Ухвала
іменем україни

31 травня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000892 за касаційною скаргою заступника прокурора Івано-Франківської області на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2015 року,
в с т а н о в и в:
Вироком місцевого суду, залишеним без змін апеляційним судом,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, такого, що не має судимості,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Ухвалено стягнути із засудженого на користь держави 491,4 грн у рахунок відшкодування процесуальних витрат за проведення експертизи.
Вирішено питання про речові докази.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 29 вересня 2014 року приблизно о 01.30 год., керуючи у стані алкогольного сп`яніння автомобілем ВАЗ-2108 (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Привокзальній у с. Бондарів Калуського району Івано-Франківської області, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості керованого ним автомобіля, не впорався з керуванням, унаслідок чого виїхав на прилеглу територію з правого боку дороги та здійснив зіткнення з деревом.
Своїми діями ОСОБА_6 порушив вимоги пунктів 2.3 (б), 2.9 (а), 12.1 і 12.3 Правил дорожнього руху, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої потерпілий ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя в момент заподіяння.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості. Свої вимоги мотивує тим, що суд не повною мірою врахував дані про особу засудженого та те, що він вчинив тяжкий злочин у стані алкогольного сп`яніння і ступінь такого сп`яніння, згідно з результатом токсикологічного дослідження становить 4,01 проміле, що призвело до неправильного застосування ст. 75 КК і, як наслідок, до призначення надто м`якого покарання. Крім того, вважає, що ухвала апеляційного суду постановлена з порушенням вимог ст. 419 КПК України.
В письмовій заяві потерпілий ОСОБА_7 просить касаційну скаргу прокурора задовольнити, вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати у зв`язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості.
У наданих суду запереченнях засуджений ОСОБА_6 посилаючись на безпідставність доводів, викладених у касаційній скарзі прокурора, просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який частково підтримав доводи касаційної скарги, та просив скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у цьому суді, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
У силу положень ст. 50 КК рішення суду про призначення покарання, з-поміж інших завдань, повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 370 КПК вирок суду першої інстанції, як і ухвала апеляційного суду мають бути законними, обґрунтованими та вмотивованими, відповідати вимогам, зазначеним у статтях 374, 419 цього Кодексу.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

За правилами ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи ступінь тяжкості злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При вирішенні питання про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням суд має належним чином досліджувати й оцінювати всі обставини, які мають значення для справи, та застосувати вказані вимоги закону лише в тому разі, коли для цього є умови й підстави, на які необхідно послатися в судовому рішенні.
Відповідно до ч. 2 ст.419 КПК апеляційний суд у разі залишення апеляційної скарги без задоволення у своїй ухвалі має зазначити підстави, через які апеляційну скаргу визнав необґрунтованою. При цьому незгода з апеляційною скаргою, як і рішення про залишення оскаржуваного вироку без змін, має ґрунтуватися на докладних мотивах.

У поданій на вирок апеляції прокурор указував серед доводів про безпідставне звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК. При цьому посилався на те, що суд не повною мірою врахував те, що засуджений вчинив злочин, який згідно ст. 12 КК є тяжким. Крім цього судом формально враховано, що обвинувачений під час вчинення злочину перебував в алкогольному сп`янінні, проте не враховано ступінь такого сп`яніння. Прокурор просив скасувати вирок місцевого суду і постановити свій вирок, яким призначити захід примусу у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Апеляційний суд не дотримався цих вимог кримінального процесуального закону під час перегляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 .
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, звільняючи ОСОБА_6 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК, посилався в основному на відомості про особу винного та обставин, що пом`якшують покарання, щире каяття, визнання винуватості, позитивну характеристику. Однак суд належним чином не врахував, що йому поставлено в провину вчинення діяння, яке за законом (ст. 12 КК ) віднесено до категорії тяжких, конкретні обставини провадження, часткове відшкодування завданих збитків, а також формально врахував наявність обставини, що обтяжує покарання перебування засудженого у стані алкогольного сп`яніння та ступінь такого сп`яніння (згідно результату токсикологічного дослідження № 1616 від 30 вересня 2014 року становить 4,01 проміле).
Так, цей суд не навів у своїй ухвалі переконливих аргументів для спростування доводів прокурора, наведених в апеляційній скарзі, про необґрунтованість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
У цілому не погоджуючись із вказаною апеляційною скаргою стосовно звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд фактично вважав (зробив це в загальних рисах, без поглибленого та всебічного аналізу наявних у справі обставин, які мають значення для правильного вирішення справи), що висновок місцевого суду про можливість виправлення та перевиховання засудженого без реального відбування заходу примусу є обґрунтованим і належним чином мотивованим. Але це не відповідає змісту вироку місцевого суду, де не зазначено, що саме свідчить про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування основного покарання, але в умовах контролю за його поведінкою (а обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину були підставами для призначення основного покарання в мінімальному розмірі ч. 2 ст. 286 КК).
Також фактично поза увагою апеляційного суду залишилося: належність інкримінованих ОСОБА_6 дій до категорії тяжких, індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого особою злочину, який зумовлений його конкретними об`єктивними та суб`єктивними ознаками, конкретні обставини кримінального провадження.
За таких обставин апеляційний суд постановив свою ухвалу з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (ст. 419 КПК), а тому вона на підставі п.1 ч.1 ст. 348 КПК підлягає скасуванню, а кримінальне провадження ? направленню на новий розгляд у вказаний суд, під час якого належить урахувати вказівки касаційного суду, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора з урахуванням й доводів касаційної скарги, та ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення.

Якщо за наслідками такого розгляду апеляційний суд погодиться з висновком суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 в інкримінованому йому злочині, то, за тих же даних про його особу, звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК слід визнати таким, що не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого, а отже, є неправильним, а покарання явно несправедливим через м`якість.

Керуючись статтями 419, 433, 436-438 КПК, суд
п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у цьому суді.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3