сережок та грошей), що повністю спростовує корисливий рівень посягання на загиблу. До того ж потерпіла ОСОБА_11 , свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_13 в судовому засіданні спростували сам факт наявності у ОСОБА_14 ворогів, яка була доброю людиною і в місті її знали як саме таку.

Вилучені ж на місці події знаряддя вбивства резинова мотузка та кухонна качалка, об`єктивно вказують на ті обставини, що ОСОБА_15 заздалегідь готувалася до злочину, а сам характер цих речей підкреслює їх використання здебільше домогосподаркою, а не чоловіком, який би в цьому випадку пристосував більш важкі речі, щоб гарантувало досягнення злочинного результату, наприклад, сокиру або молоток.

Суд приходить і до тих висновків, що наявні у ОСОБА_17 тілесні ушкодження, а саме, подряпини на передпліччях і правому стегні виникли під час боротьби з ОСОБА_14 , і на це об`єктивно вказує сам характер таких ушкоджень, а саме, їх отримання в різних частинах тіла. При тому, що і на трупі потерпілої також були наявні чисельні тілесні ушкодження, які свідчити про активну боротьбу (2 рани на голові, 4 синця на обличчі, 2 садна на правій кисті, чисельні садна на колінних суглобах). До того ж ОСОБА_15 накинула мотузку в той момент, коли загибла перебувала позаду неї.

Те, що обвинувачена припинила свої насильницькі дії лише тоді, коли потерпіла, з огляду на висновок судово-медичної експертизи, не могла чинити будь-який опір, також свідчить про її умисел на вчинення вбивства потерпілої. При цьому, що потерпіла ОСОБА_11 наполягала в суді, що ОСОБА_15 була значно міцніше і здоровіше за загиблу матір, яка була інвалідом і невеликого зросту. Свідок ОСОБА_13 також переконував суд, що ОСОБА_15 дійсно була наділена значною фізично сильною.

Таким чином, аналіз характеру та послідовності дій обвинуваченої, природа застосованого нею насильства у своїй сукупності свідчать про те, що поведінка ОСОБА_17 в конкретний час і конкретному місці, за обставин та в обстановці була несподіваною і раптовою, спрямованою поза волею потерпілої ОСОБА_14 , а насильство було реальним, інтенсивним і небезпечним для життя. При цьому обрані для цього засоби також відповідали меті вбивства.

Вказані обставини у своїй сукупності з усією очевидністю вказують на те, що ОСОБА_15 усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачала їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_14 і бажала їх настання, а тому суд вважає доведеним, що ОСОБА_15 за вказаних вище обставин мала прямий умисел на позбавлення життя ОСОБА_14 і вчинивши для цього всі необхідні дії, умисно заподіяла їй смерть.

Зазначені висновки суду узгоджуються також і з правовою позицією, яка викладена у постанові Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 31 січня 2013 року, що для з`ясування змісту і спрямованості умислу особи на вбивство при дослідженні доказів їм необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх взаємини (п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 р. № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи»).

При цьому посткримінальна поведінка ОСОБА_17 , за встановлених судом обставин щодо негайного її виїзду в місто Київ, хоча і не впливає на злочинний характер і природу самого діяння, але підкреслює її бажання уникнути відповідальності за вчинене, на що додатково вказують і обставини обрання обвинуваченою тактики захисту у суді.

За таких обставин суд відхиляє як надуману правову позицію захисту про непричетність ОСОБА_17 до вбивства ОСОБА_14 .

Перевіряючи ж версію ОСОБА_17 про вбивство ОСОБА_14 її чоловіком, суд приходить до таких висновків.

Так, потерпіла ОСОБА_11 , а також свідок ОСОБА_19 , що підтверджував в судовому засіданні і сам ОСОБА_13 , категорично наголошували на тому, що останній протягом всього вечора 02 грудня 2013 року перебував вдома і приглядав за онукою, особисто проводжав загиблу на масаж до жінки на ім`я ОСОБА_20 , а коли дружина перестала відповідати на телефонні виклики, одразу пішов в міліцію і написав заяву про її зникнення. До того ж свідок ОСОБА_19 також пояснювала, що будь яких конфліктів між ОСОБА_13 та загиблою вона ніколи не помічала, хоча і знала про те, що він мав коханку та від неї дитину. Потерпіла також категорично спростовувала обставини наявності таких конфліктів.

Показання потерпілої та зазначених свідків повною мірою узгоджується і оглянутою в судовому засіданні заявою ОСОБА_13 про зникнення дружини. Суд наголошує на тому, що ця заява отримана працівниками міліції саме 02 грудня 2013 року, одразу після того коли ОСОБА_14 перестала відповідати на дзвінки.

Відсутність сварок між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , його послідовна поведінка, яка об`єктивно свідчила про те, що він з ОСОБА_12 стосунки розірвав, також підтверджують висновки суду про відсутність у ОСОБА_13 мотиву на вбивство дружини, оскільки сам особисто вирішив питання між двома жінками на її користь.

І навпаки, потерпіла ОСОБА_11 , а також свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_13 переконували суд у тому, що на протязі кількох тижнів до вбивства, загиблій телефонувала жінка, яка представилася ОСОБА_20 та просила зробити масаж її хворим дітям. На таку пропозицію ОСОБА_14 погодилася лише 02 грудня 2013 року і, що було несподіваним для них, у вечірній час. При тому що вона не повідомляла, що її викликає для розмови коханка чоловіка, яка називала своє справжнє ім`я (і це підтверджується оглянутим документом). Потерпіла також пояснювала, що нікому не давала номер телефону матері, а свідок ОСОБА_19 до того ж власноручно записала зі слів загиблої телефонний номер ОСОБА_20 .

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_15 не спростовувала, що цей телефонний номер належав саме їй.

З огляду на вищевикладене суд вважає встановленими ті обставини, що саме ОСОБА_15 телефонувала на протязі кількох тижнів, а потім і 02 грудня 2013 року ОСОБА_14 та представлялася ОСОБА_20 , пропонуючи зробити масаж і не вважає суттєвим, де саме обвинувачена отримала номер телефону ОСОБА_14 , оскільки зустрічаючись з ОСОБА_13 , могла взяти такі данні і з його мобільного телефону.

Таким чином, оцінка і цих фактичних обставин справи, переконливо вказують на те, що ОСОБА_15 заздалегідь планувала вбивство ОСОБА_14 , яку особисто не знала і будь-яких стосунків не мала, виключно з мотивів помсти через ОСОБА_13 , якого любила, але який був пов`язаний сімейними стосунками, а також з метою повернути його до себе. Зазначені висновки суду не спростовує і те, що обвинувачена не була особисто знайома із загиблою.

Суд звертає увагу і на той факт, що під час допиту свідка ОСОБА_13 , обвинувачена взагалі не ставила жодного питання з приводу можливої його причетності до вбивства своєї дружини, а висунула таку версію тільки після дослідження всіх доказів сторони обвинувачення, хоча навпаки, об`єктивно маючи такі данні, повинна була одразу послідовно відстоювати свою правову позицію.

До того ж повідомляючи про інше місце зустрічі з ОСОБА_14 , де за її версією перебували люди, а також магазин, в якому вона скуповувалася, ОСОБА_15 не заявляла жодних клопотань про встановлення цих свідків, які за її версією були б повинні свідчити на її користь.

Показання ж свідка захисту ОСОБА_51 в частині її підозр щодо неадекватності поведінки ОСОБА_13 , у тому числі й погроз на вбивство, які він висував в бік ОСОБА_17 під час її перебування в СІЗО, на що звертав увагу захист, суд не може взяти до уваги, оскільки такі події відбулися більш ніж через два місяці після вбивства ОСОБА_14 та загалом пояснюються емоційним станом ОСОБА_13 , пережитим після втрати близької людини і крім того, стосуються зовсім інших обстави, які виходять за межі судового розгляду за висунутим ОСОБА_22 обвинуваченням.

Не спростовують таких висновків суду і оголошені в судовому засіданні зафіксовані дані розмов між свідками ОСОБА_51 , ОСОБА_55 та ОСОБА_13 , які містить USB флеш-накопичувач SP Silicon Power 4 GB, що був переданий свідком ОСОБА_51 стороні захисту і долучений за його ж клопотанням до матеріалів кримінального провадження. Як вбачається зі змісту цих розмов, з боку ОСОБА_13 , якому свідомо задавалися провокаційні питання, такі погрози дійсно мали місце, але потім він повідомив, що відмовився від своїх первинних задумів. При цьому жодних даних із СІЗО про те, що життю ОСОБА_17 загрожує будь-яка небезпека, до суду не надходило, хоча і пройшло більше двох років. Сама ж ОСОБА_15 про такі обставини суд також не повідомляла (матеріали судового розгляду, т. 5, а.к.п. 58, 59).

Суд до того ж звертає увагу на те, що хоча сам флеш-накопичувач і не був визнаний в установленому порядку будь-яким доказом сторін, між тим дослідження його даних в судовому засіданні відбувалося на принципах верховенства права, з метою об`єктивної перевірки тверджень сторони захисту для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, що не може негативно відбитися на повноті судового розгляду.

Також суд відкидає як надумані, твердження обвинуваченої стосовно обставин, що ОСОБА_13 під час перебування за місцем проживання її сестри ОСОБА_51 повідомляв той факт, що домовлявся із суддею ОСОБА_3 про вирішення справи не на її користь, оскільки як встановлено судовим розглядом (дані які містять показання свідка ОСОБА_51 та досліджений флеш-накопичувач), така розмова мала місце 15 лютого 2014 року, а обвинувальний акт фактично надійшов до суду 04 березня 2014 року, тобто значно пізніше, коли стало відомо про визначення складу колегії суддів, куди був включений і суддя ОСОБА_3 після автоматичного розподілу справи. Більш того, такі заяви перевірялися судом при вирішенні питання при відвід всього складу суду, що був заявлений стороною захисту, та містять аналогічні мотиви стосовно відмови в їх задоволенні (матеріали судового розгляду, т. 4, а.к.п. 147-153).

За таких обставин, виходячи з вказаних висновків суду, є надуманою версія ОСОБА_17 про вбивство ОСОБА_13 своєї дружини. Навпаки, оцінка цих доказів у своїй сукупності додатково і переконливо вказує на те, що виключно ОСОБА_56 мала як мотиви, такі і цілі для вбивства ОСОБА_14 і реалізувала їх за встановлених в даному кримінальному провадженні обставинах.

Судом також була ретельно перевірена і інша версія обвинуваченої про застосування до неї насильства працівниками правоохоронних органів під час дачі первинних показань, в яких вона зізнавалася у завданні шкоди здоров`ю ОСОБА_14 .

Водночас, суд вертає увагу, що за правилами ч. 4 ст. 95 КПК України, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Разом з тим, виходячи із принципу верховенства права, закріпленому у ст. 8 КПК України, який на погляд суду є домінуючим при оцінці всіх обставин даної справи і думок сторін, у тому числі назрілої необхідності перевірки правової версії самої обвинуваченої ОСОБА_17 , суд приходить до висновку про можливість лише оцінки таких показань, що в контексті виконання судом вимог ч.3 ст. 370 КПК України, не може негативно відбитися на обґрунтованості судового рішення.

При цьому, як видно з досліджених судом всіх доказів обвинувачення, в яких ОСОБА_15 безпосередньо приймала участь і давала показання (матеріали затримання, оголошення підозр, допитів та інше), в кожному випадку її інтереси представляв захисник, спочатку з 05 грудня 2013 року - ОСОБА_57 (т. 1 а.к.п. 269-271), а з 09 грудня 2013 року і до цього часу ОСОБА_10 (т. 2 а.к.п. 31-34), з якими вона об`єктивно мала можливість поспілкуватися і розробити ефективну юридичну стратегію свого захисту.

Тому її позиція про те, що залучений слідчою адвокат ОСОБА_57 під час першого допиту від 05 грудня 2013 року не підказав їй про можливість належної правової позиції, яку вона дотримується зараз (т. 2 а.к.п. 10-15), суперечить дійсним обставинам провадження, оскільки як видно з протоколу її допиту в якості підозрюваної від 28 лютого 2014 року, який проводився вже за участю адвоката ОСОБА_10 , якому вона довіряє, та який представляє її інтереси також і у суді, ОСОБА_15 давала аналогічні з першими показання по обставинах висунутої підозри у вбивстві ОСОБА_14 (т. 2 а.к.п. 201-205).

Те, що на думку захисту, прокурором ОСОБА_28 не була погоджена підозра ОСОБА_22 від 28 лютого 2014 року (т. 2 а.к.п. 198-200), не спростовує зазначених висновків суду, оскільки будучи особисто присутнім під час її оголення, а відтак одразу володіючи інформацією про такі порушення, захисник з ціллю їх усунення в порядку п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України зі скаргою на бездіяльність прокурора до слідчого судді не звернувся, при цьому судове провадження у першій інстанції згідно до ст.ст. 291 та 314 КПК України здійснюється виключно на підставі обвинувального акту, а не матеріалів оголошеної підозри.

Крім того, під час проведення судової психолого-психіатричної експертизи, до ОСОБА_17 працівники міліції не допускалися взагалі, а вона віч-на-віч повідомляла лікарям про ті ж самі обставини, які зафіксовані в протоколах її допиту як підозрюваної на стадії досудового слідства.

До того ж самі матеріали кримінального провадження об`єктивно не містять доказів того, що б сторона захисту протягом досудового слідства зверталася з відповідного змісту скаргами або заявами, і на стадії судового розгляду всупереч принципу диспозитивності жодного такого доказу захист суду не надав.

Разом з тим, усталеною практикою ЄСПЛ встановлено наступну правову позицію.

Так, коли національні судові органи, зіткнувшись з кількома суперечливими версіями подій, поданими однією і тією самою особою, зрештою віддають перевагу показанням, які вона давала слідчим органам, а не тим, що були надані у відкритому судовому засіданні, це само по собі не є підставою для порушення питання за Конвенцією, якщо віддання такої переваги обґрунтоване, а самі показання давалися цією особою за її власним бажанням (див. «Камільєрі проти Мальти» (Camilleri v. Malta) (ухвала), № 51760/99, від 16 березня 2000 року). З іншого боку, достовірність доказів виявляється підірваною, якщо їх здобуто з порушенням права «на мовчання» та привілею проти самообвинувачення. Право не свідчити проти себе вимагає, зокрема, від сторони обвинувачення в кримінальній справі не допускати при спробах доведення своєї версії проти обвинуваченого використовувати докази, здобуті за допомогою методів примусу або тиску всупереч волі обвинуваченого (див., зокрема, рішення у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства» (Saunders v. theUnitedKingdom), від 17 грудня 1996 року, Reports1996-VI, п. 68.

Ті обставини, що ОСОБА_15 , завчасно ознайомившись зі своїми правами, у тому числі й не свідчити проти себе, давала всі показання виключно в присутності своїх захисників, у тому числі і того захисника, якому довіряє, об`єктивно вказує на те, що методи примусу або тиску до неї всупереч її волі не застосувалися. Тим більше, що і надані ОСОБА_12 показання слідчому не узгоджуються і з самою версією подій, які є предметом судового розгляду за висунутим їй обвинуваченні в умисному вбивстві.

Отже, указані у заявах ОСОБА_17 твердження, що на стадії досудового розслідування на неї чинився тиск, є безпідставними. На це додатково вказують і ті обставини, що під час допиту свідка ОСОБА_24 , ОСОБА_15 її показання не спростовувала і з ними погоджувалася, хоча і заявляла раніше, що писала лист під тиском працівників міліції.

Таким чином, поза розумним сумнівом суду залишається також і переконання про можливість жорстокого поводження із ОСОБА_12 на стадії досудового слідства.

З огляду в тому числі і на це, суд, при вирішенні даного кримінального провадження, бере до уваги і обґрунтовує свої висновки показаннями ОСОБА_17 , які вона давала виключно в судовому провадженні.

Водночас, суд погоджується із тим, що прокурором ОСОБА_28 всупереч вимог ч. 1 ст. 277 КПК України не була погоджена підозра ОСОБА_22 від 28 лютого 2014 року, а тому в правовій площині вважає її не врученою.

Разом з тим суд бере до уваги, що підозра ОСОБА_22 від 05 грудня 2013 року, у вчиненні нею злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, вручена належним чином в присутності адвоката ОСОБА_58 (т. 1 а.к.п. 269-271, т. 2 а.к.п. 18-20), а отже на підставі п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України ОСОБА_15 вважається такою, що притягнута до кримінальної відповідальності у передбачений КПК України спосіб.

Те, що на думку захисту на підозрі відсутня дата її погодження прокурором, не суперечить приписам ст.ст. 276-279 КПК України, якими передбачено указувати дату та час лише на стадії безпосереднього повідомлення особі про підозру, що фактично і було виконано стороною обвинувачення. Відсутність же на пам`ятці про права підпису особи, яка її вручила (т. 2 а.к.п. 1-4), на переконання суду не узгоджується із самою метою такої дії, оскільки вона навпаки, повинна, і, містить підпис ОСОБА_17 про ознайомлення зі своїми правами та отримання відповідної пам`ятки.

При цьому суд враховує, що на підставі ч. 2 ст. 337 КПК України під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення. Тобто, таке рішення з огляду на встановлені обставини розгляду конкретної справи прокурор приймає самостійно згідно з відповідною процедурою, а тому зауваження захисту на сам факт зміни прокурором обвинувачення в суді (матеріали судового розгляду, т. 4, а.к.п. 172-178), не ґрунтуються належними повноваженнями захисника, які надані виключно вищестоящому прокурору.

Також, суд вважає безпідставними твердження захисту про те, що ОСОБА_16 05 грудня 2013 року в порушення вимог КПК України допитали в якості підозрюваної без оголошення їй про підозру (т. 2 а.к.п. 10-15), оскільки згідно до правил ч. 1 ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 КПК України повідомлено про підозру, або особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому судом встановлено, що ОСОБА_15 фактично була затримана правоохоронними органами об 07 год. 00 хв. 05 грудня 2013 року, а допитана в якості підозрюваної в період з 19 год. 20 хв. до 23 год. 40 хв. цієї ж доби, що відповідає правилам і порядку її допиту в якості підозрюваної, встановленому чинним КПК України.

Захист також переконував суд у тому, що в усній ухвалі суду від 06 лютого 2015 року про визначення обсягу доказів, які будуть досліджуватися і порядку їх дослідження, судом всупереч вимог ст. 349 КПК України не зазначено, які саме докази сторона обвинувачення буде надавати суду на дослідження. Тому сторона захисту лише припускала можливий обсяг доказів, що знівелювало ефективний захист від обвинувачення.

Оцінюючі зазначені твердження захисту суд приходить до такого висновку.

Дане кримінальне провадження вперше надійшло до суду 04 березня 2014 року, коли саме автоматизованою системою був встановлений наступний склад суду, а саме, головуюча суддя ОСОБА_59 , судді ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Провадження було призначено до судового розгляду, яке в цьому складі суддів тривало до грудня 2014 року, коли саме у судді ОСОБА_59 припинилися повноваження внаслідок виходу в декретну відпустку, а у судді ОСОБА_3 з причин закінчення п`ятирічного строку, на який його було призначено. Протягом цього судового розгляду до матеріалів судової справи вже були долучені 2-ва томи кримінального провадження досудового слідства і всі докази перевірялися судом в порядку їх формування в томах. При цьому від самого початку допиту обвинуваченої, потерпілої, свідків і до стадії вивчення письмових доказів, приймав участь захисник ОСОБА_10 . Тобто захиснику було добре відомо, які саме докази сторони обвинувачення наявні в матеріалах справи, які показання дають потерпіла та свідки, що зазначені у реєстрі. Більш того, з обсягом та змістом всіх доказів сторони обвинувачення захисник ОСОБА_10 знайомився також і на стадії розкриття матеріалів цього провадження.

03 лютого 2015 року був визначений інший склад суду вже під головуванням судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_60 . В справі продовжували залишатися виключно ті докази, які досліджувалися і про які захисник ОСОБА_10 та обвинувачена ОСОБА_15 не знати не могли. Більш того, дослідженню підлягали виключні всі докази, які були сформовані у справу. Також на протязі всього судового розгляду приймали участь прокурор ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_11 .

З огляду на те, що всім учасникам судового розгляду, а також головуючому вже були добре відомі всі докази сторони обвинувачення, тому суд в усній ухвалі суду від 06 лютого 2015 року про визначення обсягу доказів, які будуть досліджуватися і порядку їх дослідження, за погодженням зі сторонами та потерпілою, лише продублював той порядок їх дослідження, який фактично відбувся, що також робило оптимальним і строки розгляду справи. Водночас зазначені дії суду ні в кого не викликали зауважень, а сторона захисту не зверталася з цього приводу із заявами та клопотаннями про поновлення її порушеного права.

Отже, на погляд суду визначений в даній справі обсяг доказів, які будуть досліджуватися та порядок їх дослідження повною мірою відповідав приписам ст. 349 КПК України.

Звертає на себе увагу і те, що навпаки, на стадії судового розгляду в клопотанні про дослідження доказів сторони захисту, захисник ОСОБА_10 всупереч вимогам п. 12 ст. 290 КПК України, не здійснивши відкриття протилежній стороні матеріалів кримінального провадження, просив суд викликати свідків, данні про яких відсутні в реєстрі цієї справи і які ніколи не допитувалися взагалі, тобто намагався встановити такий порядок, який явно суперечив вимогам закону (матеріали судового розгляду, т. 2, а.к.п. 111-112).

До того ж суд в порядку ч. 4 ст. 95 КПК України відхиляє твердження захисту на факти чисельних процесуальних порушень, у тому числі допиту не уповноваженими на такі дії особами, допущених в протоколах допитів свідків, потерпілої та підозрюваної на стадії досудового слідства, оскільки не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (матеріали судового розгляду, т. 4, а.к.п. 209-230).

Також, оскільки за принципом змагальності, визначеним ст. 22 КПК України сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України, суд не враховує, а відтак відкидає твердження захисту і з приводу того, що стороною обвинувачення не надано до суду заявлене ним клопотання зі стадії відкриття матеріалів кримінального провадження. Тим більше, що за правилами ст. 410 КПК України неповнота досудового розслідування не є підставою для скасування або зміни судового рішення. Суд вважає, що саме на стадії судового розгляду і були розглянуті всі клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Разом з тим, суд вважає необхідним надати оцінку діям самої обвинуваченої ОСОБА_17 , які були спрямовані на знищення та приховування речових доказів, що суттєво погіршило результат роботи слідчих на стадії розкриття та розслідування злочину.

Так, свідки ОСОБА_34 та ОСОБА_36 повідомляли в судовому засіданні про те, що в день вбивства, а саме, 02 грудня 2013 року ОСОБА_15 зайшла в магазин одягнута в довгу зимову куртку темно-фіолетового кольору, яка містила схожі на кров плями. Тоді ж вона попросила зателефонувати і викликати їй таксі, що і зробив свідок ОСОБА_61 .

Свідок ОСОБА_19 у свою чергу повідомляла суду про ті обставини, що до убивства ОСОБА_14 телефон ОСОБА_20 , який вона записала власноруч спочатку відповідав на виклики, а потім взагалі був відключений від мережі.

З протоколу огляду місця події також видно, що поруч з трупом ОСОБА_14 був виявлений лише один телефон, що належав особисто загиблій.

Свідок ОСОБА_51 вказувала і на те, що під час обшуку квартири працівники міліції вилучили у ОСОБА_17 дві короткі куртки світлого кольору. При цьому експертом не було встановлено факту наявності на цих речах слідів крові. Під час обшуку також були вилучені два мобільні телефони, які належали ОСОБА_22 . Їй також відомо, що сестра використовувала телефони, у тому числі з карточкою мобільного оператора «Київстар».

З протоколу обшуку, який проведений 05 грудня 2013 року за місцем проживання ОСОБА_17 у квартирі АДРЕСА_5 також видно, що слідчим були встановлені лише два інші мобільні телефони. При цьому довгу зимову куртку темно-фіолетового кольору, а також мобільний телефон, який би містив картку мобільного оператора «Київстар» з № НОМЕР_1 слідчими виявлено не було.

Аналіз цих доказів у їх сукупності з усією очевидністю вказує на те, що ОСОБА_15 , зайшовши в магазин і попросивши присутніх в ньому незнайомих осіб невідкладно викликати таксі, що і зробив свідок ОСОБА_36 з власного телефону, на цей час вже встигла позбулася телефону з № НОМЕР_1 , який зі свідчень свідка ОСОБА_19 одразу після зникнення загиблої був вимкнений від мережі, а на місці події, а також під час обшуку житла обвинуваченої, він слідчими органами виявленим не був. У іншому б випадку ОСОБА_15 , побоюючись зайвих свідків своєї злочинної діяльності, викликала б таксі за допомогою власного мобільного телефону.

Також той факт, що під час обшуку квартири не виявлено довгу зимову куртку темно-фіолетового кольору, у якій перебувала ОСОБА_15 в магазині, та на яку послідовно вказували свідки ОСОБА_34 і ОСОБА_36 (у тому числі і на її забруднення речовиною темно-червоного кольору), а були знайдені, як зазначала свідок ОСОБА_51 дві короткі куртки світлого кольору, на яких експерт не знайшов жодних біологічних слідів, також переконливо вказує на те, що обвинувачена позбулася її у будь-який спосіб одразу про приїзду до міста Києва. Тим більше, що в той час дітей ОСОБА_17 вдома не було (одна дочка перебувала у її матері в м. Фастові, а інша у лікарні), що значно полегшувало здійснення таких дій обвинуваченою.

Крім того, звертає на себе увагу і відверта нещирість показань обвинуваченої, на яку вказують істотні суперечності в них.

Так, під час її допиту прокурором ОСОБА_15 переконувала суд у тому, що ніколи раніше не спілкувалася із загиблою, яка її не знала, а тому в телефонній розмові, яка відбулася 02 грудня 2013 року, повідомила їй повні данні про свою особу і про свої дійсні наміри під час зустрічі, а потім наголошувала захиснику, що ОСОБА_14 було відомо, хто саме телефонує, оскільки та знала її голос. Також відповідаючи на інше питання прокурора, а потім захисника, ОСОБА_15 спочатку наполягала на тому, що ОСОБА_13 не знав про її зустріч з жінкою, а потім, що добре знав.

На нещирість показань обвинуваченої вказує і інші проаналізовані судом факти.

Так, на стадії досудового розслідування під час проведення психолого психіатричної експертизи, ОСОБА_15 в особистій бесіді з лікарями повідомляла їм, що добре знала загиблу, спілкувалася з нею на сайті «Однокласники» та обмінювалася фотографіями, а під час допиту в суді повідомила інші версії, які взагалі не містили даних про її спілкування будь з ким в інтернет-мережі.

Також під час допиту судом свідків ОСОБА_34 , ОСОБА_37 та ОСОБА_41 , перші два свідка повідомляли про те, що ОСОБА_15 , перебуваючи у магазині спочатку наголошувала їм, що забруднена у кров, бо побив чоловік, потім, що у кетчуп, а останній свідок, що у таксі обвинувачена повідомляла про обставини її забруднення масляною фарбою.

Більш того, в судових дебатах обвинувачена, посилаючись з одного боку на те, що до вчинення злочину вона не причетна, з іншого - переконувала суд у тому, що перебуваючи в умовах СІЗО, вона працевлаштована, а тому стала на шлях виправлення.

Все зазначене вище у своїй сукупності вказує на надуманість всіх захисних версій обвинуваченої ОСОБА_17 з ціллю уникнення відповідальності, а отже її виправдання з огляду на такі висновків суду є безпідставним.

У судовому засіданні були допитані всі особи, свідчення яких мали значення для правильного вирішення кримінального провадження, досліджено всі зібрані під час досудового слідства та судового розгляду докази, всім їм дана оцінка, при цьому інших клопотань від сторін та інших учасників не надходило.

За таких обставин, зробивши прискіпливий аналіз наведених вище доказів, суд визнає показання потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_24 , ОСОБА_19 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_37 , ОСОБА_41 , ОСОБА_51 та ОСОБА_54 , речовий доказ - рукописний лист з текстом, написаним від імені ОСОБА_17 в адресу ОСОБА_13 ; висновок експерта № 927 від 30 вересня 2015 року; документ (інший носій інформації п. 1) ч. 2 ст. 99 КПК України) - аркуш паперу із надписом: « ОСОБА_20 НОМЕР_1 »; протокол пред`явлення особи для впізнання від 04 грудня 2013 року зі свідком ОСОБА_42 ; протокол огляду місця події від 02 грудня 2013 року та додатки до нього у виді фототаблиць; протокол огляду місця події (трупу) від 03 грудня 2013 року та додатків до нього у виді фототаблиць; висновок судово-медичного експерта № 318 від 27 лютого 2014 року про причини смерті ОСОБА_14 ; висновок судово-медичного експерта № 169 від 06 грудня 2013 року щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_17 ; висновки судового експерта № № 50 та 56 МГЕ від 21 лютого 2014 року (ДНК профіль) порівняльні зразки крові ОСОБА_14 ; речові докази особисті речі, мобільний телефон ОСОБА_14 , шнурок резинка, кухонна качалка та фрагменту бетону; висновок судово медичного експерта криміналіста № 34-мк від 27 лютого 2014 року; протокол огляду мобільного телефону Nоkia C2 від 03 грудня 2013 року; акт амбулаторної комплексної судової психолого - психіатричної експертизи № 542 від 29 січня 2014 року стосовно ОСОБА_17 , протокол обшуку від 05 грудня 2013 року у квартирі АДРЕСА_5 , а також показання обвинуваченої, в частині, що їм не суперечать, належними, допустимими та достовірними доказами, а їх сукупність такою, що з усією достатністю доводить спрямованість умислу ОСОБА_17 на позбавлення життя ОСОБА_14 .

Суд на виконання обов`язків щодо захисту прав людини, вважає за необхідне надати правову оцінку скаргам обвинуваченої.

Посилання ОСОБА_17 на порушення під час досудового розслідування її права на захист є обґрунтованим, оскільки підтверджується даними, які містять дослідженні судом процесуальні документи.

Так, 05 грудня 2013 року для забезпечення захисту підозрюваної ОСОБА_17 з моменту оголошення підозри був допущений адвокат ОСОБА_57 , з підстав виконання умов надання вторинної правової допомоги, що підтверджено ордером, свідоцтвом адвоката, а також відповідним доручення Центру (т. 1 а.к.п. 269-271).

09 грудня 2013 року слідча ОСОБА_24 своєю постановою також залучила адвоката ОСОБА_10 для захисту інтересів ОСОБА_17 (т. 2 а.к.п. 31).

Разом з тим, всупереч ч. 2 ст. 54 КПК України, заміну адвокатів ОСОБА_58 на ОСОБА_10 здійснила без присутності першого, не надала можливості для конфіденційного спілкування, а потім таку заміну у протоколі процесуальної дії не зафіксувала, у зв`язку з чим ОСОБА_57 фактично був усунутий від захисту ОСОБА_17 лише на стадії судового розгляду за рішенням суду.

Також суд погоджується і з тим, що при визначенні слідчою ОСОБА_24 моменту затримання ОСОБА_17 , а саме, «18» год. «30» хв. 05 грудня 2013 року, що викладено у відповідному протоколі, не відповідає встановленим в судовому засіданні фактичним обставинам справи (т. 2 а.к.п. 5).

Як видно з протоколу обшуку від 05 грудня 2013 року за місцем проживання ОСОБА_17 у квартирі АДРЕСА_5 , дана слідча дія була розпочата о «08» год. «00» хв., а закінчена об «11» год. «00» хв.(т. 1 а.к.п. 258).

При цьому свідки ОСОБА_51 та ОСОБА_52 вказували в суді про те, що працівники міліції прибули до квартири близько 7 години ранку, потім, дочекавшись експерта проводили обшук, а ОСОБА_15 весь цей час знаходилася поруч із ними, оскільки була залучена слідчим, як учасник слідчої дії. Одразу після проведення обшуку і складання протоколу, працівники міліції запропонували ОСОБА_22 поїхати в приміщення Фастівського МВ, на що вона погодилася і вони її більше до цього часу на волі не бачили.

Обвинувачена також такі обставини в судовому засіданні підтверджувала.

Згідно до ч. 1 ст. 209 КПК України особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.

Згідно до ч. 1 ст. 210 КПК України уповноважена службова особа зобов`язана доставити затриману особу до найближчого підрозділу органу досудового розслідування, в якому негайно реєструються дата, точний час (година і хвилини) доставлення затриманого та інші відомості, передбачені законодавством.

Згідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. У разі нагальної необхідності запобігти злочину чи його зупинити уповноважені на те законом органи можуть застосувати тримання особи під вартою як тимчасовий запобіжний захід, обґрунтованість якого протягом 72 год. має бути перевірена судом.

Отже, суд визнає юридично значущими ті обставини, що ОСОБА_15 близько «07» год. «00» хв. 05 грудня 2013 року, через підкорення наказу (стосовно обставин проведення обшуку) змушена була залишатися поряд із уповноваженою службовою особою за місцем свого проживання, проте, протокол її затримання таких даних не містить. Більш того, всупереч визначених норм КПК України він був складений не у Дарницькому РВ ГУ МВС в місті Києві підрозділу органу досудового розслідування, де затримання відбулося фактично, а значно пізніше в кабінеті слідчого у місті Фастові Київської області.

Враховуючи викладене, скаргу ОСОБА_17 на порушення її права на захист в цій частині суд визнає обґрунтованою і вважає за необхідне визначити точний час її затримання, який становить, тлумачачи всі сумніви на користь обвинуваченої, «07» год. «00» хв. 05 грудня 2013 року.

З огляду на це, вручення письмового повідомлення про підозру ОСОБА_62 за приписами ч. 2 ст. 278 КПК України, було необхідно вчинити не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту її затримання, тобто до «07» год.«00» хв. 06 грудня 2013 року.

Разом з тим, слідча ОСОБА_24 фактично повідомила про підозру ОСОБА_22 о «15» год.«30» хв. 06 грудня 2013 року, тобто вийшла за межі встановлено вимогами КПК України строку на 8 год. 30 хв., чим не дотрималася приписів ч. 3 ст. 278 КПК України про те, що у разі якщо особі не вручено повідомлення про підозру після двадцяти чотирьох годин з моменту затримання, така особа підлягає негайному звільненню.

При цьому згідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенції), нікого не може бути позбавлено свободи інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках, як: законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Практикою ЄСПЛ щодо дотримання положень п. 1 ст. 5 Конвенції встановлено, що позбавлення свободи буде «законним», якщо дотримані «процедури, встановленої законом». У цьому аспекті Конвенція відсилає до норм національного законодавства та встановлює зобов`язання забезпечувати дотримання матеріально-правових і процесуальних норм законодавства, але вона також вимагає, щоб при будь-якому позбавленні свободи забезпечувалася мета ст. 5 Конвенції, зокрема захист осіб від свавілля. Відповідно до практики ЄСПЛ національні органи, передусім суди, повинні тлумачити і застосовувати національний закон відповідно до ст. 5 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 10 червня 1996 року у справі «Бенхем проти Сполученого Королівства»).

При тому, що порушення вимог п. 1 ст. 5 Конвенції у справі «Смолик проти України» визнано у зв`язку з тим, що тримання заявника під вартою на початковому етапі провадження було незаконним, оскільки, по-перше, до 13 травня 2004 року заявнику не було роз`яснено його процесуальні права; по-друге, в період з 17 год.00 хв. 12 травня 2004 року до 17 год. 10 хв. 13 травня 2004 року тримання заявника під вартою не було документально фіксоване, що призвело до його тримання під вартою без судового рішення більше ніж встановлені національним законодавством 72 год.

Аналогічні порушення в аспекті п. 1 ст. 5 Конвенції з огляду на зазначені висновки суду, допущені і слідчою ОСОБА_24 при затриманні ОСОБА_17 .

Надаючи подальший розвиток прийнятих скарг захисту, суд враховує зміст п.п. 108- 110, викладених у рішенні ЄСПЛ «Огороднік проти України» (заява № 29644/10, 05 лютого 2015 року), якими констатовані факти допущених судовими інстанціями порушень в контексті формального вирішення скарг заявника про порушення його процесуальних прав на захист, у тому числі і не виправлення таких обмежень під час судового розгляду.

Також і у справі «Тодорова проти України» (заява № 16717/05, 12 січня 2012 року) ЄСПЛ визнав порушення права заявника на справедливий суд, оскільки національні судові органи ніколи прямо не реагували на скарги заявника щодо порушення його права на правову допомогу (§ 79).

Потерпіла ОСОБА_11 до початку судового розгляду пред`явила до ОСОБА_17 цивільний позов про відшкодування, як майнової шкоди, заподіяної суспільно небезпечним діянням, яку оцінила в розмірі всього 5210 грн., так і моральної в розмірі 500000 грн., а потім в судовому засіданні подала в заяву про залишення його без розгляду (матеріали судового розгляду, т. 1 а.к.п. 25-28, т. 4 а.к.п. 25).

Враховуючи принцип диспозитивності, суд заслухавши думку інших учасників провадження, які не заперечували проти задоволення останньої заяви потерпілої, вважає за необхідне вказаний позов ОСОБА_11 залишити без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання ОСОБА_22 , судом не встановлено.

При призначенні обвинуваченій ОСОБА_22 покарання суд згідно з вимогами ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно із ст. 12 КК України є особливо тяжким та умисним проти життя та здоров`я особи, зухвалий спосіб його вчинення, поєднаний із приховуванням слідів злочину та створенням штучних умов для заплутування дійсних фактичних обставин подій; дані про особу винної, яка: до кримінальної відповідальності раніше не притягувалася, за місцем проживання, а також попереднього ув`язнення характеризується позитивно, має на утриманні двох малолітніх дітей, які потребують її допомоги та опіки, матір похилого віку, на обліку у лікаря психіатра не перебуває. Суд приймає до уваги і те, що обвинувачена не виявила у судовому засіданні жалю та каяття у тому, що сталося, навпаки у присутності доньки загиблої вела себе зверхньо.

Беручи до уваги вказані обставини у їх сукупності, а також враховуючи стан здоров`я обвинуваченої (щодо якого з огляду на висновок комісійної судово-медичної експертизи № 140/К від 14 березня 2016 року відсутні об`єктивні медичні застереження), суд вважає, що виправлення ОСОБА_17 можливо тільки в умовах ізоляції від суспільства, призначивши їй пов`язане з такою ізоляцією покарання за вчинений нею злочин не у максимальній межі санкції, передбаченої ч. 1 ст. 115 КК України, при цьому правових підстав для застосування ст.ст. 69 та 69-1 КК України суд не вбачає, оскільки саме такий розмір покарання, на думку суду, є обґрунтованим, справедливим, а також необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення ОСОБА_12 нового злочину.

З огляду на те, що неповнолітні діти обвинуваченої, на момент ухвалення вироку перебувають під опікою та наглядом (матеріали судового розгляду, т. 4 а.к.п. 160, 161), суд в порядку ст. 378 КПК України, окреме питання про необхідність їх влаштування не порушує.

Враховуючи доведеність обвинувачення ОСОБА_17 , призначене судом покарання, раніше обраний щодо неї запобіжний захід до набрання вироком законної сили, в порядку ст. 377 КПК України, належить залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 29 Конституції України, ст.ст. 5-7, 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ст.ст. 1, 9 ч. 5, 336, 371, 373-376, 378, 395, 532 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
ОСОБА_63 визнати винною у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за якою призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на одинадцять років.

Скаргу ОСОБА_17 на порушення її права на захист в частинах заміни захисників, процесуального оформлення затримання 05 грудня 2013 року, а також незаконного позбавлення свободи строком на 8 год. 30 хв. 06 грудня 2013 року - задовольнити, визнати дії органу досудового розслідування в цих частинах протиправними.

Вважати часом затримання ОСОБА_17 в межах даного провадження «07» год. 00 хв. «05» грудня 2013 року.

Залікувати у строк покарання обвинуваченій ОСОБА_22 термін досудового тримання під вартою та початок строку відбуття покарання обчислювати їй починаючи з «05» грудня 2013 року, а до набрання вироком законної сили до того ж із розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює двом дням позбавлення волі.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 про відшкодування майнової шкоди, заподіяної суспільно небезпечним діянням в розмірі 5210 грн., а також моральної в розмірі 500000 грн. залишити без розгляду.

Після набрання вироком законної сили речові докази:

- аркуш паперу з рукописним текстом від імені ОСОБА_17 , який зберігається при матеріалах судової справи зберігати в матеріалах судової справи протягом усього часу їх зберігання (матеріали судового розгляду, т. 3 а.к.п. 67-68);

- комір, рукавиці, резинову мотузку, камінець, шапку, скалку, одяг потерпілої (пальто), зрізи нігтів з пальців рук потерпілої, три волосини з руки потерпілої, дві серветки з нашаруваннями бурого кольору, два рушники, змив з чобота, які знаходяться на зберіганні в камері схову речових доказів Фастівського ВП Васильківського відділу ГУ НП в Київській області знищити, а дві сережки з металу жовтого кольору, мобільний телефон потерпілої ОСОБА_14 , які передані на відповідальне зберігання повернути представнику законного володільця - потерпілій ОСОБА_11 (матеріали судового розгляду, т. 4 а.к.п. 157-158, 208).

Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_17 на користь держави 1176 (одну тисячу сто сімдесят шість) грн. 80 коп., за проведення судової молекулярно генетичної експертизи № 56 МГЕ від 21 лютого 2014 року (т. 2 а.к.п. 96-98).

Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_17 на користь держави 1176 (одну тисячу сто сімдесят шість) грн. 80 коп., за проведення судової молекулярно генетичної експертизи № 57 МГЕ від 21 лютого 2014 року (т. 2 а.к.п. 101-103).

Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_17 на користь держави 1765 (одну тисячу сімсот шістдесят п`ять) грн. 20 коп., за проведення судової молекулярно генетичної експертизи № 50 МГЕ від 21 лютого 2014 року (т. 2 а.к.п. 107-112).

Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_17 на користь держави 1765 (одну тисячу сімсот шістдесят п`ять) грн. 20 коп., за проведення експертизи волосся № 51 МГЕ від 27 лютого 2014 року (т. 2а.к.п. 115-118).

Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_17 на користь держави 1765 (одну тисячу сімсот шістдесят п`ять) грн. 20 коп., за проведення судової молекулярно біологічної експертизи № 52 МГЕ від 27 лютого 2014 року (т. 2 а.к.п. 121-125).

Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_17 на користь держави 611 (шістсот одинадцять) грн. 80 коп., за проведення судової молекулярно біологічної експертизи № 54 МГЕ від 26 лютого 2014 року (т. 2 а.к.п. 128-131).

Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_17 на користь держави 1765 (одну тисячу сімсот шістдесят п`ять) грн. 20 коп., за проведення судової молекулярно біологічної експертизи № 53 МГЕ від 27 лютого 2014 року (т. 2 а.к.п. 134-138).

Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_17 на користь держави 1765 (одну тисячу сімсот шістдесят п`ять) грн. 20 коп., за проведення судової молекулярно біологічної експертизи № 55 МГЕ від 27 лютого 2014 року (т. 2 а.к.п. 141-146).

Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_17 на користь держави 293 (двісті дев`яносто три) грн. 40 коп., за проведення судової дактилоскопічної експертизи № 18 від 20 лютого 2014 року (т. 2 а.к.п. 161-164).

Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_17 на користь держави 343 (триста сорок три) грн. 98 коп., за проведення судової почеркознавчої експертизи № 927 від 30 вересня 2015 року (матеріали судового розгляду, т. 3 а.к.п. 59-64).

Обраний ОСОБА_22 запобіжний захід тримання під вартою залишити без змін, та до набрання вироком законної сили утримувати її у Київському СІЗО Управління державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі апеляції через Фастівський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинувачений, який перебуває під вартою, - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку. Обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, має право заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

ГОЛОВУЮЧИЙ:
СУДДІ: