Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

10 травня 2016 року Апеляційний суд міста Києва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , розглянувши клопотання засудженого ОСОБА_2 про встановлення початку строку відбування покарання,

в с т а н о в и в:

11 квітня 2016 року до Апеляційного суду міста Києва у порядку ст. 537 КПК України надійшло клопотання засудженого ОСОБА_2 , в якому він просив встановити йому початок строку відбування покарання.
Звертаючись до Апеляційного суду міста Києва з клопотанням про встановлення початку строку відбування покарання, засуджений вказував, що вироком судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 27 грудня 1999 року його засуджено за ст. 94, п. п. «ж», «з» ст. 93 КК України 1960 року на підставі ст. 42 КК України 1960 року до смертної кари розстрілу. Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 08 червня 2000 року зазначений вирок змінено: призначене ОСОБА_3 за п. п.«ж», «з» ст.93 КК України 1960 року покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі і на підставі ст. 42 КК України 1960 року засудженому визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі. В решті вирок щодо ОСОБА_2 залишено без змін.
Засуджений зазначав, що у відповідності до ст. 335 КПК України (у реакції 1960 року), та п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, резолютивна частина вироку повинна містити початок строку відбування покарання, однак при ухваленні вироку початок строку відбування покарання суд не визначив.
Вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, вважаю, що клопотання задоволенню не підлягає, з таких підстав.
У відповідності до ч. 1 ст. 338 КПК України (у редакції 1960 року), початок строку відбування покарання зазначається для осіб, які засуджені до покарання у вигляді позбавлення волі або виправних робіт.
Як убачається з матеріалів кримінальної справи, вироком судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 27 грудня 1999 року ОСОБА_2 засуджено до виключної міри покарання смертної кари. Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 08 червня 2000 року покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі, що не є строковим видом покаранням.
Згідно п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви чи протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.
Довічне позбавлення волі є безстроковим видом покарання, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до кримінально виконавчої установи виправної колонії максимального рівня безпеки без зазначення у вироку строку тримання там засудженого.
Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції призначене засудженому покарання у вигляді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі, яке у розумінні ст. 64 КК України є безстроковим видом покарання, то суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання.
Враховуючи наведене, та керуючись ст. ст. 374, 537 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Клопотання засудженого ОСОБА_2 про встановлення початку строку відбування покараннязалишити без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Суддя Апеляційного
суду м. Києва ОСОБА_1