Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/336/16-к
Провадження № 1-кп/499/39/16
У Х В А Л А

Іменем України

"11" квітня 2016 р. смт.Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участі прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 розглянувши у підготовчому судовому обвинувальний акт № 0000067 з угодою про визнання винуватості за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчинені злочину передбаченого ч.1 ст.213 КК України,

ВСТАНОВИВ:

01.04.2016 року до Іванівського районного суду Одеської області від Роздільнянської місцевої прокуратури в Одеській області надійшов обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.213 КК України.

Відповідно до ст. 472 КПК України, 01 квітня 2016 року між прокурором Роздільнянської місцевої прокуратури в Одеській області ОСОБА_3 та обвинуваченою ОСОБА_4 була укладена угода про визнання винуватості.

У попередньому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 від угоди про визнання винуватості відмовився, просив суд розглянути обвинувальний акт у загальному порядку, та призначити його до судового розгляду.

Потерпіла підтримала думку прокурора, так як з її слів, повністю покладається на думку прокурора, також зазначила, що законів не знає та їх не розуміє, захисник їй не потрібен, так як слідчий їй зазначив на недоцільність залучення захисника в даній справі.

Суд, перевіривши зміст угоди про визнання винуватості, обвинувальний акт та долучені до нього документи, вислухавши думку сторін кримінального провадження, дійшов висновку, що в затвердженні угоди необхідно відмовити, а матеріали кримінального провадження повернути прокурору на доопрацювання з наступних підстав.

Відповідно до п.9 ч.2. ст.52 КПК України у разі укладення угоди між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості забезпечується обов`язкова участь захисника з моменту ініціювання укладення такої угоди, при цьому судом встановлено, що угода укладалась у відсутності захисника, що є порушенням вимог кримінально процесуального законодавства України.

Зі змісту ст. ст. 291, 472 КПК України вбачається, що в обвинувальному акті та угоді про визнання винуватості визначаються вимоги, що ставляться до обвинувального акту, зокрема в обвинувальному акті та угоді повинні бути викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення(підозри).

Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.

Правова кваліфікація дій обвинуваченої в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі об`єктивної сторони, умислу.

З дослідженого судом тексту обвинувального акту вбачається, що в ньому не зазначені питання співучасті при наявності відомостей, рис спільності дій (бездіяльності) можливих співучасників - обвинуваченої та її чоловіка, чи діяли вони разом, роблячи кожний свій внесок у вчиненні кримінального правопорушення чи за попередньої змови щодо спільності дій та охоплення єдиним умислом їх дій.

З дослідженого судом тексту обвинувального акту також вбачається лише наявність викладу певних обставин, а не фактичних обставин кримінального правопорушення. Не вказане суб`єктивне відношення обвинуваченої до наслідків кримінального правопорушення, розподіл ролей між нею та чоловіком, не викладений причинний зв`язок між діями обвинуваченої та наслідками, які настали; не розкрита форма вини та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Не розкрита об`єктивна сторона злочину: вчинення цього злочину у формі надання приміщення та споруд передбачає надання можливості одній або кільком особам використовувати це приміщення або споруду на сплатній чи безоплатній основі для розташування незаконного приймального пункту металобрухту і для здійснення у ньому операцій з брухтом кольорових та чорних металів з порушенням встановленого порядку.

В обвинувальному акті не відзначено з порушенням якого порядку ОСОБА_4 надала приміщення та споруди для розташування незаконних пунктів прийому та схову металобрухту, також не зазначено в чому полягає незаконність пункту прийому металобрухту розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

Суд, також вважає, що порушено право на захист ОСОБА_4 так як остання надала суду пояснення з яких вбачається, що ОСОБА_4 від захисника в період досудового слідства відмовилася за вказівкою слідчого, який здійснював розслідування зазначеного кримінального провадження, а у судовому засіданні також відзначила, що їй захисник не потрібен у зв`язку із повною довірою прокуророві.

Вказані недоліки обвинувального акту, його не конкретність, порушують право обвинуваченої, передбачене ст.42 КПК України.

Також, судом встановлено, що в реєстрі матеріалів досудового розслідування не вказано, що саме визнано речовим доказом та де зберігаються зазначені речові докази, що унеможливлює в подальшому вирішувати суду долю речових доказів відповідно до положень ст.100 КПК України.

Застосовуючи зазначенні в ухвалі норми процесуального права, беручи до уваги доводи сторін, повертаючи обвинувальний акт суд виходив з таких мотивів.

Слід констатувати, що норма п.3 ч.3 ст.314 КПК України надає право суду приймати рішення щодо повернення обвинувального акту прокурору, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам цього Кодексу. При цьому зазначена норма не пов`язує застосування судом такого права з можливим подальшим впливом або відсутністю такого впливу на право обвинуваченого, потерпілого чи на подальший розгляд обвинувального акту.

Таким чином, за нормою п.3 ч.3 ст.314 КПК України право суду на повернення обвинувального акту прокурору обумовлено лише встановленням фактичних обставин не відповідності дій вимогам КПК України, вчинених стороною обвинувачення, в тому числі проведення відповідної процесуальної дії, прийняття процесуального рішення чи їх нездійснення.

В контексті зазначеного слід зауважити, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЧ) в п. 34 рішення від 09 жовтня 2008 року прийнятому у справі «Абрамян проти Росії» зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (п. 79 рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії»). Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (п. 52 рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» ; п. 58 рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії»; п. 34 рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії»).

Також у п. 35 вказаного рішення зазначається, що справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (п. 47 рішення від 01 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини»). Право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (п. 54 рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»; п. 47, а також «Даллос проти Угорщини»,).

Приймаючи до уваги наведене та виходячи з практики ЄСПЧ, суд вважає, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 не відповідає вище переліченим вимогам КПК України, а тому, на підставі п.3 ч.3 ст.314 КПК України, його слід повернути прокурору.

Керуючись ст.ст. 42 52, 291,314, 468, 469, 472, 474 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 01.04.2016 року між прокурором Роздільнянської місцевої прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченою ОСОБА_4 .

Повернути прокуророві матеріали кримінального провадження №0000067 від 24.06.2015 року за фактом вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.213 КК України в порядку, передбаченому п.3 ч. 3 ст. 314 КПК України для усунення недоліків зазначених в даній ухвалі суду.

Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області через Іванівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги в 7-денний строк з дня її оголошення.

СуддяОСОБА_1