АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1040/16 Справа № 201/4491/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську кримінальне провадження №0000071 за апеляційними скаргами прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року, відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
виправданого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України.

На зазначений вирок прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області ОСОБА_7 , обвинуваченим ОСОБА_9 та потерпілою ОСОБА_8 були подані апеляційні скарги, в яких:

- прокурор просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої апеляційні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що судове рішення ухвалено з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення. На думку апелянта, не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення та протирічать дослідженим під час судового розгляду доказам, висновки суду щодо того, що покази ОСОБА_9 не відповідають дійсності, та надані з метою уникнення відповідальності за вчинення стосовно потерпілого ОСОБА_10 більш тяжкого кримінального правопорушення. Крім того, апелянт вказує, що судом порушено порядок ведення судового засідання, а також допиту учасників судового розгляду, журнал судового засідання є неповним. Також, апелянт вказує на те, що вирок не містить необхідних складових виправдувального вироку, зокрема, в резолютивній частині ОСОБА_9 не визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні, не вказано та не роз`яснено рішення про поновлення в правах, обмежених під час кримінального провадження ОСОБА_9 ;

- обвинувачений ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду та призначити новий судовий розгляд. В обґрунтування свої апеляційних вимог апелянт посилається на те, що суддею суду першої інстанції ігноруючи вимоги ст. 351 КПК України, допитано його, обвинуваченого, першим, та при цьому, під час проведення допиту ставила навідні питання, підказувала йому відповіді, підвищувала голос, у зв`язку з чим, вважає що суддя ОСОБА_1 здійснювала на нього психологічний тиск та ставилась при цьому до нього зверхньо. Апелянт зазначає, що у зв`язку із зазначеними діями судді суду першої інстанції, він не зміг надати правильні та дійсні покази щодо вчинення ним злочину, передбаченого ст. 124 КК України;

- потерпіла ОСОБА_8 просить вирок суду змінити, визнавши ОСОБА_9 винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 124 КК України, та задовольнити заявлений цивільний позов в повному обсязі. В обґрунтування своїх апеляційних вимог потерпіла посилається на те, що суд першої інстанції під час розгляду справи та постановлення вироку допустив однобічність та неповноту судового слідства, при цьому висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до невідповідності прийнятого рішення, а саме виправдання обвинуваченого. Крім того, вказує на те, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_9 їй була спричинена матеріальна та моральна шкода. Зазначає, що наявність моральної шкоди вона обґрунтовувала душевними стражданнями пережитими внаслідок втрати близької їй людини, душевними стражданнями, пов`язаними з тим, що вже кілька років вона ходить по всім інстанціям, міліції, судам, намагаючись притягнути винну особу до відповідальності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, в зв`язку з погіршенням її стану здоров`я, через всі ці події. Однак суд, безпідставно відмовив їй в розгляді заявленого цивільного позову.

Стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 судом першої інстанції ухвалено вирок, яким останнього у пред`явленому обвинуваченні за ст. 124 КК України виправдано, за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України.

Цивільний позов, заявлений потерпілою ОСОБА_8 про стягнення з ОСОБА_9 на її користь матеріальної шкоди у розмірі 1 560 гривень та моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень, залишено без розгляду.
Органом досудового розслідування ОСОБА_9 пред`явлено обвинувачення у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, тобто в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, вчиненому у разі перевищення меж необхідної оборони, при наступних обставинах.
17 квітня 2012 року, близько 20 години 00 хвилин, ОСОБА_9 , перебуваючи у домоволодінні АДРЕСА_1 , зустрів раніше йому знайомого ОСОБА_10 , під час конфлікту на ґрунті неприязних відносин між останніми, ініціатором якого був ОСОБА_10 , який висловлював на адресу обвинуваченого погрози про завдання фізичної болі, тілесних ушкоджень, а також погрози життю, та взявши у праву руку сокиру, ОСОБА_10 замахнувся нею на обвинуваченого. У цей час ОСОБА_9 , сприймаючи дії ОСОБА_10 , як реальну загрозу для життя та здоров`я, яка виражалась у спричиненні йому тілесних ушкоджень сокирою, захищаючись від нападу ОСОБА_10 , з метою захисту і подальшого припинення протиправних дій ОСОБА_10 , не оцінивши небезпечності посягання та обстановки захисту, маючи при цьому реальну можливість захистити свої інтереси без заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, в тому числі шляхом залишення приміщення домоволодіння, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, перевищуючи межі необхідної оборони, оскільки захист явно не відповідав характеру нападу, умисно із значною силою завдав один удар кулаком правової руки в область голови ОСОБА_10 , потім кулаком правової руки завдав ще два удари по тулубу ОСОБА_10 , після чого почергово правовою та лівою рукою задав не менше п`яти шести ударів в область тулубу ОСОБА_10 до моменту, коли потерпілий впав на підлогу та випустив з руки сокиру, а обвинувачений ОСОБА_9 залишив місце вчинення кримінального правопорушення. В результаті протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_9 у ОСОБА_10 виявлена сумісна тупа травма грудної клітини та черева: синці на лівій бічній поверхні грудної клітини у ніжній третині та на правій задньо-бічній поверхні грудної клітини у середньо-нижній третині; перелом 7, 8, 9, 10 ребер праворуч по кривій лінії від задньо-паховій до лопаткової лінії, місцями з пошкодженням пристінкової плеври, перелом 5, 6, 7, 8, 9-го ребер ліворуч по кривій лінії між передньо-паховою та середньо-паховою лініями, місцями з пошкодженнями пристінкової плеври, перелом 6, 7, 8-го ребер ліворуч по задньо-паховій лінії, без пошкоджень пристінкової плеври, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до настання смерті ОСОБА_10 .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора, обвинуваченого та потерпілу, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, відповідати вимогам, зазначеним у ст.374 КПК України.

Як зазначено в п.1 ч.3 ст.374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Крім того, відповідно до вимог ст.94 КПК України суд оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення. Жоден доказ не має наперед установленої сили. При цьому має бути усунено усі розумні сумніви.

Згідно з вимогами ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим: 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Крім того, такий вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбаченого пунктами 1 і 2 частини першої статті 284 КПК України.

При цьому виправдувальний вирок за відсутності в діянні кримінального правопорушення ухвалюється тоді, коли встановлено, що:

-діяння, яке ставилось у вину обвинуваченому, ним вчинено, але кримінальним законом воно не визнається злочинним (ч.2 ст.11 КК);

-діяння вчинено у стані необхідної оборони чи крайньої необхідності (статті 36,39 КК);

-мала місце добровільна відмова від вчинення злочину, а фактично вчинене не містить складу іншого злочину;

-обвинувачений не є суб`єктом злочину;

-обвинувачений не досяг віку, з якого він може нести кримінальну відповідальність.

У мотивувальній частині такого вироку належить викласти результати дослідження, аналізу й оцінки доказів, зібраних як на досудовому розслідуванні, так і поданих у судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про відсутність в діянні обвинуваченого складу злочину.

Недотримання цих положень закону є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України. Відповідно до такого обвинувачення, ОСОБА_9 умисно заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони.

Аргументуючи висновок про виправдання ОСОБА_9 , суд виходив з того, що стороною обвинувачення обставини, передбачені ст.. 91 КПК України , не доведені, належні та достатні докази, на підставі яких можливо зробити беззаперечний висновок про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.. 124 КК України, суду надано не було. А також суд першої інстанції у своєму вироку вказав, що в порушення ст.. 277 КПК України у формулі висунутого ОСОБА_9 обвинувачення відсутні необхідні, передбачені законом данні, що характеризують об`єктивну сторону кримінального правопорушення. А викладені в обвинуваченні данні про заподіянні потерпілому тілесні ушкодження , не відповідають висновку судово-медичної експертизи, не вказано про наслідки злочинних дій ОСОБА_9 у вигляді настання смерті потерпілого, тобто цій обставині взагалі ніякої правової оцінки не надано.

Свої висновки щодо відсутності в діях ОСОБА_9 складу зазначеного злочину ,суд мотивував переважно показаннями останнього в судовому засіданні про те, що в даній ситуації він наносив потерпілому численні тілесні ушкодження, але наносив їх , захищавши себе.

Разом з тим, як правильно зазначається в поданих апеляційних скаргах, у порушення зазначених вище вимог закону суд не звернув уваги та належно не проаналізував і не оцінив у вироку інші докази, якими орган досудового розслідування обґрунтував доведеність обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину, й не навів мотивів, із яких він відкидає їх .

При цьому суд не взяв до уваги і не оцінив у вироку показання ОСОБА_9 про те, що йому «… показалося,що потерпілий був у нетверезому стані… повернувшись, він через праве плече побачив , як ОСОБА_10 замахнувся на нього сокирою. Враховуючи попередні численні сварки, під час яких ОСОБА_10 погрожував його життю та здоров`ю, він припустив, що ОСОБА_10 буде на нього нападати та прийняв рішення захищатися « /а.а.с 152/. В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , але судом першої інстанції не надана їм оцінка.

В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_8 вказувала на те, що відносно ОСОБА_9 . Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська неодноразово приймалися рішення / вирок за 2014рік, ухвала про звільнення від кримінальної відповідальності- за 2015 рік/. Ці обставини потерпіла підтвердила і в судовому засіданні в апеляційній інстанції. Цим обставинам суд належної уваги не наділив.

Без з`ясування цих обставин і оцінки їх у вироку , не можна визнати переконливими.

Враховуючи викладене, суд не навів у вироку переконливих мотивів своїх висновків про відсутність у діях водія ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ст.. 124 КК України.

Суд належним чином не перевірив обставин, які мали істотне значення для кримінального провадження та відповідно до ст.91 КПК України входили до предмета доказування. Всупереч вимогам ст.370 КПК України, висновки суду про недоведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину не ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які б були підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні. Належних та достатніх мотивів і підстав для таких висновків у вироку суду не викладено.

Крім того, як ґрунтовно зазначається в апеляційних скаргах прокурора і обвинуваченого, у порушення зазначених вище вимог закону суд першої інстанції всі докази, якими орган досудового розслідування обґрунтував доведеність обвинувачення ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованого злочину, не проаналізував та не оцінив з точки зору їх допустимості та достатності.

Вказане перешкодило суду повно й усебічно розглянути кримінальне провадження і постановити законний, обґрунтований та справедливий вирок, адже його ухвалено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до вимог статей 409-412 КПК України є підставами для скасування судового рішення.

Оскільки суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України не вправі досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були

розглянуті під час кримінального провадження, колегія суддів позбавлена можливості дійти однозначного висновку щодо наявності чи відсутності складу злочину, передбаченого ст.. 124 КК України, в діянні ОСОБА_9 .

Згідно з ч.2 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого, виправданого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції в силу п.3 ч.1 ст. 409, ч.1 ст.412 та ст.415 КПК України підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження в цьому суді, який необхідно провести з дотриманням вимог КПК України, зважаючи також на положення статей 91,92 цього Кодексу, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурора і представника потерпілого.

Окрім того, суду слід усунути порушення, вказані в цій ухвалі, на підставі одержаних в кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів об`єктивно з`ясувати обставини, які мають істотне значення для правової оцінки дій ОСОБА_9 : вирішити питання про необхідність надання судових доручень органу досудового розслідування щодо проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 , потерпілої.

Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора , обвинуваченого, потерпілої відносно доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ст.. 124 КК України, призначення покарання, вирішення цивільного позову, то ці питання підлягають перевірці під час нового судового розгляду.

Керуючись ст. ст. 404,407 КПК України, колегія суддів

Постановила:

Апеляційні скарги прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області , обвинуваченого ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року, відносно ОСОБА_9 скасувати і призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в тому самому суді в іншому складі.

Ухвала суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_9 набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4