АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/252/16 Справа № 205/7979/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів: - ОСОБА_3

- ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровська апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року, яким,

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Таромське м. Дніпропетровська, українця, громадянина України, маючого середню освіту, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185 КК України:
Засуджено к покаранню

за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки;

На підставі ст. 71 КК України, до призначеного покарання приєднано 1 (один) місяць позбавлення волі, за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2015 року і вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2015 року, і остаточно призначено покарання у вигляді 3 (три) роки 1 (один) місяць позбавлення волі;

Строк тримання під вартою ОСОБА_7 рахується з 15 жовтня 2015 року.

Вирішено питання про речові докази в порядку ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року ОСОБА_7 визнано винним за те, що він 08 серпня 2015 року знаходячись на території домоволодіння АДРЕСА_2 , здійснив таємне викрадення чужого майна, заподіявши потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 10 050,65 гривень.

Повторно 08 серпня 2015 року ОСОБА_7 , знаходячись на території домоволодіння АДРЕСА_3 здійснив таємне викрадення чужого майна, заподіявши потерпілій ОСОБА_11 майнову шкоду на загальну суму 1 650 гривень.

Повторно, 20 серпня 2015 року, ОСОБА_7 , знаходячись на території домоволодіння АДРЕСА_4 , здійснив таємне викрадення чужого майна, заподіявши потерпілому ОСОБА_12 майнову шкоду на загальну суму 711 гривень.

Повторно, 13 липня 2015 року близько 01:00 годин, ОСОБА_7 , знаходячись на території домоволодіння АДРЕСА_1 здійснив таємне викрадення чужого майна, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_13 майнову шкоду на суму 600 гривень.

27 вересня 2015 року ОСОБА_7 , знаходячись на території домоволодіння АДРЕСА_5 та реалізуючи свій умисел, діючи з корисливих мотивів, здійснив, таємне викрадення чужого майна, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_14 майнову шкоду на загальну суму 2 309,68 гривень.

Не погодившись з вказаним вироком, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікації дій засудженого, просить вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням кримінального закону про кримінальну відповідальність відносно ОСОБА_7 .

На думку прокурора, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, зазначає, що відповідно оскаржуваного вироку обвинувачений останній раз засуджений вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2015 року за ч. 2 ст. 15 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 місяців арешту. Злочини, за які обвинуваченого засуджено вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року, ОСОБА_7 вчиняв 13 липня, 08, 20 серпня та 27 вересня 2015 року, тобто до постановлення вироку першої інстанції, а отже суд першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 71 та ч. 3 ст. 78, ч. 4 ст. 70 КК України неправильно призначив покарання. Вважає, що потрібно було призначити покарання за сукупністю вироків: оскаржуваного та від 11 вересня 2015 року і тільки після цього призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів, за які він був уже засуджений вироком від 06 жовтня 2015 року та за оскаржуваним вироком.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які не заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно переглянути справу і ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Згідно з ч. 4 ст. 22 КПК України повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення в суді здійснюється прокурором. У випадках передбачених цим Кодексом, повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення може здійснюватися слідчим за погодженням з прокурором, а обвинувачення може підтримуватися потерпілим, його представником.

Недотримання цих положень закону є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

Проте під час розгляду даного кримінального провадження щодо ОСОБА_7 суд належним чином не виконав наведених вимог кримінального процесуального закону.

Суд всупереч вимогам ст. 349 КПК України, не визначивши з учасниками судового провадження, які докази досудового розслідування потрібно дослідити, фактично розглянув справу в спрощеному порядку, в результаті чого деякі обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення провадження, залишилися недослідженими.

Відсутні в матеріалах судового провадження й дані про внесення слідчим чи прокурором відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а також дані щодо повідомлення ОСОБА_7 про підозру (статті 277-278 КПК України).

В порушення вимог ст. 349 КПК України ці матеріали кримінального провадження суд у прокурора не витребував, їх не перевірив, а розглянув справу та прийняв рішення по суті в судовому засіданні на підставі обвинувального акта, допитів обвинуваченого, потерпілих, свідків, протоколів слідчих експериментів та висновків судово-медичних експертиз.

Як убачається з мотивувальної частини вироку суд першої інстанції, встановлюючи винуватість ОСОБА_7 , перерахував докази, однак ним не дано оцінку допустимості цих доказів з урахуванням положень ст. 94 КПК України.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про порушення судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 одних із основних засад кримінального провадження, передбачених ст. 7 КПК України, - законності та справедливості та ухвалив вирок, який не можна вважати законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Оскільки суд апеляційної інстанції відповідно до положень ст. 404 КПК України не вправі встановлювати й доказувати факти, які не були встановлені та не доведені судом першої інстанції, долучати до матеріалів провадження докази, які не були предметом дослідження місцевого суду, колегія суддів позбавлена можливості дійти однозначного висновку щодо правильності застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.

Виходячи з цього, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 в силу статей 409 і 415 КПК України підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження в цьому суді, який необхідно провести з дотриманням вимог КПК України, дати на все вичерпну відповідь та ухвалити справедливе рішення, що відповідає положенням ст. 370 КПК України.

Оскільки вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, подану апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_9 слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року задовільнити частково.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року щодо ОСОБА_7 скасувати, призначивши новий судовий розгляд в тому ж суді, в іншому складі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 залишити у вигляді тримання під вартою до 19 березня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області

_____________ ____________ ___________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4