Справа № 308/5249/15-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

21.06.2016 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження № 11-кп/777/138/16 за апеляційними скаргами: прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_8 , захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів: ОСОБА_9 та ОСОБА_7 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.12.2015.
Вказаним вироком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львів, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , несудимого, визнано винуватим та призначено покарання: за ч.1 ст.135 КК України (далі КК) у виді позбавлення волі строком на один рік; за ч.2 ст.286, із застосуванням ст.69 КК два роки позбавлення волі; на підставі ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком два роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.
Запобіжний захід обвинуваченому залишено попередній особисте зобов`язання.
Вирішено долю речових доказів: легковий автомобіль «ВАЗ-2107», д.н.з. НОМЕР_1 , що знаходиться на відповідальному зберіганні у ОСОБА_10 , ухвалено залишити останньому.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта 1 974 грн.
Як визнав доведеним місцевий суд, 12.02.2015, біля 18 год. 40 хв., по вул. Грушевського, між вул. 8-Березня та вул. Минайської (в напрямку до останньої), в м. Ужгороді, ОСОБА_6 , керуючи технічно справним вказаним вище автомобілем, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, перед яким у правій смузі руху зупинився та надавав дорогу пішоходу невстановлений автомобіль, в порушення вимог п. 2.3. «б», 12.3 та 18.4 Правил дорожнього руху України, не зменшив швидкість, не зупинився та не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена небезпека, навпроти приміщення будівлі АКБ «Комінвестбанку», неподалік від магазину «Тиса», допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який по нерегульованому пішохідному переході переходив проїзну частину дороги вул. Грушевського справа наліво по ходу руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 .
В результаті наїзду потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, а ОСОБА_6 , усвідомлюючи той факт, що потерпілий ОСОБА_11 знаходиться у небезпечному для життя стані, не зупинився та не надав йому допомоги, залишивши місце пригоди (т.1, а.п. 187-189).
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження та правильність кваліфікації дій винного, просить оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_6 від 11.12.2015 в частині призначення винному покарання скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_6 повторно визнати винуватим та призначити покарання: за ч.1 ст.135 КК України один рік позбавлення волі, за ч.2 ст.286 КК України три роки позбавлення волі з позбавленням права «керування транспортним засобом» строком на три роки. На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права «керування транспортним засобом» строком на три роки.
Вказує, що суд при постановленні вироку не дотримався вимог ст. 65, ч. 1,3 ст.370 КК, своє рішення про застосування ст.69 КК України жодним чином не мотивував (т.1, а.п. 194-196).
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_9 просить оскаржуваний вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.12.2015 змінити, призначити ОСОБА_6 покарання, не пов`язане з позбавленням волі.
Вказує, що судом першої інстанції проігноровані наступні обставини: визнання засудженим вчиненого ним злочину, перебування у шлюбних відносинах; на утриманні двоє неповнолітніх дітей, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку, відсутність судимостей; позбавлення ОСОБА_6 права керувати транспортними засобами призведе до скрутного матеріального становища обвинуваченого та його сім`ї (т.1, а.п. 197).
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_6 змінити, призначити останньому покарання за ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України, у вигляді «позбавлення волі із застосуванням ст.ст. 69,70 КК строком на 2 роки»; 2) на підставі ст.ст. 75,76 КК звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком в один рік і покласти на ОСОБА_6 обов`язки, передбачені п.2,3 ст.76 КК; 3) запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання скасувати та «звільнити» ОСОБА_6 (т.1, а.п. 198-200).
Вказує, що ухвалений щодо ОСОБА_6 вирок є надто суворим та не відповідає принципам достатності покарання з метою виправлення винного.
Судом не встановлено обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 відповідно до ст.67 КК України; у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_11 заявив, що обвинуваченому можливо призначити покарання без ізоляції ОСОБА_6 від суспільства.
ОСОБА_6 несудимий, за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей та непрацюючу дружину, літніх батьків пенсіонерів. На обліку у психіатричному диспансері не перебуває.
На момент постановлення вироку ОСОБА_6 був офіційно працевлаштований водієм на підприємстві.
З урахуванням цього захисник вважає, що суд мав можливість призначити ОСОБА_6 менш суворе покарання, яке призначив майже в максимальному розмірі санкції статті, та застосувати правила ст.75 КК України.
Заслухавши доповідь судді, доводи сторони захисту в заперечення проти апеляційної скарги прокурора та на підтримання поданих нею апеляційних скарг, прокурора, яка не підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечила проти апеляційних скарг сторони захисту, провівши судові дебати з наданням останнього слова обвинуваченому, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи сторін, колегія апеляційного суду визнає, що наведені вище апеляційні скарги: сторони захисту підлягають задоволенню частково, а прокурора залишенню без задоволення з таких підстав.
Вимоги апеляційної скарги прокурора про необхідність повторного визнання ОСОБА_12 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135 та ч.1 ст.286 КК задоволенню не підлягають, оскільки такі є необґрунтовані та не узгоджуються як із змістом апеляційної скарги (згідно якої фактичні обставини справи та висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 за вказаними нормами кримінального закону не оспорюються), так і зі змістом ст.411 КПК України щодо невідповідності висновків суду першої інстанції в частині правової кваліфікації протиправних діянь фактичним обставинам кримінального провадження.
Місцевий суд визнав ОСОБА_6 винуватим та призначив йому покарання саме за ч.1 ст.135 та ч.1 ст.286 КК.
Те саме стосується й вимог прокурора про необхідність скасування вироку в частині призначення винному покарання за ч.1 ст.135 КК у виді позбавлення волі строком на один рік суд призначив обвинуваченому саме такий вид і розмір покарання, які просить повторно призначити прокурор.
Що стосується вимоги прокурора про призначення ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК додаткового покарання у виді позбавлення права «керування транспортним засобом» строком на три роки, то вона також не підлягає задоволенню, оскільки такого виду додаткового покарання не передбачено ч.2 ст.286 КК, згідно з якою винного може бути за вироком суду позбавлено права «керувати транспортними засобами» строком до трьох років або без такого.
Доводи прокурора про те, що місцевий суд не мотивував жодним чином своє рішення щодо застосування правил ст.69 КК (при призначенні покарання за ч.2 ст.286 КК) призначив більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, спростовуються оскарженим вироком, з мотивувальної частини якого вбачається, що місцевий суд врахував як ступінь тяжкості вчиненого злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК, так і особу винного, який, як вбачається з характеристик його особи, характеризується виключно позитивно, є несудимий, також наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування (в повному обсязі) заподіяної потерпілому шкоди; відсутність жодної обставини, що обтяжує покарання винного (т.1, а.п.189, 2-4 абз.).
Отже, суд обґрунтовано при призначенні обвинуваченому покарання за ч.2 ст.286 КК застосував правила ст.69 КК.
Заявлена в апеляційному суді вимога ОСОБА_6 та його захисника про зміну оскарженого ними вироку в частині позбавлення права обвинуваченого керувати транспортними засобами строком на два роки, з виключенням цього додаткового виду покарання із обсягу призначених покарань, також задоволенню не підлягає з урахуванням: 1) обставин кримінального правопорушення, зокрема залишення винним водієм місця дорожньо-транспортної пригоди, а у зв`язку із цим і ненадання потерпілому екстреної медичної допомоги; 2) медичної довідки Закарпатського обласного наркологічного диспансеру № 239, з якої вбачається, що ОСОБА_6 перебуває на обліку у цій медичній установі з 19.03.2013, оскільки має психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності (т.1, а.п.116).
На думку апеляційного суду місцевий суд обґрунтовано визначив строк позбавлення права обвинуваченого керувати транспортними засобами і саме строком на два роки в межах санкції статті, з урахуванням також і обставин, наведених у вказаній вище медичній довідці.
Суд першої інстанції у мотивувальній частині оскарженого сторонами вироку дав неправильну оцінку характеристикам ОСОБА_6 , що містяться в т.1, а.п.114,164, зазначивши, що обвинувачений характеризується посередньо. З характеристик вбачається, що ОСОБА_6 характеризується виключно позитивно, є тактовним, доброзичливим, відповідальним та ввічливим, на роботі в ПП «Промелектромонтаж» користується повагою серед колег по роботі, трудову дисципліну не порушує (а.п.114, 164).
Крім того, доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_6 може виправитися без ізоляції його від суспільства апеляційний суд визнає такими, що заслуговують на увагу, враховуючи наступне.
Так, ОСОБА_6 одружений, має на утриманні двох малолітніх: ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1, а.п. 112,113), вперше притягується до кримінальної відповідальності, характеризується виключно позитивно, (суд першої інстанції взагалі не дав оцінки даним обставинам), заподіяну шкоду потерпілому, який не має жодних претензій до винного, відшкодував повністю (т.1, а.п. 158-162), у вчиненому щиро розкаявся, перебуваючи в жалю та особливому психологічному стані від наведеної вище події. Батьки ОСОБА_6 є пенсіонерами (т.1, а.п.166), а отже на визначених ст.202 СК України підставах у ОСОБА_6 виникає обов`язок їх утримувати.
Враховуючи наведені обставини та особу винного, відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, колегія суддів визнає, що в даному випадку є всі підстави для застосування у відношенні до ОСОБА_6 правил ст.ст. 75,76 КК України з наданням йому можливості виправитися в умовах випробування.
З цих підстав вирок суду підлягає зміні.
Апеляційні скарги захисників слід задовольнити частково, оскільки: 1) захисник ОСОБА_9 заявляє вимогу призначити ОСОБА_6 покарання, не пов`язане з позбавленням волі, не обґрунтовуючи та не конкретизуючи таких вимог (яке саме покарання та за якою нормою кримінального закону слід призначити ОСОБА_6 , який обвинувачується за ст.ст. 135 ч.1 та 286 ч.2 КК); місцевий суд врахував усі перелічені в апеляційній скарзі захисника обставини та справедливо визнав їх достатніми для застосування при призначенні покарання правил ст.69 КК; 2) захисник ОСОБА_7 , крім іншого, просить призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі два роки із застосуванням ст.69 КК, однак одночасно до двох норм кримінального закону, які порушено ОСОБА_6 та не обґрунтовує, в чому саме полягає неправильне призначення місцевим судом покарання підзахисному, яке за своїм видом та розміром є аналогічне тому, про яке просить захисник; також задоволенню не підлягає й заявлена захисником ОСОБА_7 вимога про скасування запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання та «звільнення» ОСОБА_6 , оскільки після ухвалення апеляційним судом даного рішення, яке набирає законної сили з моменту його проголошення ст.532 ч.4 КПК, дія вказаного запобіжного заходу припиняється згідно рішення місцевого суду про залишення дії вказаного запобіжного заходу до моменту набрання вироком законної сили (т.1, а.п. 189, абз.3 резолютивної частини).
З урахуванням наведеного та керуючись ст.ст. 404,407, 408 ч.1 п.4, 409 ч.2, 413 п.1, 418,419 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги: прокурора залишити без задоволення, захисників задовольнити частково.
Ухвалений щодо ОСОБА_6 вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.12.2015 змінити: на підставі ст.ст. 75,76 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування основного покарання, у виді позбавлення волі, з випробуванням протягом однорічного іспитового строку; покласти на засудженого обов`язок не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді: