Справа № 645/4834/16-к
Провадження № 1-кп/645/419/16
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 листопада 2016 року м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 секретаря судового засідання ОСОБА_2
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 обвинуваченого ОСОБА_4 потерпілої ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця м. Первомайський, Харківської області, громадянин України, з середньо- спеціальною освітою, розлученого, раніше не судимого, працюючого охоронцем ТОВ «Де-Факто»; проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 05.07.2016, близько о 18.50, керуючи технічно справним особистим автомобілем «ДЕУ-Ланос», р.н НОМЕР_1 , рухався по вулиці М. Рибалко з боку бульвару Б.Хмельницького в напрямку вулиці А. Ощепкова м. Харкова зі швидкістю біля 40 км/год. Під час руху по вказаній вулиці, в районі розташування будинку №46, під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, в момент наближення пішохода ОСОБА_5 до вказаного пішохідного переходу та її виходу на проїжджу частину, не зменшив швидкість свого автомобіля, а в разі потреби не зупинився перед зоною пішохідного переходу, щоб надати дорогу пішоходові, а навпаки, продовжив рух свого автомобілю через пішохідний перехід, чим грубо порушив вимоги п.п. 18.1 Правил дорожнього руху України, де вказано: п.18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу, пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_5 1958 року народження, яка в цей час рухалася по пішохідному переходу з права наліво відносно напрямку руху автомобіля «ДЕУ-Ланос». Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_5 , згідно висновку судово-медичної експертизи №911-А/16 від 09.08.2016, спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді закритої черепно- мозкової травми, закритого перелому обох кісток лівої гомілки, забиття лівої нирки, що потягли за собою тривалий розлад здоров`я. Порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_4 виразилися в тому, що він, керуючи автомобілем «ДЕУ-Ланос» під час наближення до нерегульованого пішохідного переходу, на який виходила пішохід ОСОБА_5 , не зорієнтувався в дорожній обстановці, не зменшив швидкість свого автомобіля, а в разі потреби не зупинився, щоб надати дорогу пішоходові, продовжив рух через пішохідний перехід, створивши небезпеку для пішохода ОСОБА_5 та скоїв на неї наїзд, спричинивши потерпілій тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. Порушення правил безпеки дорожнього руху України водієм ОСОБА_4 , відповідно до висновку автотехнічної експертизи №726/16 від 27.09.2016 перебувають у прямому причинному зв`язку з подією та її наслідками.
Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_4 визнав себе винним у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення частково так як порушення правил переходу проїзної частини потерпілою ОСОБА_5 також мало місце. Крім того в неї ще до скоєння ДТП був перелом ноги. Однак він не заперечує що при зазначених обставинах він здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 .
Незважаючи на позицію обвинуваченого суд дослідивши надані документи:
Протокол огляду місця дорожньо транспортної пригоди від 05.07.2016 рокута сизому до даного пртоколу де оглянуто місце скоєння наїзду на потерпілу,фото таблицю до протоколу огляду;протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_4 від 11.08.2016 року та схему до даного протоколу;протокол слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_5 від 17.08.2016 року та схему до даного протоколу;Висновок судово-медичної експертизи №911-А/16від 09.08.2016 року згідно якого в зв`язку з ДТП у потерпілої ОСОБА_5 маються тілесні ушкодження які відносяться до категорії середньої тяжкості;висновок судово автотехнічної експертизи від 27.09.2016 року за №726/16 відповідно до якого у дорожній обстановці яка склалася згідно свідчень ОСОБА_5 водій автомобіля «ДЕУ-Ланос» ОСОБА_4 повинен був діяти відповідно до вимог п.18.1 ПДР України та мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода шляхом виконання вимог п.18.1 ПДР України. Згідно свідчень водія ОСОБА_4 у даній дорожній обстановці що склалася він повинен був діяти відповідно до вимог п.12.3 Правил Дорожнього руху України. Чи була у нього технічна можливість запобігти події даної пригоди та чи є невідповідність вимогам ПДР України в діях водія ОСОБА_4 у причинному зв`язку з подією даної пригоди експертом не вирішувалась.
Оцінюючи в сукупності досліджені докази на підставі об`єктивно з`ясованих обставин які підтверджені доказами дослідженими під час судового розгляду та оцінені відповідно до ст.94 КПК України суд вважає, що прокурором, який здійснював підтримку державного обвинувачення, дії обвинуваченого ОСОБА_4 кваліфіковані вірно, за ч. 1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Вину обвинуваченого ОСОБА_4 скоєнні кримінального правопорушень, передбачених ч.1 ст.286 КК України суд вважає доведеною.
Згідно ст.66 КК України, обставин, що пом`якшує покарання обвинуваченого судом не встановлено.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого у відповідності до ст. 67 КК України судом не встановлено.
Вивченням в ході судового розгляду характеризуючих даних стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він раніше не засуджений офіційно працює, на обліках в наркологічному і психоневрологічному диспансерах не перебуває.
Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд виходить з положень ст. 65 КК України, а саме - принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження вчинення нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами, враховує характер та ступінь тяжкості скоєного злочину, який, за змістом ст. 12 КК України, є неумисним злочином середньої тяжкості, його наслідки, обставину, що пом`якшують покарання, особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, відношення обвинуваченого до скоєного злочину, а також вимоги ст. 50 КК України, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень призначити покарання у виді обмеження волі в межах санкцій статті, яка передбачає відповідальність за вчинене, із звільненням обвинуваченого від відбування призначеного покарання з іспитовим строком в порядку ст. 75 КК України при здійсненні контролю за поведінкою засудженого відповідно до положень ст. 76 КК України.
При вирішенні питання про додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом, суд виходить з того, що обвинувачений частково визнав вину жодних даних про те що автомобіль це єдине джерело його доходу не надано оскільки його діяльність не пов`язана з використанням транспортного засобу, а тому призначення додаткової міри покарання буде доцільним та обґрунтованим.
Що стосується цивільного позову, заявлений потерпілою у якості відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди, то він підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, в залежності від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості,та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.
Відповідно до вимоги ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).
Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, а шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).
Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року №4 роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-183цс14 від 03.12.2014 року, законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно абзацу 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст. ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.
Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Зі змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.
Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Так, в даному випадку предметом доказування є сума матеріальної шкоди, даний факт відноситься до предмету доказування по цивільному позову та підлягає детальному аналізу судом.
Що стосується відшкодування моральної шкоди, то, суд вважає, що моральна шкода підлягає частковому стягненню з обвинуваченого виходячи з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Оцінюючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди суд виходить з положень ст. 1167 ЦК України, Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У позовній заяві потерпіла зазначав, що у зв`язку з отриманими у результаті ДТП травмами, у неї порушився звичайний уклад його життя та сім`ї. З`явилися психологічні фактори, які стали джерелом негативних емоцій та переживань. Втрачений її душевний спокій, її постійно непокоять неврози, які проявляються тривогою, страхом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167, ст. 23 ЦК України, а також п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Суд вважає необхідним визнати наявність отримання потерпілою моральної шкоди, яка полягала в зміні звичайного укладу його життя на час отримання нею тілесних ушкоджень та проходження лікування та реабілітації, що вплинуло на її фізичний стан, постійно знаходилася в нервовому, тривожному, депресивному стані, під час проходження лікування та реабілітації.
Суд приймає до уваги той факт, що потерпіла дійсно зазнала моральних страждань у вигляді душевного хвилювання, викликаного ушкодженням здоров`я, фізичним болем, завданим травмами у результаті ДТП. Також суд вважає доведеним обставини щодо зміни укладу життя потерпілої, які виразились у неможливості нормальної життєдіяльності і тривалому лікуванні.
Виходячи із вищевикладеного, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 10 000 гривень, оскільки тягар цивільної відповідальності у даному випадку має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля.
Судові витрати по провадженню підлягають стягненню з обвинуваченого.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368-371, 374, 395 КПК України, суд -
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 (двох ) року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.
Керуючись ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбуття призначеного основного покарання з іспитовим строком на один рік.
Керуючись ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 в період іспитового строку не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.
Цивільний позов ОСОБА_5 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 у якості відшкодування моральної шкоди 10 000 грн. (десять тисяч гривень).
На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Головуючий суддя: