Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

суддівОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 05 листопада 2015 року в кримінальному провадженні № 0000013 щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мехнатабада Зафарабадського району Ленінабадської області Республіки Таджикистан, жителя АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК,
в с т а н о в и в:
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що апеляційний суд, залишаючи в силі вирок суду першої інстанції, не навів даних, які стали підставою для відхилення апеляційної скарги в частині м`якості призначеного засудженому покарання, належним чином не оцінив усіх доводів, викладених у ній, а саме, того, що ОСОБА_4 вчинив умисне кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії особливо тяжких, свою вину у вчиненні злочину визнав частково, є особою схильною до вчинення насильницьких злочинів, що підтверджується тим, що він раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності.
За вироком Гайсинського районного суду Вінницької області від 18 червня 2015 року, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 4062,52 грн у рахунок відшкодування процесуальних витрат.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 03 грудня 2014 року приблизно о 13.00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в будинку АДРЕСА_1 під час сварки зі своєю співмешканкою ОСОБА_5 діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання наслідків у вигляді смерті потерпілої завдав їй декілька ударів рукою в обличчя, від чого остання впала на підлогу. Після цього, ОСОБА_4 затягнув ОСОБА_5 до веранди вказаного будинку, де наніс їй близько десяти ударів кулаками по голові та грудній клітині, завдавши тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, що викликало у ОСОБА_5 травматичний шок, від якого вона в ніч із 03-го на ІНФОРМАЦІЯ_2 померла.
У подальшому, 04 грудня 2014 року приблизно о 02.00 год., ОСОБА_4 з метою укриття слідів злочину в яру неподалік від місця свого проживання закопав труп ОСОБА_6 , який згодом було виявили співробітники міліції.
Розглянувши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши надані до скарги судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого злочину, за який його засуджено, та кваліфікація діяння за ч. 1 ст. 115 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Що стосується доводів, наведених у касаційній скарзі прокурора, про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок м`якості, то вони є необґрунтованими.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Призначаючи ОСОБА_4 покарання, районний суд, з висновками якого погодився й апеляційний суд, відповідно до ст. 65 КК, урахував обставини, що впливають на покарання, зокрема: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є особливо тяжким, характер (зміст) протиправних дій, їх наслідки, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання (визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утриманні трьох малолітніх дітей), а також обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
З огляду па все це, а також з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його суспільної небезпеки та всіх інших обставин, що мають правове значення при виборі заходу примусу, в тому числі й тих, на які є посилання у скарзі, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання у межах санкції кримінального закону, за який його засуджено.
Підстав вважати захід примусу явно несправедливим через його розмір унаслідок м`якості немає.
Аналогічні за змістом доводи прокурора були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, які суд належно розглянув, визнав їх безпідставними, навів відповіді мотиви прийнятого рішення. Ухвала цього суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Посилання прокурора в касаційній скарзі на неправомірність урахування судом пом`якшуючих обставин визнання вини та щирого каяття не ґрунтується на законі і є спробою всупереч чинним міжнародно-правовим нормам, зокрема Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, учасником якої є й Україна, та національному законодавству змусити засудженого в межах його правової позиції свідчити проти себе.
У цьому провадженні, як видно з наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання засудженому призначено з порушенням визначених у законі загальних засад, як не встановлено й даних, які би свідчили, про неправильне застосування у провадженні закону України про кримінальну відповідальність чи допущення істотного порушення кримінального процесуального закону.
З огляду на викладене обґрунтування, викладене в касаційній скарзі, не містить переконливих аргументів про необхідність перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає. А тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 05 листопада 2015 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3