Справа №490/3023/16-к 30.09.2016
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
30.09.2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря: ОСОБА_4 ,
Учасники судового провадження.
прокурор: ОСОБА_7 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги:
В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2016 року, якою задоволено клопотання слідчого про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_6 та відмовити в задоволенні відповідного клопотання слідчого СУ ГУ НП в Миколаївській області.
___________________________________________________________
Провадження № 11-сс/784/397/16 Головуючий у першій інстанції:
Категорія: тримання під вартою ОСОБА_8
Доповідач апеляційного суду:
ОСОБА_1
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.09.2016 року задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_9 про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 .
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляцію:
Захисник не погоджується з висновками суду першої інстанції оскільки вважає, що суд не прийняв до уваги всіх обставини справи.
На думку захисника, законодавець також встановив і адімінстративну відповідальність за перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України і необхідно чітко розмежовувати злочин та адміністративний проступок.
Апелянт зазначає що при вказівці у повідомлені про підозру щодо факту незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво та організація такого переправлення, матеріали провадження повинні містити вагомі, докази незаконності дій ОСОБА_6 та інших осіб, тобто дій з організації перетину Державного кордону поза межами офіційних пунктів пропуску.
Так на думку апелянта, слідчий посилається не тільки на положення ст.3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в України громадянам України» та ст..9 Закону України «Про Державний кордон України, а і на підзаконні акти, а саме, розпорядження Кабінету Міністрів України №1085-р від 07.11.2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лініх зіткнення» та протокольне рішення засідання КМУ від 23.06.2014 року №42. При цьому захисник стверджує, що слідчий та прокурор не звертають увагу на, що підзаконні акти є такими, що посилаються на вимоги інших законів або підзаконних актів. Також, як вказує захисник, не прийнято до уваги, що існує чинне розпорядження Кабінету Міністрів України №187-р від 01.04.2013 року «Про відкриття пунктів пропуску через державний кордон» яким відкрито міжнародний пункт пропуску через державний кордон для автомобільного вантажно-пасажирского сполучення з постійним цілодобовим режимом функціонування на кордоні РФ Ізварине.
Зазначає, що вказівка у повідомлені про підозру на протокольне рішення засідання КМУ від 23.06.2014 року №42 не може бути прийнята до уваги, оскільки воно не може відмінити або скасувати розпорядження КМУ №187-р від 01.04.2013 року та відсутнє у відкритих законодавчих базах та не опубліковане офіційно.
Крім того, апелянт звертає увагу, що суд не прийняв до уваги дані, які характеризують особу, а саме позитивну характеристику за місцем проживання та місцем роботи, факт утримання трьох неповнолітніх дітей та те, що на момент затримання ОСОБА_10 мав постійне місце проживання в м. Одесса.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
Згідно повідомлення про підозру, на початку січня 2016 року ОСОБА_6 з корисливого мотиву вирішив організувати незаконне переправлення осіб через державний кордон України. На виконання задуманого він підшукав транспортний засіб марки «Неоплан», державний номер НОМЕР_1 , осіб які підшукали пасажирів та розподілив ролі між водіями, які на виконання вказівок ОСОБА_6 здійснили перевезення 41 пасажира з м. Луганськ до території України поза межами дії пунктів пропуску прикордонного контролю.
27.07.2016 року ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 23.09.2016 року
14.09.2016 року заступником прокурора винесено постанову про продовження строку досудового розслідування у кримінальному провадженні до трьох місяців, а саме до 24.10.2016 року.
Суд першої інстанції вказав, що встановлені ризики задля запобігання яких, щодо ОСОБА_6 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, а саме те, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні злочину покарання за яке передбачене у вигляді позбавлення волі строком на 9 років, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину, підозрюється у вчиненні злочину в період іспитового строку, а частина осіб причетних до вчинення злочину ще не встановлена, здійснює підприємницьку діяльність на території що тимчасово не підконтрольна державі Україна, а тому може переховуватися від слідства, перешкоджати кримінальному провадженню шляхом спілкування з особами, що ще не встановлені, продовжити вчиняти аналогічні злочини, не зменшились. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що інший запобіжний захід ніж тримання під вартою не зможе запобігти цим ризикам.
Разом з тим суд погодився з тим, що завершенню досудового розслідування перешкоджає необхідність провести певний комплекс слідчих дій, що виправдовує подальше продовження строків тримання під вартою.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Суд заслухав пояснення прокурора який вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою та просив залишити її без зміни, обговорив доводи апеляційної скарги і прийшов до таких висновків.
Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків; передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Згідно ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, та виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Слідчий суддя задовольняє клопотання якщо прокурор, слідчий доведе, що зазначені обставини, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України за яке законом передбачено кримінальну відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк до 9 років, така підозра є обґрунтованою і підтверджується матеріалами справи.
Крім цього ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину, підозрюється у вчиненні злочину в період іспитового строку та, згідно матеріалів справи, здійснює підприємницьку діяльність на території, що тимчасово не підконтрольна державі Україна. Також ще не було встановлено певна частина осіб, які були причетні до скоєння злочину, а тому застосування більш м`якого запобіжно заходу до ОСОБА_6 надасть йому можливість вплинути на цих осіб, шляхом спілкування з ними, що створить перешкоду для подальшого розслідування.
Всі ці обставини свідчать про те, що ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які були підставами для обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу, не зменшились.
Як вказав прокурор у клопотанні, на даний час у кримінальному провадженні необхідно виконати певні слідчі дій а саме: витребувати та долучити до матеріалів кримінального провадження відомості з Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо переміщення через митний кордон України автобусу «Неоплан» державний номер НОМЕР_2 , встановити та допитати в якості свідків осіб, які проживають на території м. Миколаєва яких було незаконно переправлено через кордон України, додатково допитати свідка ОСОБА_11 , провести почеркознавчу експертизу журналу обліку осіб, незаконно переправлених через державний кордон, витребувати та долучити до матеріалів кримінального провадження висновки експерта, провести аналіз інформації отриманої від оператора зв`язку, щодо деталізації вхідних/вихідних дзвінків фігурантів та свідків, виконати вимоги ст.290 КПК України, скласти обвинувальний акт та реєстр досудового розслідування.
Отже, з огляду на вище викладені обставини, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що прокурор, відповідно до ст. 199 КПК України, довів всі обставини, які виправдовують подальше продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 ..
Доводи апелянта про те, що законодавством передбачена як кримінально так і адміністративна відповідальність за перетинання державного кордону України, є безпідставними оскільки ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, тобто незаконне переправлення осіб через державний кордон України, організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями або сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів або усуненням перешкод, за яке законом не передбачена адміністративна відповідальність.
Захисник зазначив про те, що слідчим суддею не була врахована позитивна характеристика ОСОБА_6 з останнього місця проживання та місця роботи і той факт, що він має трьох неповнолітніх дітей, що підтверджується матеріалами справи. Суд дійшов висновку, що вказані данні, які характеризують особу підозрюваного, не є достатніми щоб усунути всі ризики передбачені ст. 177 КПК України.
Всі інші доводи апелянта, щодо оцінки і аналізу доказів, та відсутності в діях ОСОБА_6 складу злочину, не можуть бути враховані судом оскільки, згідно ч.1 ст.194 КПК України, суд на даному етапі провадження не вирішує питання про наявність або відсутність вини в діях підозрюваного.
З огляду на наведене, апеляційна скарга захисника є необґрунтованою і такою, яка не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 177, 197, 183, 331, 401 КПК України, суд -
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2016 року, залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2016 року, якою задоволено клопотання слідчого про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_6 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3