Справа № 152/2467/13-к
Провадження №11-кп/772/679/2016 Категорія: крим.
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 червня 2016 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщені суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 30 квітня 2014 року, яким

ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженка та жителька

АДРЕСА_1

громадянка України, раніше не судима,

визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та засуджена до покарання у вигляді штрафу в розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян 1.700 гривень.

Задоволені цивільні позови прокуратури Шаргородського району Вінницької області в інтересах Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. Ющенка та Шаргородської центральної районної лікарні . Стягнуто з ОСОБА_9 на корить Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. Ющенка 4.783 грн. 50 коп., на користь Шаргородської центральної районної лікарні - 933 грн. 14 коп., як вартість перебування ОСОБА_8 на стаціонарному лікуванні у цих медичних закладах.
Цивільний позов ОСОБА_8 задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 4.527 грн. 60 коп. у відшкодування матеріальної шкоди, 3.000 грн. у відшкодування витрат за надання правової допомоги, 5.000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 50 грн. судового збору. У іншій частині позову відмовлено.
Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку ОСОБА_9 24 жовтня 2012 року біля 15 години, перебуваючи на межі земельних ділянок свого домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 та домоволодіння ОСОБА_10 по АДРЕСА_2 , спільно з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 розпочала словесну суперечку з ОСОБА_10 . Помітивши зазначену суперечку, до них підійшла ОСОБА_8 , дружина ОСОБА_10 , яка з метою залагодження конфлікту зробила зауваження ОСОБА_9 , на що остання спільно з ОСОБА_11 виразилася на адресу ОСОБА_8 нецензурними словами та підійшли до неї. ОСОБА_11 , схопивши руками ОСОБА_8 за верхній одяг, розпочала її шарпати та штовхати. У цей час ОСОБА_9 , непомітно для конфліктуючих, піднявши руками з землі сокиру та обійшовши ОСОБА_8 сзаду умисно, з метою нанесення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи свої дії, нанесла їй один удар обухом сокири в область лівої частини голови. Унаслідок нанесеного ОСОБА_9 удару ОСОБА_8 одержала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми (струсу головного мозку, підшкірної гематоми лівої завушної ділянки, садно лівого вуха), які згідно висновку судово-медичних експертів № 98-к від 23.08.2013 року, за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Прокурор ОСОБА_13 відмовився від своєї апеляційної скарги на підставі ст. 403 КПК України.
В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 вважає вирок незаконним, необґрунтованим, просить його скасувати та постановити новий вирок, яким виправдати його підзахисну у обвинуваченні її за ч. 2 ст. 125 КК України. Посилається на неповноту досудового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, грубе порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність. Вказує, що кримінальне провадження за заявами ОСОБА_9 та ОСОБА_11 про скоєння ОСОБА_8 щодо них кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, слідчим в жовтні 2013 року виділено в окреме провадження і не розслідується, що на думку захисту свідчить про неповноту досудового слідства. Вирок ґрунтується на недопустимих доказах, оскільки суд, визнав доведеним, що обвинувачена обухом сокири нанесла один удар в голову потерпілій, однак знаряддя злочину сокиру, яка долучена до справи в якості речового доказу, суд сам же визнав недопустимим доказом, оскільки вона була не з дерев`яною, а з пластиковою ручкою. Стверджує, що судом безпідставно взяті до уваги показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , оскільки всі вони знаходяться в неприязних стосунках з членами родини обвинуваченої. Посилається на суперечливі показання допитаних судом як свідків слідчого ОСОБА_17 та дільничного інспектора ОСОБА_18 , на показання потерпілої ОСОБА_8 яка стверджувала, що після отриманих тілесних ушкоджень почувала себе погано і нікому не телефонувала, тоді як роздруківка її телефонних розмов свідчить про 9-ть дзвінків загальною тривалість більше 4-х хвилин, чого хвора людина не змогла б зробити. Зазначає, що суд у вироку не вказав чому взявши до уваги одні докази, не помітив інших. Також, адвокат не погоджується з вирішенням судом цивільних позовів, оскільки вважає, що потерпіла лікувалась не тільки від отриманої травми, але й від інших хвороб, які з нею не пов`язані. Припускає, що потерпіла ОСОБА_8 могла отримати тілесні ушкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо після конфлікту, а отже його підзахисна ОСОБА_9 ніяких тілесні ушкоджень потерпілій не спричиняла.
На дану апеляційну скаргу потерпілою ОСОБА_8 подані заперечення в яких вона не погоджується з доводами адвоката та просить його скаргу залишити без задоволення, а вирок стосовно ОСОБА_9 - без змін.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, виступи в дебатах захисника-адвоката ОСОБА_7 , який повністю підтримав свою апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_9 та, з урахуванням наведених в ній доводів та доводів його касаційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, вирок стосовно ОСОБА_9 скасувати, а її виправдати; потерпілої ОСОБА_8 , яка заперечила проти апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 та просила залишити його скаргу без задоволення, а вирок суду - без змін; прокурора ОСОБА_6 , який був згоден з потерпілою, заперечував проти апеляційної скарги адвоката, вважав вирок обґрунтованим, вину обвинуваченої повністю доведеною, при цьому просив застосувати стосовно ОСОБА_9 положення ст. 49 КК України та звільнити її від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального і процесуального права на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до правил, які ґрунтуються на всебічному, повному, неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом.

На переконання колегії суддів при розгляді кримінального провадження судом першої інстанції в повній мірі дотримано положень ст. 94 КПК України щодо оцінки як кожного доказу окремо з точки зору його належності, допустимості, достовірності, так і їх сукупності шляхом безпосереднього дослідження в судовому засіданні відповідно до вимог ст. 23 КПК України, а висновки суду повно і всебічно проаналізовані та переконливо мотивовані у вироку з посиланням на рішення Конституційного Суду України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Незважаючи на невизнання обвинуваченою ОСОБА_9 своєї провини, її вина у скоєному при вірно встановлених судом обставинах, повністю доведена сукупністю зібраних і перевірених в судовому засіданні доказів, які узгоджуються між собою та іншими матеріалами провадження і обґрунтовано покладені в основу вироку, зокрема послідовними показаннями потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . Крім того, вина ОСОБА_9 підтверджується висновком судово-медичної експертизи від 20.06.2013 року (Т-1, а.с.107-112), якій узгоджується саме з тими обставинами на які посилається потерпіла та виключає можливість отримання нею тілесних ушкоджень внаслідок ДТП, як припускає адвокат обвинуваченої; протоколом слідчого експерименту від 11.10.2013 року за показаннями свідка ОСОБА_15 .

Оцінюючи докази, суд у вироку чітко вказав які з них він бере до уваги, а які ні і чому, зокрема, чому не приймає показання свідків сторони захисту ОСОБА_11 і ОСОБА_12 .

На переконання колегії суддів суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги показання у судовому засіданні обвинуваченої ОСОБА_9 та її матері ОСОБА_11 , яка, за показаннями свідка ОСОБА_15 , тримала за руки потерпілу, тобто фактично сприяла діям дочці у заподіянні потерпілій тілесних ушкоджень про недоведеність вини обвинуваченої у спричиненні ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, вірно розцінивши їх як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення.

Також, суд надав належну оцінку доводам захисту про те, що тілесні ушкодження потерпіла ОСОБА_8 нібито могла отримати внаслідок ДТП, вірно встановивши, що потерпіла не була її учасником, оскільки в той час вже перебувала в Шаргородському РВ УМВС, а отже ніяк не могла їх отримати.

Призначене винуватій покарання у виді штрафу в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України та роз`ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до яких особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Доводи сторони захисту про неповноту досудового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження колегія судів вважає необґрунтованими, оскільки вони суперечать положенням ст.ст. 22, 92, 93 КПК України та основним засадам кримінального судочинства, зазначеним у ст. 7 Закону.

Що стосується кримінального провадження за заявами ОСОБА_9 та ОСОБА_11 від 29.05.2013 року про скоєння ОСОБА_8 стосовно них кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, яке органом досудового слідства виділено в окреме провадження, то ця обставина жодним чином не спростовує вини ОСОБА_9 у нанесенні тілесних ушкоджень потерпілої. Дане провадження розглядається стосовно конкретної особи - ОСОБА_9 і виключно в межах висунутого їй обвинувачення, як того передбачає положення кримінального процесуального закону.

У відповідності до ст.ст. 86, 87 КПК України речовий доказ сокира судом першої інстанції визнаний недопустимим, оскільки він не був переданий до суду та не досліджувався в судовому засіданні. Разом з тим, це не виключає існування сокири взагалі, як предмету злочину з огляду на те, що сукупністю інших доказів, безпосередньо досліджених судом, в тому числі висновком судово-медичної експертизи про характер і локалізацію тілесних ушкоджень, встановлено, що тілесні ушкодження потерпілої були спричиненні саме сокирою. При цьому, колір та матеріал її рукоятки для доведеності вини значення немає. З цих підстав доводи апеляційної скарги захисника, що вирок ґрунтується на недопустимих доказах, неможна вважати обґрунтованими.

Твердження адвоката ОСОБА_7 про неправдивість свідчень слідчого ОСОБА_17 та дільничного інспектора ОСОБА_18 не містить належного обґрунтування, оскільки вказані свідки були безпосередньо допитані в судовому засіданні, перед цим попереджені судом про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих свідчень, а їх показання сприйняті, перевірені і оцінені судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

В ході апеляційного розгляду даного провадження будь-яких клопотань від учасників судового провадження про дослідження нових доказів або повторне дослідження обставин не надходило.

З урахуванням наведеного доводи адвоката проте, що судом безпідставно взято до уваги показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , оскільки всі вони знаходяться в неприязних стосунках з членами родини обвинуваченої, не узгоджується з вимогами ч. 3 ст. 404 КПК України, оскільки жодного доказу на підтвердження цих доводів стороною захисту не надано, а неприязні стосунки не є доказом завідомо неправдивих показів свідка в суді, а є лише припущеннями.

Твердження адвоката про те, що потерпіла дзвонила зі свого телефону після заподіяння їй тілесних ушкоджень, жодним чином не впливає на наявність у неї тілесних ушкоджень, оскільки їх наявність підтверджується лише висновком судово-медичної експертизи.

Вирішення судом цивільного позову повно ґрунтується на вимогах закону, зокрема положеннях ст. 128 КПК, ст. ст. 23, 1177 ЦПК України та узгоджується з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Оскільки вина обвинуваченої ОСОБА_9 у вчиненні нею кримінального правопорушення встановлена судом, тому задоволення цивільних позовів прокурора та потерпілої про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є цілком логічним і правомірним.

Розмір заподіяння матеріальної шкоди підтверджується наданими потерпілою стороною доказами, безпосередньо дослідженими судом, про що вірно зазначено у вироку, часткове задоволення вимог потерпілої про відшкодування моральної шкоди у вироку також мотивовано належним чином і відповідає принципам розумності, виваженості і справедливості.

Посилання адвоката ОСОБА_7 на те, що тілесні ушкодження потерпіла ОСОБА_8 нібито одержала внаслідок ДТП, являються хибними, оскільки жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цього надано не було, а сама потерпіла ОСОБА_8 як в суді першої інстанції, так і вході апеляційного розгляду категорично заперечувала факт своєї участі у ДТП, а тому ніяких тілесних ушкоджень не могла отримати.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не погоджується з доводами захисника про невірне вирішення цивільного позову.

Перевіривши ретельно і всебічно твердження сторони захисту щодо невинуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, апеляційний суд вважає, що вони повністю спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, які обґрунтовано покладені в основу вироку.

Будь-яких істотних порушень кримінального та кримінального процесуального законів, які б тягнули за собою скасування вироку, в ході апеляційного розгляду не встановлено.

Відповідно до ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули певні строки давності, зокрема, три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Частина 5 ст. 74 КК України встановлює, що особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.

Згідно ст.12 КК України злочин за ч.2 ст.125 КК України відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, оскільки його санкція передбачає максимальне покарання у виді обмеження волі на строк до 2-х років.

Оскільки ОСОБА_9 вчинила злочин 24.10.2012 року, цей злочин відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості і з дня його вчинення вже минуло більш ніж три роки, вона підлягає звільненню від призначеного їй покарання за даним вироком у зв`язку із закінченням строків давності, а тому вирок в цій частині підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 403, 405, 407, 409, 419 КПК України, ст. ст. 49, 74 КК України апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_13 закрити.

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 30 квітня 2014 року стосовно ОСОБА_9 змінити.

Звільнити ОСОБА_9 від призначеного їй за цим вироком покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

В інший частині вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня її проголошення.

Судді:
З оригіналом вірно: