Дата документу Справа № 336/1667/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/1384/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст.15 ч.2, ст. 115 ч.1 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 жовтня 2016 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_10 , його захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 22 червня 2016 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним і засуджено за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком суду ОСОБА_10 визнано винним в тому, що він 29 грудня 2015 року у період часу з 21.40 до 22.30 годин, знаходячись на кухні квартири АДРЕСА_2 , під час раптово виниклого конфлікту із потерпілим ОСОБА_7 , маючи умисел, спрямований на умисне вбивство, наніс ножем, який утримував у лівій руці, не менше двох ударів в черево з права ОСОБА_7 , пошкодивши йому життєво важливий орган печінку. Після цього, не зупиняючись на досягнутому, з метою реалізації свого злочинного умислу, взяв правою рукою з поверхні пральної машини інший ніж та наніс ним не менше трьох ударів в грудну клітку з ліва та задню поверхню лівого плеча потерпілого, чим спричинив ОСОБА_7 , як тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент спричинення, так і легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Тим самим, ОСОБА_10 вчинив всі необхідні умисні дії, які вважав потрібними для вбивства потерпілого ОСОБА_7 , але не довів свій злочинний намір до кінця, через обставини, які від нього не залежали, оскільки, внаслідок надання потерпілому першої медичної допомоги, ОСОБА_7 залишився живим.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК, як закінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі. Йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Вирішено питання про запобіжний захід; зарахування терміну тримання під вартою у строк покарання; речові докази; процесуальні витрати.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи обставин справи, кваліфікацію дій ОСОБА_10 і доведеність його вини, просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати. Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання у виді 9 років позбавлення волі, оскільки призначене судом покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Обвинувачений і його захисники просили вирок суду скасувати із призначенням нового судового розгляду, посилаючись на допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог кримінального процесуального закону під час ухвалення вироку, оскільки в основу обвинувального вироку було покладено ряд недопустимих доказів. Крім того, судом було допущено порушення вимог кримінального закону, оскільки апелянти заперечили сам факт можливості вчинення замаху на вбивство з непрямим умислом, про що суд зазначив в оскаржуваному вироку.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши позицію прокурора, яка частково підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги прокурора та частково погодилась із апеляційними вимогами захисту щодо необхідності призначення нового судового розгляду; заслухавши думку сторони захисту, яка наполягала на доводах і вимогах апеляційних скарг захисту і категорично заперечила проти доводів і вимог апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що всі апеляційній скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Вимагаючи скасувати вирок суду обвинувачений і його захисники, чиї апеляційні скарги фактично є тотожними, посилались на порушення судом першої інстанції ряду норм процесуального права внаслідок чого, на їх переконання, судом покладено в основу обвинувального вироку ряд недопустимих доказів.

Так, захист оспорив законність отримання всіх доказів, які було отримано внаслідок огляду місця події, а саме квартири АДРЕСА_2 . При цьому захисники і обвинувачений виходили з того, що всі співвласники вказаної квартири своєї згоди на огляд квартири не давали. А тому, оскільки слідчий не звертався до суду з клопотанням на отримання згоди на огляд житла, така процесуальна дія вчинена з порушенням норм процесуального права і всі докази, що отримані під час проведення такої слідчої дії є недопустимими.

Проте судова колегія критично ставиться до таких заперечень, оскільки вказана квартира належить на праві власності ОСОБА_11 і ОСОБА_12 . Остання, як власник вказаного помешкання, у відповідності до ч.1 ст.233 КПК добровільно надала свою згоду на проникнення до вказаного житла і його огляд. Оскільки законом не передбачено обов`язкового отримання такої згоди від всіх співвласників чи володільців такого житла, судова колегія дійшла висновку, що такий огляд відбувся у відповідності до вимог процесуального закону.

Захист наполягає, що оскільки судово-медична експертиза у справі проводилась на підставі історії хвороби потерпілого, складеної КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги», доступ до якої (історії хвороби) було отримано без відповідної ухвали слідчого судді про надання слідчому дозволу про тимчасовий доступ до речей і документів, то висновки експертизи складені на підставі даних такої історії хвороби є неналежними доказами.

Проте й з такими запереченнями захисту судова колегія не може погодитись, оскільки відповідно до ст. 159 КПК тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та вилучити їх (здійснити їх виїмку). Проте згідно змісту висновку експерта №226 від 21.01.2016 року, яким було встановлено ступінь тяжкості тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 , історія його хвороби була витребувана безпосередньо експертною установою, т.т. КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи», яке не є стороною кримінального провадження, про яку йдеться в ст.159 КПК, і на яку посилався захист в своїх запереченнях.

Разом з тим, судова колегія не може не погодитись із доводами захисту про те, що судом під час ухвалення оскаржуваного вироку було порушено норми матеріального права.

Так, суд, визнавши ОСОБА_10 винним у скоєнні замаху на умисне вбивство, в цьому ж вироку дійшов висновку і прямо зазначив, що під час такого замаху у обвинуваченого був непрямий умисел на вбивство потерпілого.

Проте з такими доводами погодитись не можна. Відповідно до частини першої статті 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення відповідного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Згідно з частиною другою статті 24 КК умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Верховний Суд України у своїх рішеннях (№ 5-32кс12 від 31 січня 2012 року, № 5-26кс13 від 4 липня 2013 року, № 5-46кс13 від 14 листопада 2013 року, № 5-10кс14 від 26 червня 2014 року, № 5-12кс14 від 15 травня 2014 року) неодноразово звертав увагу на те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Ціль досягнення суспільно небезпечного результату - це конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, у тому числі й замаху. Таким чином, наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла й вчиняти замах на їх досягнення.

Відповідно до положень пунктів 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» при відмежуванні умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, - умисел є прямим, а якщо не бажає, але свідомо припускає їх настання, - умисел є непрямим. Вирішуючи питання про те, з яким (прямим чи непрямим) умислом діяв винуватий, тобто для з`ясування змісту і спрямованості умислу, необхідно зважати на сукупність всіх обставин учиненого діяння і враховувати не тільки поведінку винуватого до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, кількість, характер і локалізацію поранень (поранення життєво важливих органів), заподіяних потерпілому, причини припинення злочинних дій, а й спосіб учинення злочину, засоби і знаряддя злочину. При цьому якщо винна особа відмовилась від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до частини другої статті 15 КК, як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався, оскільки визнавши ОСОБА_10 винним у вчиненні умисного замаху на вбивство і одночасно зазначаючи, що його дії свідчать про наявність в нього непрямого умислу на вбивство, суд тим самим допустив істотне протиріччя в оскаржуваному вироку, порушивши, тим самим, норми матеріального права.

Суд формально перерахував докази факту спричинення ушкоджень ОСОБА_7 29.12.2015 року в квартирі АДРЕСА_2 . Проте аналізу цих доказів не зробив, необхідної оцінки їм не дав. Вирок не містить у собі даних, - які наведені у вироку суду докази і обставини справи свідчать про наявність у обвинуваченого прямого умислу на вбивство, а які - на вбивство з непрямим умислом. Не зазначено у вироку, яким із доказів суд надав перевагу і мотиви таких висновків.

Дані порушення вимог процесуального закону є істотними і не можуть бути усунуті під час апеляційного розгляду. А тому вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції.

Вирішуючи питання щодо доводів і вимог апеляційної скарги прокурора, судова колегія дійшла висновку про неможливість прийняти законного і обґрунтованого рішення за таких обставин щодо достатності призначеного розміру і виду покарання, оскільки судом фактично не було встановлено вчинення ОСОБА_10 саме замаху на умисне вбивство.

Судова колегія не вбачає підстав для зміни обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на інший менш суворий запобіжний захід, оскільки останній продовжує обвинувачуватись у вчиненні особливо тяжкого злочину. Перебуваючи на волі, він може впливати на свідків і потерпілого у справі, ухилитись від явки до суду. Тому судова колегія вважає за можливе задовольнити клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_10 і його захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 22 червня 2016 року щодо ОСОБА_10 у цій справі скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Продовжити ОСОБА_10 строк його тримання під вартою на 60 днів до 18 грудня 2016 року включно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4