Справа № 301/2070/16-к

У Х В А Л А
про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту
"31" жовтня 2016 р. м. Іршава
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Середнє, Ужгородського району, мешканця АДРЕСА_1 , з неповною середньою освітою, непрацюючого, громадянина України, раніше не судимого, на утриманні 3 неповнолітніх дітей,
підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185 та ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України,
в с т а н о в и л а :
31 жовтня 2016 року до слідчого судді Іршавського районного суду Закарпатської області звернувся з клопотанням слідчий СВ Іршавського ВП Хустського ВП ГУ НП в Закарпатській області ОСОБА_7 , що погоджене з прокурором Іршавського відділу Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_4 , про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_5 .
23.10.2016 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185 та ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, тобто у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), поєднаній з проникненням у сховище, вчиненій за попередньою змовою групою осіб та у незакінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднану з проникненням у сховище, за попередньою змовою групою осіб, вчинену повторно.
21 жовтня 2016 року ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_8 та своїм сином ОСОБА_9 , з метою крадіжки чужого майна, повторно повернулися на охоронювану територію цегельного заводу, який є структурним підрозділом ТДВ «Приборжавське ЗУБМ» за адресою: с. Дубрівка, 356, Іршавського району, Закарпатської області, де діючи умисно, таємно, з метою крадіжки чужого майна, продовжили копати траншеї, де розташовані труби водопроводу, які ведуть до водонапірної башні, однак, злочин не був доведений до кінця, оскільки 22.10.2016 року біля 18.00 години до місця скоєння крадіжки підійшов заступник директора товариства ОСОБА_10 разом із працівниками товариства та виявили останніх на місці скоєння злочину.
22.10.2016 року о 22 годині 50 хвилин ОСОБА_5 затримано в порядку ст.208 КПК України.
Обставини вчинення злочину підтверджуються: заявами ОСОБА_11 про вчинене кримінальне правопорушення від 22.10.2016 року та 23.10.2016 року; протоколом огляду місця події; протоколом допиту свідка ОСОБА_11 від 23.10.2016 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 23.10.2016 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_12 від 23.10.2016 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_13 від 23.10.2016 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_14 від 22.10.2016 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_15 від 23.10.2016 року; довідками №80 від 22.10.2016 року та №81 від 22.10.2016 року, виданими ТДВ «Приборжавське ЗУБМ».
В клопотанні про продовження строку застосування запобіжного заходу зазначено, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні тяжких злочинів, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років, вказаними злочинами заподіяно майнову шкоду, підозрюваний після вчинення крадіжки з місця скоєння злочину втік, ніде не працює, проживає за межами Іршавського району, у зв`язку з чим може переховуватися від слідства і суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, а також перешкоджати проведенню слідчих та процесуальних дій по даному кримінальному провадженню, тому наявні ризики, передбачені п.п. 1, 3 та 4 ч. 1 ст.177 КПК України, що свідчить про неможливість застосування відносно ОСОБА_5 більш м`яких запобіжних заходів.
Враховуючи наведене, просив продовжити строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 на шістдесят днів.
В судовому засіданні начальник СВ ОСОБА_3 та прокурор ОСОБА_4 просили задовольнити клопотання та продовжити застосування відносно підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою на шістдесят днів, оскільки підстави для застосування вказаного запобіжного заходу залишилися, а досудове розслідування не може бути закінчено з об`єктивних підстав.
Підозрюваний ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання та вважали, що слідчим не доведено наявність жодного ризику, який давав би підставу для продовження строку найбільш суворого запобіжного заходу, просили застосувати більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту. Вважали, що відсутні докази того, що ОСОБА_5 ухилятиметься від слідства і суду, незаконно впливатиме на свідків, перешкоджатиме кримінальному провадженню.
Заслухавши думку начальника СВ, прокурора, підозрюваного та захисника з приводу продовження відносно ОСОБА_5 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, перевіривши матеріали клопотання, приходжу до наступного.
ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185 та ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України.
Ухвалою слідчої судді Іршавського райсуду від від 25 жовтня 2016 року відносно підозрюваного ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на дев`ять днів, тобто до 31 жовтня 2016 року до 20 години 30 хвилин.
В обґрунтування клопотання про продовження строку застосування відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вказано, що існує обґрунтована підозра у вчиненні останнім тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років, вказаними злочинами заподіяно майнову шкоду, підозрюваний після вчинення крадіжки з місця скоєння злочину втік, ніде не працює, проживає за межами Іршавського району, у зв`язку з чим може переховуватися від слідства і суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, а також перешкоджати проведенню слідчих та процесуальних дій по даному кримінальному провадженню.
В п.80 рішення по справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року та в п.60 рішення від 06.11.2008 року у справі «Єлоєв проти України» Європейський суд з прав людини (далі - Суд) вказав, що після спливу певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи зобов`язані навести інші підстави для продовжуваного тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко зазначені національними судами.
Відповідно до вимог пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
Так, «ризик втечі або уникнення правосуддя» зменшується з часом, адже включення строку запобіжного ув`язнення до строку покарання, якого мав підстави боятися заявник, трохи пом`якшує цей страх і зменшує його наміри втекти. При обґрунтуванні цієї підстави необхідне дослідження характеристики особистості, утримуваної під вартою. При цьому на користь звільнення свідчать: відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, роботи, усталений спосіб життя, наявність утриманців, відсутність спроб ухилитися від правосуддя. (рішення у справі «Пунцельт проти Чехії»).
Перешкоджання встановленню істини по кримінальному провадженню за практикою Суду, може здійснюватися шляхом «тиску на свідків», «знищення або фальсифікації доказів», «змовляння зі спільниками або свідками», «затягування і заплутування розслідування». Суд неодноразово вказував на те, що на її обґрунтованість впливає час. В даному конкретному випадку на час розгляду питання щодо міри запобіжного заходу, можливість здійснення тиску на свідків і знищення доказів не може розглядатися як підстава утримання особи під вартою, коли свідки у встановленому законом порядку не допитані з вини сторони обвинувачення, а докази у провадженні є закріпленими, отже, «ризик змовляння» завдяки цьому зменшується.
Таким чином наявність підстави «існування ознак тяжкого злочину» у практиці Суду збігається з підставою «суворості передбаченого покарання». Ця підстава не може бути застосованою самостійно без інших підстав позбавлення особи свободи. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії», Суд закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» і теж втрачає свою вагу із збігом розумного терміну.
У п.62 рішення від 19.11.2012 року у справі «Луценко проти України» зазначено, що Суд наголошує, що стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим свободи або мати гарантії від продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбулось за умов, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції. Цей перелік винятків, встановлений у вищезазначеному положенні, є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (п. 26 рішення від 14.10.2010 року у справі «Хайредінов проти України»). Будь-яке свавільне тримання під вартою не може відповідати пункту 1 статті 5 Конвенції. У цьому контексті термін «свавільність» розуміється ширше, ніж лише невідповідність національному законодавству. Як наслідок, законне позбавлення свободи за національним законодавством усе одно може бути свавільними, таким чином, може порушувати Конвенцію, зокрема, коли з боку державних органів мала місце недобросовісність або введення в оману (п.п. 72, 77 та 78 рішення від 09.07.2009 року у справі «Морен проти Німеччини»), або коли таке позбавлення свободи не було необхідним за конкретних обставин (п.74 рішення від 27.02.2007 року у справі «Нештак проти Словаччини»).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а прокурором не надано доказів того, що ОСОБА_5 переховуватиметься від слідства і суду, незаконно впливатиме на свідків, перешкоджатиме кримінальному провадженню, а також того, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.
Згідно ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити:
1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;
2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Відповідно до ч.5 ст.199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Слідчим не надано доказів того, що застосування менш суворого запобіжного заходу не забезпечить виконання підозрюваним процесуальних обов`язків.
Згідно ч.4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
Враховуючи, що підозрюваний ОСОБА_5 раніше судимий не був, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, характеризується позитивно, однак, є обґрунтована підозра у вчиненні ним. злочинів проти власності, які відносяться до категорії тяжких злочинів, він ніде не працює, тобто є ризик вчинення інших злочинів, вважаю, що відносно підозрюваного слід застосувати запобіжний захід у виді домашнього арештуз покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1-3 ч. 5 ст. 194 КПК України.
Підозрюваний має постійне місце проживання в АДРЕСА_1 . Вказаний будинок належить на праві власності підозрюваному.
Враховуючи наведені обставини, вважаю, що такий запобіжний захід як домашній арешт забезпечить дотримання підозрюваним ОСОБА_5 процесуальних обов`язків під час досудового слідства та в суді.
Керуючись ст.ст. 131, 132, 176 -178, 183, 185, 193, 194, 196, 199, 309, 395 КПК України,
Застосувати відносно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Середнє, Ужгородського району, мешканця АДРЕСА_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , в період з 20.00 години до 06.00 години.
Покласти на підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі процесуальні обов`язки:
1) з`являтися до слідчого СВ Іршавського ВП Хустського ВП ГУ НП в Закарпатській області, в провадженні якого перебуває кримінальне провадження, прокурора та суду за першою вимогою;
2) не залишати місця постійного проживання АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора або суду.
3) повідомляти про зміну свого місця проживання.
Виконання ухвали доручити Ужгородському районному відділенню поліції Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та Іршавському відділенню поліції (м. Іршава) Хустського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області.
Ухвала підлягає негайному виконанню органом внутрішніх справ.
Строк дії ухвали про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту до 29 грудня 2016 року.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідча суддя : ОСОБА_1