У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого-судді ОСОБА_3,

суддів: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у судовому засіданні заяви засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 засуджено кожного: за частиною другою статті 127 Кримінального кодексу України (далі - КК) на три роки позбавлення волі; за частиною другою статті 146 КК на три роки позбавлення волі; за частиною другою статті 365 КК на три роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк два роки; за частиною першою статті 366 КК на два роки обмеження волі з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк один рік; за частиною другою статті 368 КК на п'ять років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк три роки та з конфіскацією всього майна.

На підставі пункту 3 частини першої статті 49 КК ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнено від призначеного їм покарання за частиною другою статті 146 КК, частиною першою статті 366 КК.

Згідно з вимогами статті 70 КК ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визначено остаточне покарання за сукупністю злочинів п'ять років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк три роки та з конфіскацією всього майна.

Відповідно до статті 54 КК ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позбавлено спеціального звання - майор міліції.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17 червня 2015 року вирок місцевого суду змінено. На підставі пункту 4 частини першої статті 49 КК звільнено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також від призначеного їм за частиною другою статті 127, частиною другою статті 365, частиною другою статті 368 КК покарання у зв'язку із закінченням строків давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2016 року вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду залишено без зміни.

У поданих заявах, які є ідентичними за змістом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 порушують питання про перегляд ухвали суду касаційної інстанції з підстави, передбаченої пунктом 1 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України 2012 року (далі - КПК), однак на обґрунтування свого прохання наводять доводи недотримання судом першої інстанції вимог статті 322 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року), якою регламентовано таємницю наради суддів, тобто фактично зазначають про істотні порушення судом процесуального законодавства, а саме статей 370 - 374 КПК 1960 року.

Вважають, що касаційний суд такі їхні твердження залишив без будь-якої оцінки і вказують, що в інших справах цей же суд скасовував вироки, встановивши порушення таємниці нарадчої кімнати, з мотивів істотного порушення норм кримінально-процесуального закону. При цьому, копій судових рішень, які б підтверджували неоднакове застосування судом касаційної інстанції зазначеної норми, засуджені до заяв не долучають.

Просять ухвалу касаційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши заяви засуджених та долучені до них матеріали, колегія суддів встановила таке.

Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України (далі - Суд) переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Статтею 445 КПК визначено вичерпний перелік підстав для перегляду судових рішень Судом, який розширеному тлумаченню не підлягає.

Зі змісту заяв засуджених вбачається, що вони, хоча й посилаються на пункт 1 статті 445 КПК, фактично ставлять питання про перегляд ухвали суду касаційної інстанції з підстави неоднакового застосування цим судом однієї і тієї самої норми кримінального процесуального права, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, тобто за пунктом 2 статті 445 КПК.

З доданих до заяви копій оскаржуваних рішень убачається, що провадження у справі відбувалося за нормами і в порядку, регламентованому КПК 1960 року.

Суд свою правову позицію щодо неможливості перегляду судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 статті 445 КПК, провадження за якими відбувалося за процедурою, передбаченою нормами КПК 1960 року, неодноразово висловлював у своїх рішеннях, зокрема у постановах від 17 грудня 2015 року в справі № 5-55кс15 та від 21 січня 2016 року в справі № 5-124кс15. Згідно із цим висновком правовідносини, які виникають, розвиваються і припиняються у зв'язку з реалізацією права осіб на подання заяв про перегляд Судом рішень суду касаційної інстанції, ухвалених за процедурою КПК 1960 року, мають визначатися за КПК 1960 року.

КПК 1960 року не передбачає такої підстави для перегляду судових рішень Верховним Судом України, як неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми кримінального процесуального права, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Отже, перегляд судових рішень, постановлених згідно із положеннями КПК 1960 року, з підстави, передбаченої пунктом 2 статті 445 КПК (у редакції Закону від 12 лютого 2015 року), неможливий, у зв'язку із чим заяви ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не можуть бути предметом перегляду Верховним Судом України.

За таких обставин, передбачені законом підстави для відкриття провадження у справі за заявами ОСОБА_2 і ОСОБА_1 відсутні.

Керуючись статтями 445, 450, 451 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у допуску до провадження справи за їх заявами про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5