Провадження №1-кп/761/942/2016
В И Р О К
Іменем України
07 жовтня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 120 131 101 000 171 00, у якому

гр. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець сел. Вишкове Хустського району Закарпатської області, громадянин України, українець, який у зареєстрованому шлюбі не перебуває, непрацездатних утриманців не має, з вищою освітою, працює юрисконсультом ТОВ «Луція», зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою АДРЕСА_2 , судимий

-29.11.2009 Хустським районним судом Закарпатської області за ч. 2, 3 ст. 190, ч.4 ст.70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі;

-постановою Менського районного суду Чернігівської області від 11.04.2012 невідбута частина покарання у виді позбавлення волі замінена обмеженням волі;

-постановою Менського районного суду Чернігівської області від 20.12.2012 звільнений умовно-достроково, невідбутий строк 1 рік 5 місяців 1 день;

обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.222; ч. 5 ст. 27, ч.1 ст. 358; ч.4 ст.358 КК України,

у с т а н о в и в :
ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення у сфері господарської діяльності, а також кримінальних правопорушеннях проти порядку функціонування підприємств, установ, організацій.

Зокрема, ОСОБА_6 інкриміновано те, що він 12.11.2013, приблизно о 10.00 год., перебуваючи на Вокзальній площі у м. Києві, переслідуючи мету використання завідомо підробленого документу для отримання шляхом обману кредиту у банківській установі, передав невстановленій слідством особі свою фотокартку для її вклеювання у підроблений паспорт громадянина України.

Наступного дня 13.11.2013, приблизно о 10.00 год. обвинувачений у вказаному вище місці зустрівся з невстановленою особою і отримав від неї завідомо підроблений документ - паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 13.12.2000 Білозерським РВ УМВС України в Херсонській області на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до якого була вклеєна фотокартка ОСОБА_6 .

Вказаний документ обвинувачений мав намір пред`явити в ПАТ «Платинум банк» для заволодіння шахрайським шляхом кредитними коштами даної банківської установи.

Зазначені дії обвинуваченого органом досудового слідства кваліфіковані за ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, як співучасть у підробці офіційного документа, який видається установою, і який надає право або звільняє від обов`язків, з метою його використання.

Крім того, ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що він, продовжуючи свої злочинні дії, з метою заволодіти шахрайським шляхом грошовими коштами банківської установи через отримання кредиту, діючи умисно, усвідомлюючи свої протиправні дії, знаючи, що вказаний вище паспорт підроблений, 14.11.2013 прибув до відділення ПАТ «Платинум банк» за адресою м. Київ, просп. Перемоги, 98/2. Знаходячись у приміщенні вказаної банківської установи, маючи намір з використанням завідомо підробленого документу відкрити картковий рахунок та отримати картку з кредитним лімітом, добровільно надав працівнику банку ОСОБА_8 завідомо підроблений документ паспорт на ім`я ОСОБА_7 з вклеєною до нього фотокарткою обвинуваченого.

Наведеним діям ОСОБА_6 органом розслідування надана кримінально-правова кваліфікація за ч. 4 ст.358 КК України.

Також обвинуваченому інкриміновано те, що він 14.11.2013 приблизно о 13.30 год., перебуваючи у приміщенні відділення № 13 ПАТ «Платинум банк» за адресою м. Київ, просп. Перемоги, 98/2, переслідуючи злочинний умисел, направлений на надання завідомо неправдивої інформації банку з метою одержання кредиту, діючи умисно, усвідомлюючи свої протиправні дії, знаючи, що паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 13.12.2000 Білозерським РВ УМВС України в Херсонській області на ім`я ОСОБА_7 , підроблений, оскільки у вказаному документі зазначена неправдива інформація щодо його справжніх анкетних даних, надав співробітнику банку на підтвердження своєї особи вищевказаний паспорт.

Як зазначено у обвинувальному акті, ОСОБА_6 , надавши завідомо неправдиву інформацію банку з метою одержання кредиту, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.222 КК України.

Обвинувачений, будучи допитаним під час судового розгляду, свою вину за пред`явленим обвинуваченням визнав повністю та пояснив, що він у листопаді 2013 року працював на вокзалі у м. Києві. Невідома особа запропонувала йому заробити 25 тис. грн., на що він погодився. Передавши вказаному чоловіку свою фотокартку, обвинувачений згодом отримав від останнього паспорт на ім`я ОСОБА_7 , у паспорт була вклеєна фотокартка ОСОБА_6 . У подальшому 14.11.2013 він разом з вказаною особою поїхав в район заводу ім. Антонова у м. Києві. Зайшовши до відділення «Платинум банку», щоб оформити кредит на ім`я ОСОБА_7 , передав співробітнику банку підроблений паспорт, однак був затриманий працівниками міліції.

У вчиненому щиро розкаявся, просив суворо не карати, врахувати його критичне ставлення до своїх дій.

Суд, враховуючи відсутність заперечень з боку учасників судового провадження, приймаючи до уваги правильність розуміння ними обставин вчинення кримінального правопорушення, добровільний характер вказаної позиції, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються.

У зв`язку з цим суд, крім допиту обвинуваченого, дослідив письмові та речові докази, зібрані під час розслідування, висновки судових експертиз, матеріали, що характеризують особу обвинуваченого.

Також суд вважав за необхідне вивчити процесуальні документи з метою перевірки дотримання вимог кримінального процесуального закону під час здійснення кримінального провадження.

Протоколом огляду місця події від 14.11.2013 зафіксовано, що у приміщенні кімнати для переговорів ПАТ «Платинум банк», розташованому за адресою - м. Київ, просп. Перемоги, 98/2, перебуває чоловік, який назвався ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також виявлені - паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 13.12.2000 Білозерським РВ УМВС України в Херсонській області на ім`я ОСОБА_7 ; копія довідки про присвоєння ОСОБА_7 ідентифікаційного коду; довідка про доходи ОСОБА_7 , видана ТОВ «ЄВРО RSCJFD»; два мобільні телефони.

Висновком проведеної судовим експертом Київського міського НДЕКЦ ОСОБА_9 технічної експертизи документа від 11.12.2013 №1096 підтверджено, що на сторінці №1 паспорта серії НОМЕР_1 , виданого 13.12.2000 Білозерським РВ УМВС України в Херсонській області на ім`я ОСОБА_7 , мало місце переклеювання фотокартки.

Постановою слідчого від 05.04.2016 вказаний паспорт визнаний речовим доказом та долучений до матеріалів кримінального провадження.

Згідно з довідкою ТОВ «ЄВРО ЕС СІ ДЖІ ФО ДІ» ОСОБА_10 працює у вказаному товаристві з 17.01.2013 на посаді охоронця та за період з травня по жовтень 2013 року отримав дохід у сумі 32 145, 06 грн.

Відповідно до висновку судового експерта Київського міського НДЕКЦ ОСОБА_11 від 22.04.2016 № 441/тдд відбиток печатки ТОВ «ЄВРО RSCJFD» у довідці про доходи на ім`я ОСОБА_7 не є відбитком, а є його зображенням, нанесеним за допомогою копіювально-множильної техніки, струменевим способом.

Вказана довідка постановою слідчого від 26.04.2016 визнана речовим доказом та долучена до матеріалів кримінального провадження.

Заявою/анкетою позичальника №209/8236BPL2C підтверджується, що 14.11.2013 о 15:56 год. позичальник з анкетними даними ОСОБА_7 звернувся до ПАТ «Платинум банк» з метою отримання кредиту на суму 35 тис. грн.

Сукупністю вищенаведених даних підтверджуються показання ОСОБА_6 щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння.

У той же час, ні показання обвинуваченого, якими він визнав свою причетність до вказаного кримінального правопорушення, ні досліджені судом докази не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку з огляду на таке.

Відповідно до ст. 121 Конституції України (в ред. від 21.02.2014) до функцій прокуратури віднесені підтримання державного обвинувачення в суді, нагляд за додержанням законів органами, що проводять досудове слідство, при цьому згідно з ст. 22, 25 Закону України «Про прокуратуру» прокурор користується правами і виконує обов`язки, передбачені КПК.

Статтею 36 КПК України визначено, що прокурорський нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування здійснюється у формі процесуального керівництва, що, з-поміж іншого, передбачає право повідомляти особі про підозру, затверджувати обвинувальний акт, звертатися до суду з обвинувальним актом.

Вказаними повноваженнями прокурор у конкретному кримінальному провадженні наділяється після прийняття керівником органу прокуратури відповідного рішення.

Оскільки всі рішення прокурора, у т.ч. і керівника органу прокуратури, у силу ч.1, 3 ст.110 КПК є процесуальними та приймаються у формі постанови, то прокурор у кримінальному провадженні отримує повноваження процесуального керівника лише після винесення керівником органу прокуратури відповідної постанови.

Відсутність зазначеного вище процесуального рішення не дає права певному прокурору здійснювати свої функції у конкретному кримінальному провадженні.

Наявність прізвища прокурора у витягу з ЄРДР не впливає на даний висновок, оскільки внесення таких відомостей до єдиного реєстру є похідним наслідком, технічною фіксацією процесуального рішення керівника прокуратури.

Приймаючи до уваги, що органи прокуратури під час досудового розслідування мають діяти виключно через уповноважених осіб, результати здійснення функцій процесуального керівника іншою особою, яка хоча і є працівником органу прокуратури, однак не отримала у встановленому порядку необхідних повноважень, не можуть бути визнані допустимими.

Таким чином, дії та рішення прокурора, який у конкретне кримінальне провадження не призначений, не є законними, оскільки реалізовані поза межами процесуальних повноважень.

Наслідки вказаного порушення процесуального закону передбачені п. 2 ч.3 ст. 87 КПК, яким визначено, що є недопустимими докази, отримані через здійснення органами прокуратури (в особі конкретного прокурора) повноважень, не передбачених КПК.

Статтею 2 КПК встановлено, що завданням кримінального провадження є не лише захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, гарантування того, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Отже, під час кримінального провадження мають бути гарантовані права підозрюваного та обвинуваченого, про що зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні «Коем проти Бельгії» (22.06.2000), вказавши, що основним призначенням процесуальних норм є захист обвинуваченого від будь-яких проявів зловживання владою.

У даному контексті суд відмічає, що права учасників кримінального провадження мають забезпечуватися через неухильне дотримання на всіх стадіях кримінального провадження належної правової процедури, тобто такого порядку дій органів досудового розслідування та прокуратури, який встановлений чинним кримінальним процесуальним законодавством.

Свідоме невиконання представниками сторони обвинувачення приписів Кримінального процесуального кодексу має ознаки зловживання владою.

Відповідно до ст. 7 КПК зміст та форма кримінального провадження мають відповідати його загальним засадам, до яких віднесена також законність.

У силу ст. 9 КПК законність полягає в обов`язку суду, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших осіб неухильно додержуватись вимог КПК, тобто діяти виключно у спосіб та у межах наданих процесуальним законом повноважень.

Частинами 2, 3 статті 17 КПК визначено, що на сторону обвинувачення покладений обов`язок довести винуватість особи поза розумним сумнівом, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.

Відповідно до ст. 86 КПК допустимим визнається доказ, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК. Цією ж процесуальною нормою встановлена заборона суду посилатися на недопустимий доказ при ухваленні судового рішення.

Отже доказ, визнаний судом недопустимим, не може служити підтвердженням обставин, які підлягають доказуванню під час кримінального провадження, у тому числі і винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання допустимості наданих стороною обвинувачення доказів, суд звертає увагу, що згідно з п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК недопустимими є докази, які отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Дана вимога перебуває у логічному зв`язку з положеннями процесуального законодавства щодо застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Таким чином, недотримання органом прокуратури під час проведення досудового розслідування приписів кримінального процесуального законодавства свідчить про застосування до учасників кримінального провадження неналежної правової процедури, що має наслідком визнання доказів, зібраних на вказаній стадії розслідування, недопустимими.

Як визначено частиною 1 статті 37 КПК, прокурор, який здійснюватиме повноваження у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування.

Згідно з наданими держаним обвинувачем та дослідженими судом витягами з ЄРДР, до єдиного реєстру 14.11.2013 внесені відомості про кримінальне правопорушення під № 120 131 101 000 171 00 за ч.4 ст. 358 КК України (а.с. 40); 27.04.2016 до ЄРДР під № 120 161 001 000 054 27 внесені відомості за ч. 5 ст. 27, ч.1 ст.358 КК (а.с.42); 03.05.2016 до реєстру під № 120 161 001 000 056 64 внесені відомості за ч.1 ст.222 КК (а.с.44).

Зазначене свідчить, що у реєстрі протягом листопада 2013 - травня 2016 років зафіксовані дані про три окремі кримінальні правопорушення.

Дана обставина зобов`язувала керівника органу прокуратури у кожному з вказаних проваджень призначити одного або кількох прокурорів, якими б здійснювалося процесуальне керівництво досудовим розслідуванням.

Попри наведене, вимоги процесуального закону не виконані.

Зокрема, постанова керівника Київської місцевої прокуратури № 10 або його заступника про призначення прокурора у кримінальному провадженні № 120 131 101 000 171 00 за ч.4 ст. 358 КК під час судового розгляду, не дивлячись на вимогу суду, державним обвинувачем суду не надана.

З даного факту суд робить висновок про відсутність такого процесуального рішення від початку досудового розслідування аж до його завершення, тобто до звернення прокурора з обвинувальним актом до суду.

Коректність зазначеного висновку підтверджується тим, що постанови першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_12 від 27.04.2016 та 04.05.2016 про призначення групи прокурорів у кримінальних провадженнях № 120 161 001 000 054 27 (а.с. 43) та № 120 161 001 000 056 64 (а.с. 45) не містять підпису вказаної службової особи, тобто прокурори ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не отримали необхідних повноважень прокурорів у вказаних кримінальних провадженнях, у силу чого не мали права приймати будь-яку участь під час їх досудового розслідування.

Також не містить підпису заступника керівника місцевої прокуратури постанова від 26.04.2016 про призначення групи прокурорів у складі ОСОБА_4 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у кримінальному провадженні № 120 131 101 000 171 00. (а.с.55)

Статтею 217 КПК визначено, що можуть бути об`єднані в одне провадження матеріали досудових розслідувань щодо однієї особи, яка підозрюється у вчиненні кількох кримінальних правопорушень. При цьому частиною 5 даної статті встановлено, що прийняття такого рішення є виключною компетенцією прокурора.

Попри зазначений процесуальний порядок, не маючи необхідних процесуальних прав, прокурором ОСОБА_13 27.04.2016 прийнято рішення про об`єднання в одне під № 120 131 101 000 171 00 кримінальних проваджень № 120 161 001 000 054 27 та № 120 131 101 000 171 00 (а.с.56-57).

До матеріалів судового провадження державним обвинувачем долучена постанова від 04.05.2016 про об`єднання кримінальних проваджень № 120 131 101 000 171 00 та № 120 161 001 000 056 64, яка прокурором ОСОБА_13 не підписана.

Таким чином, і на момент ухвалення даного вироку продовжують існувати три окремі, вищеназвані кримінальні провадження, оскільки їх об`єднання у процесуальний спосіб не відбулося.

Частиною 1 статті 277 КПК встановлена вимога, згідно з якою письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором.

Суд наголошує, що здійснюючи одну з головних процесуальних функцій - погодження повідомлення про підозру, прокурор має бути наділений необхідними повноваженнями, тобто діяти як процесуальний керівник у конкретному кримінальному провадженні.

Однак прокурор ОСОБА_4 , не будучи процесуальним керівником, не входячи до групи прокурорів у кримінальному провадженні № 120 161 001 000 054 27, 27.04.2016 погодив письмове повідомлення про підозру гр. ОСОБА_6 за ч.5 ст. 27, ч.1 ст.358 КК. (а.с.49-50)

Аналогічні дії вчинені вказаним прокурором у кримінальному провадженні № 120 161 001 000 056 64, коли ним 04.05.2016 погоджена висунута гр. ОСОБА_6 підозра за ч.1 ст.222 КК. (а.с.52-53)

Враховуючи, що всупереч вимозі суду, державним обвинувачем не надана постанова уповноваженої особи про призначення ОСОБА_15 прокурором у провадженні № 120 131 101 000 171 00, також з порушенням визначеного кримінальним процесуальним законом порядку прокурором ОСОБА_15 14.11.2013 погоджене повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вказаному кримінальному провадженні (а.с.46-47).

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, є обвинувальний акт (ч. 4 ст.110 КПК), який складається або затверджується прокурором (ч.1 ст.291 КПК).

Згідно з ч. 2 ст. 36 КПК прокурор, здійснюючи нагляд у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, має право звертатися до суду з обвинувальним актом.

Реалізація вказаного права має здійснюватися у суворій відповідності з положеннями ст. 37 КПК, тобто лише тим прокурором, який призначений керівником місцевої прокуратури процесуальним керівником у конкретному кримінальному провадженні, застосування повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе також через прийняття керівником органу прокуратури необхідного процесуального рішення.

Враховуючи, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 затверджений прокурором ОСОБА_4 , який у силу вищевикладеного відповідними процесуальними повноваженнями не наділений, дане рішення правових наслідків не породжує.

З вищенаведеного витікає, що у вказаних кримінальних провадженнях прокурорами ОСОБА_4 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 їх повноваження реалізовані всупереч порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом, отже зібрані органом досудового розслідування докази не можуть бути визнані допустимими.

Внаслідок зазначеного, судом визнаються такими, що є недопустимими та не мають доказового значення для обґрунтування винуватості ОСОБА_6 письмові та речові докази, висновки експертів.

Отже, суд вважає, що не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_6 і внаслідок порушення закону як на стадії досудового розслідування, так і під час звернення до суду з обвинувальним актом, усунути вказані порушення та отримати інші докази неможливо.

Згідно з однієї з засад кримінального провадження презумпцією невинуватості та забезпечення доведеності вини, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Даний стандарт доказування передбачає, що у достовірності факту, а саме винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення не повинно залишатися розумних, тобто раціональних сумнівів.

За положеннями частини 4 статті 17 КПК усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

Судом також приймається до уваги, що згідно з частиною 3 статті 373 КПК обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Суд, оцінивши відповідно до ст.94 КПК наявні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Отже обвинувачений ОСОБА_6 підлягає виправданню.

Запобіжний захід до обвинуваченого не застосовувався, речові докази долучені до справи.

Стягнення з обвинуваченого витрат на залучення експерта можливе лише у випадку ухвалення обвинувального вироку.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 2, 9, 17, п. 2 ч. 1 ст. 373, ст. 374 КПК України, суд

у х в а л и в :
ОСОБА_6 визнати невинуватим та виправдати за пред`явленим обвинуваченням за ч.1 ст.222; ч. 5 ст. 27, ч.1 ст. 358; ч.4 ст.358 КК України.

Речові докази зберігати при матеріалах судового провадження.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1