Номер провадження: 11-кп/785/302/16
Номер справи місцевого суду: 520/2884/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.04.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого ОСОБА_3

суддів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_6 , ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

захисника адвоката ОСОБА_10

обвинувачених: ОСОБА_11 , ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_11 і ОСОБА_12 ,адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , адвоката ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 року у кримінальному провадженні №0000671від 12.02.2015 року, яким:
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Отрадове, Роздільнянського району Одеської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та до взяття під варту проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,раніше судимого:

- 16.11.2011року Роздільнянським районним судом Одеської області за ст. 185 ч.3 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 1 рік;

- 14.05.2012 року Роздільнянським районним судом Одеської області за ст. 125 ч.2 КК України до покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнився 01.04.2014 року УДО на строк 1 рік 7 місяців 13 днів.

- 05.03.2015 року Роздільнянським районним судом Одеської області за ст. 185 ч.3 КК України до покарання у вигляді 3 років 1 місяця позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України до 3 років 7 місяців позбавлення волі,

визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186КК України та призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70КК України за сукупністю злочинів, шляхом частковогоскладання покарань, а саме покарання призначеного вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 05.03.2015 року за ч.3 ст.185КК України, з застосуванням ст.71 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки 7 місяців, остаточно визначено покарання у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі,

та
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Червоний Сулін, Ростовської області, Російської Федерації, росіянина, громадянина Російської Федерації, маючого середню освіту, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.186КК України та призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Міра запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_12 та ОСОБА_11 у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили - залишено без змін. Доля речових доказів вирішена у відповідності до положень ст.100 КПК України. Строк відбування покарання ОСОБА_14 та ОСОБА_11 рахується з часу їх фактичного затримання з 12.02.2015 року, -

встановив:
Згідно з оскаржуваним вироком районного суду, ОСОБА_12 та ОСОБА_11 визнано винними за те, що 12.02.2015, приблизно о 1220год., знаходячись біля буд. №11 по вул. Суднобудівельній у м.Одесі, побачили ОСОБА_9 , який, перебуваючи біля банкомату «ПриватБанк», розташованого в цоколі зазначеного вище будинку, переводив у готівку грошові кошти, що знаходились на його банківській карті,вступили у попередню змову, спрямовану на відкрите їх викрадення. Реалізуючи свій злочинний намір, з метою особистої наживи, ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , діючи спільно, застосували до ОСОБА_9 фізичне насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, що виразилось в нанесенні ОСОБА_11 останньому поштовху в спину, від якого потерпілий сів навпочіпки. Далі ОСОБА_11 обхватив потерпілого за плечі, з метою обмеження його рухів та утримання на місці події, а ОСОБА_12 почав кусати потерпілого за кисть руки та здійснювати спроби вихопити з неї грошові кошти, в цей же час, ОСОБА_11 , в свою чергу, шляхом ривку з іншої руки ОСОБА_9 , відкрито викрав, належні йому грошові кошти в сумі 2000 гривень.

З викраденим майном ОСОБА_12 та ОСОБА_11 з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, отримавши можливість розпорядитись ним на власний розсуд.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 просив вирок Київського районного суду м. Одеси скасувати та постановити новий вирок, яким перекваліфікувати дії ОСОБА_11 з ч.2 ст.186 КК України на ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України та призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК Українизвільнити від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік.До початку апеляційного розгляду адвокат змінив вимоги своєї апеляційної скарги та просив суд змінити вирок районного суду, перекваліфікувати дії ОСОБА_11 з ч.2 ст.186 КК України на ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України та призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі, застосувавши положення ч.5 ст.72 КПК України, звільнити його з під варти в зв`язку з відбуттям покарання. При цьому адвокат зазначає, що дії ОСОБА_11 мають кваліфікуватися за ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, як замах на грабіж, оскільки під час судового розгляду було встановлено, що обвинувачені не заволоділи грошима потерпілого. Можливість застосування положень ст.69 КК України адвокат мотивує тим, що обвинувачений повністю визнав себе винним у скоєнні замаху на грабіж, вибачився перед потерпілим, реальна шкода злочином заподіяна не була.
В апеляційній скарзі зі змінами, обвинувачений ОСОБА_11 просить вирок Київського районного суду м. Одеси змінити, перекваліфікувати його дії з ч.2 ст.186 КК України на ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України та призначити йому покарання з застосуванням ст.69 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі застосувавши положення ч.5 ст.72 КПК України, звільнити його з під варти в зв`язку з відбуттям покарання. В обґрунтування своєї апеляційної скарги наводить доводи, які аналогічні доводам адвоката ОСОБА_10 .
В апеляційній скарзі та змінах до неї, обвинувачений ОСОБА_12 просить вирок Київського районного суду м. Одеси просить вирок Київського районного суду м. Одеси змінити, перекваліфікувати його дії з ч.2 ст.186 КК України на ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України та призначити йому покарання у вигляді 4 років 1 місяця позбавлення волі та застосувати положення ч.5 ст.72 КПК України та звільнити його від відбуття покарання на підставі ст.75 КК України. Вказує, що районним судом при ухвалені вироку було порушено кримінальний закон при призначенні покарання за сукупністю злочинів тане було враховано його щире каяття у скоєному замаху на вчинення злочину.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 просить вирок Київського районного суду м. Одеси скасувати та постановити новий, яким перекваліфікувати дії ОСОБА_12 з ч.2 ст.186 КК України на ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України та призначити обвинуваченому покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, на підставі ч.ч.1,2 ст.70 КК України остаточно призначити покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі. Застосувати до ОСОБА_12 вимоги Закону України №838-VIII, та здійснити зарахування строку попереднього ув`язнення у визначеному законом співвідношенні.Адвокат зазначає що ОСОБА_12 та ОСОБА_11 вчинили закінчений замах на грабіж і послідовно, із моменту затримання давали зізнавальні показання. Адвокат посилається на те, що під час судового розгляду районним судом було порушено п.15 ч.1 ст.7, ст.22 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача;обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника - адвоката ОСОБА_10 , які підтримали свої апеляційні скарги зі змінами та доповненнями та просили їх задовольнити, не заперечували проти задоволення апеляційної скарги зі змінами та доповненнями обвинуваченого ОСОБА_12 ; ОСОБА_15 , який підтримав своюапеляційну скаргу зі змінами та доповненнями, просив її задовольнити, частково підтримав апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_13 , не заперечував проти задоволення апеляційних скарг зі змінами та доповненнями обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника; думку прокурора, який частково підтримав апеляційні скарги обвинувачених та їх захисників зі змінами та доповненнями, просив перекваліфікувати дії обвинувачених з ч.2 ст.186 КК України на ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України та призначити їм покарання за зазначеною нормою кримінального закону, в решті просив вирок залишити без змін; думку потерпілого ОСОБА_9 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинувачених та їх захисників; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг зі змінами та доповненнями; провівши судові дебати; надавши останнє слово обвинуваченим; апеляційний суд приходить висновку про таке.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинувачених та їх захисників щодо невірної кваліфікації дії обвинувачених за ч.2 ст.186 КК України, як закінченого злочину, то вони заслуговують на увагу.

Зі змісту технічного запису фіксації судового процесу в суді першої інстанції, зокрема з показань обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які обвинувачені та потерпілийпідтвердили в суді апеляційної інстанції вбачається, що районний суд у вироку допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження щодо обставин затримання обвинувачених та проведення їх обшуку, які були встановлені під час судового розгляду в суді першої інстанції.
Встановлені обставини, у відповідності до положень п.2 ч.1 ст.409 КПК України, є підставою для скасування або зміни вироку.

Разом з цим, апеляційний суд позбавлений можливості дати належну правову оцінку зазначеним обставинам, оскільки під час апеляційного перегляду вироку районного суду були встановлені істотні порушення вимог КПК України, які, у відповідності до вимог ст.412 КПК України, є безумовною підставою для скасування вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Положення ст.2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Як вбачається з журналів судових засідань, під час судовогорозгляду по даному кримінальному провадженню приймали участь ОСОБА_19 та ОСОБА_20 (а.с. 37-40).
Порядок призначення та заміни прокурора в кримінальному провадженні визначені положеннями ст.37 КПК України, відповідно до яких, прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. Прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, передбачених ч.4 та ч.5 ст.36, ч.3 ст.313, ч.2 ст.341 КПК України та ч.3 ст.37 КПК України.
Як встановлено апеляційним судом, матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_11 , та ОСОБА_12 не містять будь-яких процесуальних документів, які б свідчили про те, що прокурори ОСОБА_21 та ОСОБА_20 здійснювали нагляд у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням по даному кримінальному провадженню і мали право на участь в судовому провадженні в районному суді.

Таким чином, під час судового розгляду, районний суд в порушення вимог ст.ст.342, 344 КПК України, не перевірив процесуальні повноваження прокурорів ОСОБА_21 та ОСОБА_20 , допустивїхдо участі у кримінальному проваджені, провів судовийрозгляд за відсутністю уповноваженого прокурора та ухвалив оскаржуване рішення.

Згідно вимог п.3 ч.2 ст.412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутністю прокурора.

Крім того, апеляційним судом встановлені інші істотні порушення вимог КПК України, які тягнуть за собою скасування оскаржуваного вироку суду.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 374 КПК Україниу мотивувальній частині обвинувального вироку, зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання.

Зазначених вимог кримінального процесуального закону під час виконання вимог ст.314 КПК України та судового розгляду обвинувального акту і постановленні вироку щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_12 районний суд не дотримався, та допустив істотні порушеннявимог кримінального процесуального закону, що у відповідності до положень п.3 ч.1 ст.409 КПК України, тягнуть за собою скасування вироку суду.

Одним із завдань кримінального провадження у відповідності до положень ст.2 КПК України - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Згідно положенням ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Обов`язок перевіряти обвинувальний акт на відповідність вимогам закону покладається на суд першої інстанції у підготовчому судовому засіданні.У випадку, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК України, суд, згідно вимог п.3 ч.3 ст.314 КПК України, повинен повернути прокурору обвинувальний акт.

Відповідно до положень п.13 ч.1 ст.3, ч.4 ст.110, ч.1 ст.291 КПК України, обвинувальний акт - це процесуальний акт - документ, яким завершується досудове розслідуваннята у якому формулюється твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, який після його складання слідчим (прокурором) затверджується прокурором.Обвинувальний акт повинен відповідати вимогамст.291 КПК України.

Відповідно до положень п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт повинен містити: 1)виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; 2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 3) формулювання обвинувачення.

В обвинувальному акті відносно ОСОБА_11 та ОСОБА_12 викладені лише анкетні данні обвинувачених, фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрювалисьостанніна стадії досудового розслідування та правова кваліфікація інкримінованого кримінального правопорушення. Формулювання обвинувачення в обвинувальному акті відсутнє (а.с. 5-9).
Разом з цим, вказані відомості, у відповідності до положень ст.277 КПК України, становлять зміст повідомлення про підозру, а тому ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , за цим процесуальним рішенням (обвинувальним актом) - фактично мають статус підозрюваних.
З урахуванням того, що в обвинувальному акті по даному кримінальному провадженню, після викладення фактичних обставин справи, фактично відсутнє формулювання обвинувачення в розумінні п.13 ч.1 ст.3 КПК України, а за правилами ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, апеляційний суд приходить до висновку, що обвинувачення ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , за передбаченою законом процедурою, висунуте не було.

Крім того, з обвинувального акту відносно ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вбачається, що він складений слідчим, підписаний від імені прокурора ОСОБА_22 , але в ньому відсутня печатка відповідної прокуратури, яка могла б компенсувати ту обставину, що до обвинувального акту, на підтвердження повноважень прокурора ОСОБА_22 на затвердження обвинувального акту, не долучено жодного документу, який би підтверджував його повноваження на затвердження обвинувального акту (завірених належним чином копій витягу з ЄРДР або постанови про створення групи прокурорів-процесуальних керівників). Відсутні зазначені відомості і в матеріалах кримінального провадження, які були долучені прокурором під час судового розгляду в районному суді.

Районний суд, при виконанні вимог ст.314 КПК України та приймаючи рішення про призначення обвинувального акту до судового розгляду, не враховував той факт, що посвідчення гербовою печаткою прокуратури затвердження обвинувального акту процесуальним керівником по кримінальному провадженню, передбачено положеннями пункту 3 Додатку 61 («Перелік документів, які посвідчуються гербовою печаткою в органах прокуратури України») до п.п.18.2.1, 18.2.4 «Інструкції з діловодства в органах прокуратури України» затвердженої Наказом генерального прокурора України №3 від 15.01.2013 року.

Таким чином, суд першої інстанції на зазначені вище недоліки оформлення та змісту обвинувального акту уваги не звернув і за відсутності пред`явленого у встановленому законом порядку ОСОБА_23 та ОСОБА_12 та невідповідності обвинувального акту вимогам ст.291 КПК України,фактично розглянув не висунуте обвинувачення та ухвалив оскаржуваний вирок.

Такі дії районного суду не відповідають вимогам ст.2 КПК України, яка регламентує обов`язок застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, а також не забезпечує дотримання принципу верховенства права закріпленому в ст.8 КПК України та суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч.2 зазначеної статті закону підлягає обов`язковому застосуванню під час судового провадження.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) в рішенні від 26.06.2008 року у справі «Ващенко проти України» зазначив: ««обвинувачення» для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (далі Конвенція),може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)».

У справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року Європейський суд зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, оскільки саме з моменту доведення «обвинувачення» до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Крім того, із обвинувального акту вбачається, що слідчий, зазначаючи правову кваліфікацію ОСОБА_24 та ОСОБА_12 кримінального правопорушення, заздалегідь, без вироку суду стверджує, що останні вчинили злочин,що є безпідставним на недопустимим, порушує принцип презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, як засади кримінального провадження, передбаченої ст.17 КПК України, яка базується на принципах закріплених в ст.ст. 62, 129 п.3 Конституції України, п.2 ст.11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п.2 ст.14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(1950 р.).

За змістом вказаних норм національного та міжнародного законодавства - кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, який відповідає вимогам закону, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Таким чином, встановлені апеляційним судом порушення, які були допущені судом першої інстанції, шляхом позбавлення гарантованих Конституцією України та КПК України прав учасників кримінального провадження та недотримання визначеної законом процедури судочинства, на думку колегії суддів, перешкоджали розгляду обвинувального акта відносно ОСОБА_11 та ОСОБА_12 по суті та унеможливлювали за результатами такого судового розгляду ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, а тому, з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9, 412, 415 КПК України, апеляційний суд визнає вказані порушення істотними та такими, що тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, неухильно дотримуючись вимог КПК України, суду першої інстанції, у повній відповідності до положень закону та з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, необхідно виконати вимоги ст. 314 КПК України та прийняти за результатами попереднього розгляду законне і обґрунтоване рішення, мотивувавши його належним чином.

Враховуючи мету і підстави застосування запобіжних заходів, приймаючи до уваги, що ризики, які були враховані слідчим суддею та районним судом під час обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та продовження строку його дії під час судового розгляду в районному суді не перестали існувати і матеріали кримінального провадженняне містять даних про неможливість подальшого перебування обвинувачених під вартою, а стороною захисту такі відомості також не були надані, апеляційний суд, враховуючи положення ч.3 ст.197, 331 КПК України та керуючись вимогами п.3 ч.1 ст.419 КПК України, приходить до висновку, що обраний обвинуваченимпід час досудового розслідування запобіжний захід у вигляді тримання під вартою підлягає продовженню.

Керуючись ст.ст.331, 376, 404,405,407,412, 415, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд Одеської області, -
постановив:
Апеляційні скарги зі змінами та доповненнями адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та адвоката ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 задовольнити частково.
Вирок Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 рокуу кримінальному провадженні №0000671відносно ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасуватита призначити новий розгляд в суді першої інстанції обвинувального акту, зі стадії підготовчого судового засідання, в іншому складі суду.

Строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_12 та ОСОБА_11 продовжити до 15 травня 2016 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду
Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_5