АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 635/2770/15-к Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/790/557/16 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА
14 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:
- головуючого ОСОБА_2 ,
- суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
- за участю секретаря ОСОБА_5 ,
- прокурора ОСОБА_6 ,
- захисника ОСОБА_7 ,
- представника потерпілих ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження № 1-кп/635/557/16 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_7 на вирок Харківського районного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року, -
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Абазівка Полтавського району Полтавської області, громадянина України, працює водієм-експедитором в ФОП ОСОБА_10 , одруженого, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Як установив суд, 11 грудня 2014 року близько 13:00 ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем «DAF TE95XP», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «Trailor S383EL», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_10 , рухався по автодорозі «Мерефа-Лозова-Павлоград» на території Харківського району Харківської області зі сторони м. Павлоград у напрямку м. Мерефа зі швидкістю 60 км/год.
Під час руху по вказаній автодорозі, в районі 0 км+100 м, ОСОБА_9 грубо порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним» - не впоравшись з керуванням, допустив виїзд задньої частини напівпричепа на зустрічну смугу руху, де сталося його зіткнення з автомобілем «ВАЗ-211540», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_11 , який в цей час рухався у зустрічному напрямку по своїй смузі руху.
Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної події водій автомобіля «ВАЗ-211540» - ОСОБА_11 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці події. Причиною його смерті стала несумісна з життям поєднана травма тіла, а пасажир автомобіля «ВАЗ-211540» - ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя.
Порушення п. 12.1 Правил безпеки дорожнього руху України обвинуваченим ОСОБА_9 , знаходяться у причинному зв`язку з подією та її наслідками, і виразилися в тому, що він, керуючи автомобілем «DAF TE95XP», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «Trailor S383EL», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_10 , проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку у вигляді закруглення дороги вправо по ходу його руху та мокрого дорожнього покриття, вибрав небезпечну швидкість руху та прийоми керування транспортним засобом, втратив контроль над керуванням автомобілем та допустив виїзд задньої частини напівпричепа на зустрічну смугу руху, де сталося його зіткнення з автомобілем «ВАЗ-211540» під керуванням ОСОБА_11 , що спричинило вищевказані наслідки у вигляді спричинення смерті та тяжких тілесних ушкоджень.
В апеляційних скаргах:
- захисник посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, у тому числі права обвинуваченого на захист. Указав, що висновки суду про винуватість ОСОБА_13 у вчинені ним вищевказаного кримінального правопорушення ґрунтуються на недопустимих в силу ст.87 КПК України доказах, зокрема на протоколі слідчого експерименту за участю ОСОБА_13 , оскільки при проведенні цієї слідчої дії показання були отримані від ОСОБА_13 , який перебував тоді у статусі свідка, а в подальшому він був визнаний підозрюваним та обвинуваченим. Зазначив, що перед проведенням слідчих експериментів, протоколи яких стали підставою для проведення судової автотехнічної експертизи, свідкам ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , потерпілому ОСОБА_12 не були роз`яснені, передбачені ст.63 Конституції України права, а тому згідно п.4 ч.1 ст.87 КПК України ці докази також є недопустимими, так як показання були отримані від осіб, які не були повідомлені про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання. Вважає недопустимим, як доказ, висновок судової автотехнічної експертизи №231/15 від 26.03.2015 року, який був зроблений на підставі даних, що містяться у вищезазначених протоколах слідчих експериментів. Наголошує про необґрунтованість допуску судом до участі у провадженні адвоката ОСОБА_15 в якості представника цивільного відповідача, тобто особи, інтереси якої суперечать інтересам обвинуваченого, хоча раніше цей адвокат на досудовому слідстві приймав участь в якості захисника ОСОБА_13 . Наголошує, що суд не дав оцінки висновку судової автотехнічної експертизи №6 від 14.05.2015 року, поставив його під сумнів, не зазначивши що саме порушено у висновку та дав неправильну оцінку висновку судовій транспортно-трасологічній експертизі № 1190/14 від 20.03.2015 року в частині встановлення експертами кута зіткнення між автомобілями. Указує, що свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 заперечили факт заносу напівпричепу; суд задовольнив клопотання сторони захисту про допит свідка ОСОБА_20 , однак у порушення вимог ст.134 КПК України не здійснив його виклик та неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність оскільки призначив покарання, яке фактично передбачене ч.3 ст.286 КК України, тобто за злочин у результаті якого сталася смерть двох і більше осіб, що є несправедливим. Просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 за недоведеністю його винуватості у цьому правопорушенні;
- обвинувачений наводить доводи, аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі захисника. Просить вирок скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 , який просив задовольнити його апеляційну скаргу,та скаргу обвинуваченого, представника потерпілих ОСОБА_8 і прокурора, які вважали апеляційні скарги необґрунтованими, а вирок законним і обґрунтованим, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та захисника задоволенню не підлягають.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_13 у вчинені ним дорожньо-транспортної пригоди за обставин, викладених у вироку, кваліфікація його дій за ч.2 ст.286 КК України ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку і належним чином досліджених у судовому засіданні доказах та є правильними.
Доводи апеляційних скарг захисника та обвинуваченого про відсутність допустимих доказів винуватості ОСОБА_13 у вчиненні ним цього злочину, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не містять у собі необхідних та достатніх підстав для скасування чи зміни вироку і спростовуються сукупністю доказів.
У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_21 пояснила, що прибувши на місце ДТП, вона чула пояснення обвинуваченого ОСОБА_13 рятувальникам про те, що він не бачив автомобілів та удару зіткнення не почув.
Потерпілий ОСОБА_12 показав у суді, що 11 грудня 2015 року автомобіль «ВАЗ 2115» зіткнувся з напівпричепом, який знаходився на полосі руху зазначеного легкового автомобіля.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснив, що 11 грудня 2015 року він їхав в якості пасажира в автомобілі «ВАЗ 2115» під керування ОСОБА_22 , який до моменту зіткнення напрям руху автомобіля не змінював.
Про це ж показав у суді допитаний в якості свідка пасажир автомобіля «ВАЗ 2115», держномер НОМЕР_3 , ОСОБА_17 .
У судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показав, що 11 грудня 2015 року, слідуючи на своєму автомобілі «Део Ланос», він здійснив обгін автомобіля «ВАЗ 2115», який рухався у попутному з ним напряму, та бачив, що по зустрічній смузі їм на зустріч рухався автомобіль ДАФ, напівпричеп якого почало заносити на зустрічну смугу дороги де і сталося зіткнення напівпричепа з автомобілем «ВАЗ 2115». Від удару напівпричеп повернуло на свою смугу руху.
Свої показання потерпілий ОСОБА_12 та свідок ОСОБА_14 підтвердили в ході проведення за їх участю слідчих експериментів, що підтверджується даними протоколів цих слідчих дій.
За висновками судової автотехнічної експертизи №231/15 від 26.03.2015 року у дорожній ситуації, що склалася, дії водія ОСОБА_13 не відповідали вимогам п.12.1 Правил дорожнього руху України і знаходилися з технічної точки зору в причинному зв`язку з виникненням події дорожно-транспортної пригоди, запобігти якій ОСОБА_13 мав технічну можливість шляхом виконання вимог п.12.1 Правил дорожнього руху України. У діях водія ОСОБА_22 не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору перебували б у причинному зв`язку з виникненням події дорожньо-транспортної пригоди. У дорожній ситуації, що склалася, водій ОСОБА_22 не мав технічної можливості запобігти даній ДТП, діючи відповідно до вимог Правил дорожнього руху України (т.1 а.с.229-234).
Характер, локалізація, ступінь тяжкості отриманих потерпілими ОСОБА_22 та ОСОБА_23 у результаті ДТП тяжких тілесних ушкоджень, у тому числі які стали причиною смерті ОСОБА_22 , підтверджено наведеними у вироку висновками судово-медичних експертиз №4019-Дм/14, №412-ОКБ/14 (т.1 а.с.110-113, 115-116).
Доводи апеляційних скарг про недопустимість, як доказів, протоколів слідчих експериментів за участю ОСОБА_13 , потерпілого ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_14 та висновку проведеної на підставі даних цих протоколів судової автотехнічної експертизи № №231/15 від 26.03.2015 року, необґрунтовані.
Згідно п.6 ч.2 ст.87 КПК України суд зобов`язаний визнати недопустимими докази, отримані внаслідок істотного порушення прав людини і основоположних свобод, до яких відноситься отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.
Як слідує із матеріалів кримінального провадження, воно було порушено не відносно ОСОБА_13 , а за фактом ДТП і на момент проведення слідчого експерименту ОСОБА_13 мав статус свідка, оскільки були відсутні дані, у тому числі висновки судової атотехнічної експертизи, про наявність чи відсутність у діях водіїв невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України. Тому проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_13 , як свідка, у даному випадку не є передбаченою п.6 ч.2 ст.87 КПК України підставою для визнання протоколу цієї слідчої дії недопустимим доказом, як про це наголошується у скаргах. До того ж це був не допит, а слідчий експеримент.
Безпідставними також є наведені у скаргах доводи про те, що перед проведенням слідчих експериментів свідкам ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , потерпілому ОСОБА_12 не були роз`яснені, передбачені ст.63 Конституції України права, а тому згідно п.4 ч.1 ст.87 КПК України ці докази є недопустимими.
Зі змісту указаних протоколів убачається, що перед проведенням слідчих експериментів вищезазначеним особам були належним чином роз`яснені їхні процесуальні права, у тому числі передбачені п.3 ст.66 КПК України, які за своїм змістом відповідають змісту статті 63 Конституції України (т.1 а.с.105-106, 92-93, 96-98).
Що ж стосується відсутності на початку протоколу підпису свідка ОСОБА_14 , то це не свідчить про нероз`яснення йому цих прав. Цей свідок не наголошував про порушення будь-якого його права, зауважень, клопотань, доповнень щодо цього не заявив, про що засвідчив у кінці протоколу своїм підписом (т.1 а.с.96-98).
За таких обставин вважити, що слідчі експерименти були проведені з порушенням передбачених ст.63 Конституції України прав вищевказаних осіб, які б тягнули визнання протоколів цих слідчих дій недопустимими доказами, підстав не має.
Вказане свідчить про те, що фактичні дані, які містяться в протоколах проведення слідчих експериментів, були отримані органом досудового слідства у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку, без істотних порушень його вимог та Конституції України, а тому згідно положень ч.1 ст.86 КПК України, є допустимими доказами.
Тому доводи апеляційних скарг про те, що вищезазначені протоколи, як докази, недопустимі, необґрунтовані.
Ураховуючи, що дані протоколів слідчих експериментів, є допустимими доказами, тому апеляційні доводи про необхідність визнання недопустимим доказом висновків судової автотехнічної експертизи №231/15 від 26.03.2015 року, які були зроблені на підставі вищезазначених слідчих експериментів - безпідставні.
У зв`язку з цим посилання в апеляційних скаргах ще й на порушення судом вимог ст.370 КПК України внаслідок наведення цих доказів у вироку, також є необґрунтованими.
Доводи скарг про те, що суд необґрунтовано допустив до участі у провадженні адвоката ОСОБА_15 в якості представника цивільного відповідача, інтереси якого суперечать інтересам обвинуваченого, залишивши поза увагою, що раніше цей адвокат на досудовому слідстві приймав участь в якості захисника ОСОБА_13 , є безпідставними.
Із матеріалів провадження слідує, що на початку судового провадження позовні заяви потерпілих за їх клопотанням були залишені без розгляду, у зв`язку з чим адвокат ОСОБА_15 у подальшому не приймав участі у цьому кримінальному провадженні.
Наявні в апеляційних скаргах доводи про те, що суд не дав оцінки висновку судової автотехнічної експертизи № 6 від 14.05.2015 року (т.2 а.с.113), є необґрунтованими.
Як слідує із матеріалів провадження, суд проаналізував зазначену експертизу і дійшов висновку про те, що її висновки є сумнівними, навівши у вироку відповідні мотиви.
Тому доводи скарг про те, що суд взяв в основу вироку висновки судової автотехнічної експертизи №231/15 від 26.03.2015 року, не обґрунтувавши чому відкидає висновок експерта № 6 від 14.05.2015 року безпідставні.
Крім того, згідно вимог, передбачених ч.1 ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Відповідно до положень ст.93 КПК України право збирати докази надано лише сторонам кримінального провадження з боку обвинувачення і з боку захисту.
Згідно п.19 ч.1 ст.3 КПК України до сторони кримінального провадження з боку захисту, наряду з іншими, відноситься захисник.
Як слідує із матеріалів провадження, зазначений експертний висновок № 6 від 14.05.2015 року був зроблений фізичною особою - підприємцем на підставі запиту і копій процесуальних документів, наданих 23 квітня 2015 року адвокатом ОСОБА_7 (т.2 а.с.113, 120), який на той час ні слідчим, ні судом не був залучений до участі у цьому кримінальному провадженні як захисник.
Договір про надання правої допомоги обвинувачений ОСОБА_13 уклав із адвокатом ОСОБА_7 14 травня 2015 року, тобто після отримання останнім висновку судової автотехнічної експертизи №6 від 14.05.2015 року (т.2 а.с.45-47).
Таким чином, судову автотехнічну експертизу № 6 від 14.05.2015 року було проведено на підставі запиту особи, не уповноваженою збирати докази, так як станом на 23 квітня 2015 року адвокат ОСОБА_7 не був стороною цього кримінального провадження.
За таких обставин вважати, що зазначений експертний висновок № 6 від 14.05.2015 року було отримано у встановленому КПК України порядку, підстав не має, що тягне за собою визнання цього доказу недопустимим.
Доводи апеляційних скарг про те, що свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 заперечили факт заносу напівпричепу, є необґрунтованими.
Таких показань зазначені свідки не давали.
Думка апелянтів про те, що суд дав неправильну оцінку висновку судовій транспортно-трасологічній експертизі № 1190/14 від 20.03.2015 року в тій частині, що експертом встановлено кут зіткнення між автомобілями, є безпідставною.
Наведені у скаргах доводи про сумнівність показань свідка ОСОБА_14 та потерпілого ОСОБА_23 , оскільки у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди відсутні сліди заносу великогабаритного автомобіля або напівпричепа, безпідставні.
Показання зазначених осіб підтверджені сукупністю зібраних у провадженні та наведених у вироку доказів, які безперечно викривають ОСОБА_13 у вчиненому ним правопорушенні.
Твердження в скаргах про те, що суд задовольнив клопотання сторони захисту про виклик свідка ОСОБА_20 , однак у порушення вимог ст.134 КПК України не здійснив його виклик, позбавленні підстав.
Ураховуючи, що під час досудового і судового слідства громадянин ОСОБА_20 сторонами кримінального провадження не допитувалася, були відсутні об`єктивні дані про його перебування на місці ДТП, стороною захисту не було надано даних про особу цього громадянина, суд відмовив стороні захисту у допиті ОСОБА_20 в якості свідка, про що зазначено у вироку.
Таким чином, сукупністю вищенаведених та інших доказів, на які є посилання у вироку, і які узгоджуються між собою та не викликають сумніву в їх об`єктивності, спростовуються доводи апеляційних скарг обвинуваченого і захисника про непричетність ОСОБА_13 до вищевказаного кримінального правопорушення, за яке його засуджено.
Цими ж доказами повністю підтверджена винуватість ОСОБА_13 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і його дії правильно кваліфіковано судом за цим законом.
Таким чином, підстав для скасування чи зміни вироку, у тому числі на які посилаються в апеляційних скаргах захисник та обвинувачений, не встановлено.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_13 призначено згідно з вимогами ст.65 КК України.
При цьому враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини його вчинення та наслідки, що настали, у виді смерті потерпілого ОСОБА_11 та спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 , дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, характеризується позитивно, має двох неповнолітніх дітей.
За таких обставин, та враховуючи думку потерпілих, суд призначив обвинуваченому покарання у межах санкції ч.2 ст.286 КК України, яке за своїм видом і розміром є необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
З огляду на наведене, твердження у скаргах про те, що суд фактично призначив покарання, яке передбачене ч.3 ст.286 КК України, тобто неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, є безпідставними.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-
Вирок Харківського районного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, - у той самий строк з дня отримання копії ухвали.

Головуючий:

Судді: