Провадження № 1-кп/742/68/16
Єдиний унікальний № 742/840/16-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2016 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілої ОСОБА_4 ,
представника потерпілої ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Прилуках кримінальне провадження за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Гужівка Ічнянського району Чернігівської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, зареєстрованого ФОП, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за відсутності зареєстрованого місця проживання, раніше не судимого в силу ст.89 КК України,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України,-
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2014 року ОСОБА_6 , перебуваючи у м.Прилуки, діючи з корисливих мотивів та з метою заволодіння чужим майном, зловживаючи довірою ОСОБА_4 , якій він раніше допоміг переїхати із зони проведення антитерористичної операції до м.Прилуки, шляхом її обману, видавши себе за волонтера з метою надання видимості правомірності своїх дій, маючи умисел на заволодіння грошовими коштами, отриманими від реалізації квартири ОСОБА_4 , переконав ії видати йому довіреність на право продажу квартири. У подальшому, 10.12.2014 року ОСОБА_4 , будучи введеною в оману, оскільки ОСОБА_6 запевнив її, що кошти від реалізації квартири відразу переведе на її банківський картковий рахунок, надала ОСОБА_6 довіреність на право продажу належної їй квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яку в установленому законом порядку посвідчено нотаріально.
Отримавши право розпоряджатися квартирою ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , реалізуючи свій заздалегідь спланований злочинний намір на заволодіння коштами від реалізації квартири та не маючи наміру віддавати кошти ОСОБА_4 , діючи на підставі виданої ОСОБА_4 довіреності, 13.12.2014 року в м.Краматорськ Донецької області уклав договір купівлі-продажу з ОСОБА_8 про продаж належної ОСОБА_4 квартири за адресою: АДРЕСА_2 . В цей же день ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_8 у якості оплати за продану квартиру 90 000 грн, якими, усвідомлюючи протиправність своїх дій та їх караність, неправомірно заволодів, розпорядившись ними на свій власний розсуд, чим завдав ОСОБА_4 , матеріальних збитків, які в сто і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян, і є значною шкодою.
Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_6 повідомив суду, що 2 роки тому, приблизно у вересні-жовтні 2014 року, будучи підприємцем, а не волонтером, він їздив на Донбас продавати овочі. На ринку у Святогірську Донецької області він познайомився з ОСОБА_4 , розговорившись з якою дізнався, що вона є тимчасовою мешканкою Святогірська, оскільки на часі обирає місце для життя подалі від території проведення антитерористичної операції, у зв`язку з чим ОСОБА_6 запропонував їй завітати до Прилук, щоб познайомитись з цим містом, на що вона погодилась.

Коли ОСОБА_4 відвідала м.Прилуки, де їй дуже сподобалось, вона прийняла рішення переїхати сюди жити, а ОСОБА_6 , в свою чергу, повідомив її, що нині займається відкриттям кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та запрошує ОСОБА_4 до себе на роботу адміністратором. Також ОСОБА_6 допоміг ОСОБА_4 орендувати у м.Прилуки житло, яке вона мала намір не лише тут знімати, а й придбати. Саме тому вона і попросила ОСОБА_6 продати належну їй квартиру у м.Краматорську Донецької області, видавши йому для цього відповідну довіреність, під час оформлення якої він не був присутнім, але саме він особисто домовлявся про зустріч нотаріуса ОСОБА_9 з ОСОБА_4 . Їхати до м.Краматорська для продажу квартири ОСОБА_4 не бажала, оскільки її дочка, що залишилася там, була категорично проти цього продажу. Виконуючи прохання ОСОБА_4 , ОСОБА_6 поїхав до м.Краматорська для укладення договору купівлі-продажу її квартири, покупця на яку ОСОБА_4 знайшла самостійно через ріелторську фірму. Від продажу квартири він отримав 90000 грн, які зі згоди ОСОБА_4 , що дала її у телефонному режимі на гучному зв`язку в присутності ОСОБА_10 , поклав на свої карткові рахунки, щоб не перевозити їх потягом, виключно з метою убезпечення їх від викрадення. По приїзду ОСОБА_6 до м.Прилуки кошти від продажу квартири ОСОБА_4 продовжували залишатися на його рахунках, оскільки вона мала намір вкласти їх у бізнес ОСОБА_6 . Ці кошти вони знімали разом з ОСОБА_4 , використовуючи на обладнання та меблі для кафе, її переїзд до м.Прилук, на проживання та на харчі.

Винним себе у шахрайстві ОСОБА_6 не визнав, вказуючи на те, що на всі дії щодо продажу квартири ОСОБА_4 уповноважувала його добровільно, а кошти від продажу були покладені на його рахунки виключно у її інтересах і з її згоди. Заявлений потерпілою цивільний позов ОСОБА_6 визнав, не заперечуючи того факту, що дійсно користувався її коштами від продажу квартири, при цьому зауважуючи, що значну частину цих коштів вони витрачали з нею разом, переважно на потреби ОСОБА_4 , оскільки на той час вони з нею перебували у близьких відносинах, подібних до факитичних шлюбних. При цьому ОСОБА_6 зазначив, що визнає себе винним за ч.1 ст.192 КК України, тобто у заподіянні потерпілій значної майнової шкоди шляхом обману або зловживання довірою за відсутності ознак шахрайства, у зв`язку з чим захисником обвинуваченого в судовому засіданні було подано відповідне клопотання про зміну обвинувачення. Визнаючи присвоєння ним коштів ОСОБА_4 , в судовому засіданні він привселюдно вибачився перед нею та просив застосувати до нього ст.69 КК України.

Незважаючи на заперечення обвинуваченим своєї вини, його вина повністю доводиться показами потерпілої, свідків та письмовими доказами у справі.

Так, допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_4 також підтвердила той факт, що у м.Святогірську Донецької області, до якого вони з мамою переїхали через сумні події на Сході України, познайомилася з ОСОБА_6 , який там здійснював торгівлю на ринку овочами. Під час здійснення ОСОБА_4 покупок дуже зацікавлено він почав розпитувати її про те, чому вона опинилася саме в цьому місті, на що вона чесно та відверто розповіла, що переїхала сюди у пошуках більш комфортного життя подалі від зони проведення АТО, на що він запропонував їй познайомитися зі спокійним містом Прилуки у Чернігівській області, звідки приїхав сам, випитуючи при цьому про наявність у неї нерухомості у залишеному місті. Потерпіла погодилась на пропозицію ОСОБА_6 відвідати м.Прилуки, після поїздки до якого вирішила переїхати до нього, оскільки обвинувачений зразу запропонував їй там і роботу адміністратора у своєму кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». ОСОБА_4 , маючи власні заощадження на похорон матері у сумі 6000 грн, також вирішила прийняти участь у розвитку цього кафе та вклала їх у нього. Також ОСОБА_6 підшукав їй і житло для оренди, яке вона мала намір придбати, саме для цього вирішила продати свою квартиру у м.Краматорську, оскільки власники цього житла вимагали термінового внесення завдатку. Всеціло довіряючи ОСОБА_6 та вважаючи його волонтером і порядною людиною, вона уповноважила його на укладення договору купівлі-продажу своєї квартири, зауваживши, що хоча під час оформлення довіреності ОСОБА_6 і не був присутнім у кабінеті нотаріуса, однак постійно заглядав до нього, підганяючи їхнє з нотаріусом спілкування, чим викликав у неї стан певного емоційного хвилювання та напруження. Прямої згоди класти кошти на свої рахунки ОСОБА_4 . ОСОБА_6 не надавала, хоча він активно умовляв її в цьому, переконуючи, що це буде дуже вигідним для неї через нарахування високих процентів, що в результаті і зробив на власний розсуд, а вона була повністю переконаною у тому, що він покладе кошти від продажу на її пенсійну картку, оскільки на той час вона перебувала у його користуванні. Після повернення до м.Прилук картку з грошима від продажу квартири ОСОБА_6 весь час тримав при собі, одноособово розпоряджаючись коштами з неї, не віддаючи потерпілій на її вимогу ні отриманих грошей, ні своєї картки, пояснюючи такі дії тим, що вона як жінка дуже швидко витратить ці кошти, не залишивши нічого на придбання житла. При цьому вже з 25.12.2014 року з погрозами він заборонив ОСОБА_4 з`являтися у своєму кафе, після чого вона і зрозуміла, що ОСОБА_6 , зловживаючи її наївністю та довірою, нахабно заволодів її коштами від продажу квартири, реалізовуючи свій корисливий намір.
Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що є головою вуличкому мікрорайону «Заудаївський», тому знає, що місце проживання ОСОБА_6 хоч і не зареєстровано, але фактично він проживає разом з матір`ю по АДРЕСА_1 , тобто у очолюваному нею мікрорайоні, на території якого ОСОБА_6 обіцяв побудувати дитячий майданчик та дитяче кафе, для чого вимагав надання йому земельної ділянки, однак свій намір він так і не реалізував.
Свідок ОСОБА_12 показав, що працює водієм таксі, яким наприкінці 2014 року часто користувався ОСОБА_6 , відвозячи приблизно по два рази на тиждень пакети з продуктами до с.Заїзд, де мешкала ОСОБА_4 , та приблизно чотири рази відвозив туди і її саму, але як за доставку продуктів, так і за перевезення ОСОБА_4 , з ним завжди розраховувався ОСОБА_6 .
Допитана в якості свідка ОСОБА_13 суду показала, що її мати - ОСОБА_4 у м.Святогірську на ринку познайомилася з ОСОБА_6 , який представився їй волонтером, учасником АТО та позаштатним працівником СБУ з освітою вчителя, який нині є підприємцем та збирається відкривати кафе у м.Прилуки, запропонувавши їй відвідати це місто, оскільки мати дуже хотіла виїхати з Донбасу. Так, з 25.11.2014 року по 03.12.2014 року ОСОБА_4 перебувала на екскурсії у м.Прилуках, де ОСОБА_6 запропонував їй роботу адміністратора у своєму кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». 03.12.2014 року її мати повернулася з м.Прилук до м.Краматорська вже з наміром оперативно продати свою квартиру, щоб придбати житло у м.Прилуках, за яке терміново треба було внести завдаток, однак ОСОБА_13 відмовила її від цього і ОСОБА_4 07.12.2016 року знов поїхала до м.Прилук, звідки 12.12.2016 року подзвонила дочці та повідомила, що для продажу квартири оформила довіреність на ОСОБА_6 , який сам приїде до м.Крамоторська зробити це та зв`яжеться з ОСОБА_13 . Однак ОСОБА_6 не зателефонував до неї, хоча вона сама декілька разів безрезультатно намагалася йому додзвонитися, запідозривши за таких обставин імовірне шахрайство з його боку. У зв`язку з цим ОСОБА_13 вирушила до квартири матері, де побачила розкидані речі та ОСОБА_6 , який відмовився надати їй будь-які документи, тому для вирішення суперечки між ними з`явилася голова ОСББ ОСОБА_10 , яка змушена була викликати міліцію. В той час, як працівники міліції встановлювали осіб та відбирали від них пояснення, ОСОБА_6 втік, уклавши в цей час договір купівлі-продажу квартири ОСОБА_4 .
16.12.2014 року ОСОБА_6 вже вдвох з матір`ю приїхали до м.Краматорська, щоб забрати до м.Прилук приковану до ліжка бабусю та перевезти особисті речі. Зустрівшись для спілкування у ОСОБА_10 , ОСОБА_6 показав на телефоні ОСОБА_4 , який був у його користуванні, смс-повідомлення про зарахування коштів від продажу квартири на банківський рахунок. Оскільки це повідомлення надійшло на мобільний телефон ОСОБА_4 , то всі присутні помилково вирішили, що ці кошти прийшли саме на її рахунок, що призупинило всі попередні думки ОСОБА_13 про можливе шахрайство з квартирою, однак вже з часом з`ясувалося, що у мобільний телефон ОСОБА_4 була вставлена сім-карта ОСОБА_6 . Після переїзду до м.Прилук ОСОБА_6 залишив у себе пенсійну картку ОСОБА_4 , яку вона йому надавала для здійснення можливих витрат під час продажу квартири, також у нього перебувала і картка бабусі, яких він запевняв у тому, що такі їм не потрібні, оскільки харчуватися вони будуть у кафе, а інші їхні витрати він здійснюватиме сам. Вже у кінці грудня 2014 року ОСОБА_6 вигнав ОСОБА_4 з роботи, не віддавши їй при цьому ні документів, ані банківських карток, які знаходилися у нього на зберіганні. Крім того, свідок повідомила, що ОСОБА_6 і їй пропонував переїхати до м.Прилук, цікавившись при цьому її майном.
Свідок ОСОБА_10 суду розповіла, що їй довелося особисто познайомитись з ОСОБА_6 у зв`язку зі здійсненням ним продажу квартири її знайомої ОСОБА_4 , що розташована у будинку, головою ОСББ у якому вона є. Увагу суду ОСОБА_10 звернула на те, що, розповідаючи про свою різнопланову волонтерську діяльність та безліч заслуг, ОСОБА_6 є тією людиною, яка зразу ж викликає довіруу оточуючих. Так, вона сама повірила його розповідям про те, що він є офіцером, який займається активною волонтерскою діяльністю, тому допоможе перевезти з м.Краматорська до м.Прилук 100 дітей, для яких заздалегідь створені необхідні умови проживання, про що вона з радістю повідомила органи місцевої влади, де з`ясувалося, що у офіційному списку волонтерів ОСОБА_6 не значиться, а тому є псевдо волонтером. Через це ОСОБА_10 переконана у тому, що і ОСОБА_4 надала ОСОБА_6 довіреність на продаж своєї квартири, вважаючи його волонтером та людиною, на яку можна покластися у скруті. Після здійснення продажу квартири ОСОБА_4 . ОСОБА_10 спілкувалася з ОСОБА_6 у себе вдома, де на її питання про те, у кого знаходяться гроші від продажу, він продемонстрував їй мобільний телефон ОСОБА_4 з смс-повідомленням у ньому про те, що кошти вже зараховані на банківський рахунок, через що вона була впевненою у тому, що ці кошти поступили саме на рахунок ОСОБА_4 .
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 підтвердила той факт, що за допомогою агенції з нерухомості « ОСОБА_14 » 13.12.2014 року вона дійсно придбала квартиру АДРЕСА_3 . Продавцем даної квартири по дорученню ОСОБА_4 виступав її цивільний чоловік ОСОБА_6 (як він сам про себе повідомив свідка), який займався усіма питаннями щодо її продажу та з яким вони домовились про ціну квартири у 90000 грн, з яких 70000 вона передала йому гривнями, а решту - доларами США за офіційним курсом НБУ на той день, що у сукупності становило обумовлену суму та про що було складено відповідну розписку. Свідок пам`ятає, що ОСОБА_6 мав намір покласти ці кошти на банківський рахунок, тому після укладення угоди вона підвезла його до відділення Приватбанку і більше ніколи не бачила.
Свідок ОСОБА_15 також засвідчив той факт, що 13.12.2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , який за довіреністю представляв інтереси ОСОБА_4 , було укладено договір купівлі-продажу квартири, який він посвідчував як нотаріус, не вбачаючи при цьому жодних підстав для відмови у нотаріальному посвідченні даної угоди, оскільки згадана довіреність була чинною, а майно не було обтяжено ні арештами, ні іншими заборонами для продажу.
Свідок ОСОБА_16 , у якої ОСОБА_4 орендувала житло в с.Заїзді, суду повідомила, що у грудні 2014 року виставляла на продаж належну їй 1/2 частину будинку АДРЕСА_4 . Після розміщення оголошення з нею зв`язався ОСОБА_6 , запропонувавши здати на декілька місяців дане житло у оренду з подальним викупом, пояснивши, що у ньому буде проживати жінка з матір`ю, на що вона погодилась, а він, в свою чергу, вніс передоплату у розмірі 1000 грн: по 500 грн за перший та за останній місяці проживання. Після місяця проживання у її будинку ніхто не оплатив комунальні послуги, тому вона звернулася до ОСОБА_6 , який з даного питання перенаправив її до ОСОБА_4 , яка їх так і не оплатила, натомість пакунками з харчами та іншими речами так захарастила будинок ОСОБА_16 , що та 01.03.2014 року змусила її виселитися з нього за допомогою міліції. Крім того, ОСОБА_16 зазначила, що, на її погляд, між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 були досить близькі відносини, тому впевнена, що і гроші від продажу квартири останньої вони з ним витрачали разом.
Свідок ОСОБА_17 суду показала, що з 06.12.2016 року вона фактично працювала в кафе ОСОБА_6 «У Златки», однак, як і всі інші його працівники, офіційно працевлаштованою у ньому не була, жодного разу не отримуючи заробітної плати за свою працю грошима, лише продуктами харчування, які неодноразово за вказівкою ОСОБА_6 їй доводилося відвозити і ОСОБА_4 за місцем її проживання у с.Заїзд. При цьому свідок зазначила, що у перший же робочий день ОСОБА_6 попросив її від свого імені взяти кредит у банку на розвиток кафе за умови, що сам буде його виплачувати. Про таку послугу він просив не лише її, а і всіх працівників свого кафе, однак обумовлені проплати за жодним кредитним договором не здійснював, через що її батько змушений був продати гараж для його погашення. Нікому з працівників кафе ОСОБА_6 не видавав трудової книжки, а їхні документи про всяк випадок утримував у себе в кабінеті, в тому числі і документи ОСОБА_4 , яку при всіх називав своєю дружиною, господаркою кафе, постійно осипаючи її компліментами при працівниках та перебуваючи з нею у цілком довірительних стосунках. Також всі працівники кафе добре знали, що ОСОБА_4 видала на ім`я ОСОБА_6 довіреність для продажу своєї квартири у м.Краматорську, після здійснення якого всі гроші від продажу він тримав на своїй картці, а через нетривалий час заявив, що ОСОБА_4 вже йому набридла, що занадто стара для нього та заборонив їй з`являтися у своєму кафе. Крім того, свідок дуже добре пам`ятає, що чітко чула як ОСОБА_6 вихвалявся, що розвів ОСОБА_4 на квартиру, яку умовляв продати, а також називав себе шлюбним аферистом, який, зловживаючи довірою жінок, котрим обіцяє вступити з ними до шлюбу, отримує їхні кошти. Знаючи про всі ці обставини, свідок ОСОБА_17 дуже боялася ОСОБА_6 та являтися до суду, оскільки останній неодноразово погрожував їй словесно, а одного разу в кафе навіть розбив графин у неї на голові.
Крім показів потерпілої та свідків, вина ОСОБА_6 підтверджується ще й наступними документами.
Так, відповідно до витягу з кримінального провадження №0000262 (т.1 а.п.1) 20.02.2015 року від ОСОБА_4 надійшла заява про те, що ОСОБА_6 шахрайським шляхом заволодів належними їй від продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , грошовими коштами у сумі 90000 грн.
З копії довіреності (т.1 а.п.15) вбачається, що 10.12.2014 року ОСОБА_4 дійсно уповноважила ОСОБА_6 продати, за ціну та на умовах на свій розсуд, належну їй квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що також підтверджується і витягом з Єдиного реєстру довіреностей (т.1 а.п.16), надавши йому при цьому право отримати належні їй гроші від продажу квартири та у разі необхідності відкрити в банківській установі рахунок для отримання грошових коштів за продану квартиру.
Згідно з копією договору купівлі-продажу квартири (т.1 а.п.17) ОСОБА_4 , за яку на підставі довіреності, посвідченої 10.12.2014 року приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області ОСОБА_9 , діє ОСОБА_6 , та ОСОБА_8 уклали договір про відчуження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
Розпискою ОСОБА_6 від 13.12.2014 року (т.1 а.п.18) засвідчено той факт, що при двох свідках він дійсно отримав від ОСОБА_8 грошові кошти у сумі 90000 грн.
З довідки про рух коштів по картці ОСОБА_6 № НОМЕР_1 (т.1 а.п.78-87) простежується факт внесення на неї 13.12.2014 року готівкою 66500 грн та відомості про поступові зняття цих коштів з картки за період з 13.12.2014 року по 19.10.2015 року.

На підставі всіх викладених вище та безпосередньо досліджених у судовому засіданні доказів, які узгоджуються між собою, суд прийшов до переконання про те, що в умисних діях ОСОБА_6 по відношенню до ОСОБА_4 наявні усі ознаки складу злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, а саме: заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), що завдало значної шкоди потерпілому.

Так, з показань самої потерпілої, а також свідка ОСОБА_17 вбачається, що ОСОБА_4 дійсно довіряла ОСОБА_6 , сприймаючи його порядною людиною, яка безкорисно визвалася допомогти їй у складній життєвій ситуації, а він в той час створював лише ілюзію добропорядності, забезпечуючи хоч і не офіційною, але роботою, підшукуванням житла для проживання, викликаючи довіру до себе. З показів свідка ОСОБА_16 вбачається наявність і близьких міжособистісних відносин між потерпілою та обвинуваченим, що було підтверджено в судовому засіданні і ним самим, та вказує на наявність довіри між ними.
Про умисел ОСОБА_6 на привласнення коштів від продажу належної ОСОБА_4 нерухомості беззаперечно свідчить його стійке небажання покластиці ці кошти на її пенсійну картку, які попри відсутніть дозволу та безрезультатні вмовляння потерпілої про доцільність внесення їх саме на свої карткові рахунки, він все ж таки самовільно вирішив покласти на них, тим самим з цього моменту заволодівши ними. Також такий умисел ОСОБА_6 підтверджується і його відмовою на вимогу ОСОБА_4 віддати їй гроші або картку з належними їй грошима у користування, та тривалим періодом розпорядження ними після цього на власний розсуд.
Твердження ОСОБА_6 про надання йому потерпілою згоди на зарахування коштів від продажу квартири на свої банківські рахунки не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні ні у поясненнях потерпілої ОСОБА_4 , ні під час допиту свідка ОСОБА_10 .
Тож, зважаючи на перебування належних виключно ОСОБА_4 коштів від продажу квартири, якою вона володіла на праві приватної власності, на рахунках ОСОБА_6 , суд не вбачає підстав для кваліфікації його дій за ч.1 ст.192 КК України, оскільки для об`єктивної строни передбаченого нею складу злочину характерним є те, що особа, яка вдається до зловживання довірою, не заволодіває чужим майном, а власник не позбавляється реально належного йому майна, яке мало місце при позбавленні ОСОБА_4 її власних коштів шляхом зарахування їх на банківські рахунки ОСОБА_6 .
На підставі викладеного суд не вбачає жодних підстав для задоволення клопотання захисника ОСОБА_6 щодо зміни його обвинувачення, вважаючи, що у судовому засіданні було беззаперечно встановлено наявність складу саме шахрайства у діях ОСОБА_6 .
Визнання ж обвинуваченим своєї вини за ч.1 ст.192 КК України суд розцінює лише як його спробу мінімалізувати можливе покарання, розмір якого за санкцією ч.1 ст.192 КК України є значно меншим від передбаченого ч.2 ст.190 КК України, якою, на відміну від ч.1 ст.190 КК України, передбачені і такі види покарання, як обмеження або позбавлення волі. До того ж, визнання ОСОБА_6 своєї вини за ч.1 ст.192 КК України свідчить також про чітке усвідомлення ним факту скоєння злочину по відношенню до ОСОБА_4 .
В судовому засіданні суд не встановив обставин, які б відповідно до ст.66, 67 КК України пом`якшували чи обтяжували покарання ОСОБА_6 , що відкидає можливість застосування до нього ст.69 КК України, як він того просив.
Вирішуючи питання про міру покарання ОСОБА_6 , суд враховує конкретні обставини справи, вимоги ст.65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, ступінь тяжкості вчиненого злочину, що є не є тяжким, відсутність обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання ОСОБА_6 , а також особу самого обвинуваченого, який в силу ст.89 КК України раніше не судимий (т.1 а.п.92), зареєстрований ФОП (т.1 а.п.103-112), місце проживання якого не зареєстровано (т.1 а.п.99), має позитивну характеристикуза місцем фактичного проживання, зі змісту якої також вбачається, що він приймає безпосередню участь в утриманні батьків та брата (т.1 а.п.127), а також його зрілий вік (т.1 а.п.91) та стан здоров`я, зокрема те, що ОСОБА_6 на обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога не перебуває (т.1 а.п.94, 96, 98), однак хворіє на цукровий діабет (т.1 а.п.165, т.2 а.п.36) та інші хвороби на цьому фоні (т.2 а.п.12), враховуючи також факт часткового відшкодування потерпілій заподіяної матеріальної шкоди у сумі 2000 грн (т.2 а.п.13) та привселюдного вибачення перед нею в судовому засіданні, суд приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції частини статті інкримінованого йому злочину.

В межах даного кримінального провадження потерпілою було заявлено цивільний позов про стягнення з ОСОБА_6 на її користь заподіяної ним матеріальної шкоди в розмірі 90000 грн, який в судовому засіданні було зменшено до 88000 грн у зв`язку з частковим відшкодуванням цієї суми потерпілій матір`ю обвинуваченого, а також моральної шкоди, розмір якої потерпіла оцінила у 50000 грн, обґрунтовуючи його тим, що саме по вині ОСОБА_6 вона залишилася в чужому місті з тяжко хворою матір`ю на руках без житла, без роботи та без будь-яких інших засобів для існування, присвятивши відновленню свого стану чималі нелюдські психологічні, часові та фізичні зусилля. В судовому засіданні обвинувачений погодився з розміром заподіяної потерпілій матеріальних збитків, не бажаючи документально доводити своє попередньо зроблене в судовому засіданні твердження про те, що значна частина з них була витрачена саме на її потреби, зокрема на харчі, які з показів потерпілої та свідка ОСОБА_17 виступали лише способом оплати праці робітникам його кафе. Заявлений розмір заподіяної потерпілій матеріальної шкоди суд вважає повністю підтвердженим в судовому засіданні, а моральної достатньою мірою обґрунтованим, тому переконаний у необхідності стягення їх з обвинуваченого.

Судові витрати та речові докази у даному кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.373, 374 КПК України, суд
У Х В А Л И В :
ОСОБА_6 визнати винним за ч.2 ст.190 КК України і призначити покаранняу виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_6 у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з 18.02.2016 року.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_6 у строк призначеного покарання строк його попереднього ув?язнення з 18.02.2016 року по день винесення вироку - 15.07.2016 року з розрахунку: один день попереднього ув?язнення за два дні позбавлення волі.
Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної злочином, задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заподіяні їй злочином матеріальну шкоду розміром 88000 (вісімдесят вісім тисяч) грн та моральну шкоду розміром 50000 (п`ятдесят тисяч) грн..
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд протягом 30 днів з дня проголошення данного вироку, а засудженим у той же строк з моменту вручення йому копії вироку.
Копію вироку негайно вручити засудженому, його захиснику, прокурору, потерпілій та її представникові.

Суддя ОСОБА_1