Номер провадження: 11/785/11/16
Номер справи місцевого суду: 1-726/11
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

прокурора - ОСОБА_5

захисника адвоката ОСОБА_6

засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 захисника ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_10 на вирок Київського районного суду м. Одесивід 18 березня 2013 року відносно ОСОБА_7 ,-

встановила:
оскаржуваним вироком районного суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Тирасполь Молдавської ССР, гагауз, громадянин України, з неповною середньою освітою, офіційно не працевлаштований, маючий неповнолітню дитину, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , не судимий,

визнаний винним та засуджений за:

- ч.2 ст. 27, п. п. 6, 11, 12, ч. 2 ст. 115 КК України до позбавлення волі строком на 14 (чотирнадцять) років з конфіскацією майна;

- ч.1 ст.263 КК України до позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 14 (чотирнадцять) років з конфіскацією майна.

Стягнуто з ОСОБА_7 : судові витрати в сумі 15064 грн. 24 коп. за проведення судових експертиз; на користь потерпілої ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 60000 грн. та моральну шкоду в сумі 150000 грн.; на користь потерпілої ОСОБА_11 моральну шкоду в сумі 450000 грн.Запобіжний захід, залишений без змін тримання під вартою;

та
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Коси Котовського р-ну Одеської області, громадянин України, українець, з середньо-технічною освітою, офіційно не працевлаштований, одружений, маючий на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимий,

визнаний винним та засуджений за:

- ч. 1 ст. 263 КК України допозбавлення волі строком на 2 (два) роки;

- ч. 2 ст. 263 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців;

- ч. 1 ст. 309 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки 6 (шість) місяців.

Цим же вироком ОСОБА_8 виправданий за ч.5 ст.27, п.п. 11, 12 ст.115 ч.2 а також за ч.1 ст. 263 КК України (за епізодом незаконного придбання, зберігання, носіння та збуту вогнепальної зброї та бойових припасів ОСОБА_7 ) за недоведеністю його участі у вчиненні зазначених злочинів.

Вирок районного суду відносно ОСОБА_8 вже був предметом перегляду апеляційним судом Одеської області та Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ. Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 серпня 2015 року, ухвала апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2013 року та вирок Київського районного суду від 18 березня 2013 року відносно ОСОБА_8 залишений без змін, а вирок в частині засудження ОСОБА_7 скасований та призначено новий апеляційний розгляд.

Оскаржуваним вироком районного суду ОСОБА_7 засуджений за вчинення злочинів при наступних обставинах:

Вступивши в злочинну змову з невстановленими особами (матеріали відносно яких виділені в окреме провадження), спрямовану на скоєння вбивства громадянина ОСОБА_12 , 24 вересня 2010 року, ОСОБА_7 , озброєний незаконно придбаним пістолетом Макарова, зарядженим незаконно придбаними бойовими патронами, приблизно о 10.30 годин, у дворі дома 16/2 по вул. Фонтанська дорога у м. Одесі, реалізуючи умисел на вчинення замовного вбивства, підійшов до ОСОБА_12 та вистрелив в нього вісім разів з пістолету, спричинивши ОСОБА_12 тілесні ушкодження, від яких той помер на місті.

Прокурорподав апеляційну скаргу, в якій стверджує, що вирок суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_8 є необґрунтованим, оскільки вина ОСОБА_8 , на думку прокурора, підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи.Крім того, прокурор вважає покарання, призначене ОСОБА_7 і ОСОБА_8 судом першої інстанції, не відповідає тяжкості скоєних ними злочинів, через його надмірну м`якість, і вважає необхідним призначити ОСОБА_7 та ОСОБА_8 більш суворе покарання. Прокурор просить скасувати вирок суду стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а кримінальну справу направити на новий судовий розгляд в той же суд, в іншому складі суду.

Потерпіла ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу, в якій стверджує, що суд необґрунтовано виправдав ОСОБА_8 в пособництві ОСОБА_7 у вбивстві ОСОБА_12 , а покарання, призначене судом першої інстанції засудженим, є надмірно м`яким і не відповідає тяжкості скоєного злочину, в зв`язку з чим просить скасувати вирок суду, постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 винними у вбивстві ОСОБА_12 і призначити їм довічне позбавлення волі. Потерпілапросить стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 , на відшкодування моральної шкоди - 800 000 грн., а також на відшкодування матеріальної шкоди 60 000 грн.; а на користь потерпілої ОСОБА_11 , на відшкодування моральної шкоди 950000 грн.

Обвинувачений ОСОБА_7 і його захисник ОСОБА_9 подали апеляційні скарги, в яких стверджують, що вирок суду є необґрунтованим, оскільки, обставини вчинення ОСОБА_7 злочинів, викладені у вироку суду, не відповідають фактичним обставинам, наводить відповідні доводи і просить скасувати вирок суду першої інстанції, а кримінальну справу направити на додаткове розслідування. Просять скасувати вирок суду першої інстанції, а кримінальну справу направити на додаткове розслідування.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги державного обвинувача по справі, та заперечував проти задоволення апеляцій ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 , частково підтримав апеляційну скаргу потерпілої; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали доводи своїх апеляційних скарг та заперечували проти задоволення апеляцій прокурора та потерпілої ОСОБА_10 ; вивчивши матеріали справи; провівши судові дебати; надавши останнє слово засудженому; колегія суддів приходить до висновку про таке.

З урахуванням того, що ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 серпня 2015 року ухвала апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2013 року та вирок Київського районного суду від 18 березня 2013 року відносно ОСОБА_8 залишений без змін, доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілої щодо скасування вироку відносно ОСОБА_8 , апеляційним судом не перевіряються, оскільки в цій частині вирок набрав чинності.

Що стосується доводів апеляційних скарг в частині оскарження вироку відносно ОСОБА_7 , апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Положення ст. 365 КПК України (в ред.1960р.) передбачають, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності та обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального та процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим в судовому засіданні.
Згідно вимог ст. 367 КПК України (в ред.1960р.) підставою для скасування вироку є: 1) однобічність або неповнота дізнання, попереднього та судового слідства; 2) невідповідність висновків суду викладених у вироку, фактичним обставинам справи; 3) істотні порушення кримінально-процесуального закону; 4) неправильне застосування закону.
Згідно ч. 2 ст. 374 КПК України (в ред.1960р.), апеляційний суд скасовує вирок і повертає справу на новий судовий розгляд, коли під час розгляду в суді першої інстанції були допущені такі істотні порушення кримінально-процесуального закону, які виключали можливість постановлення вироку.
Як встановлено колегією суддів, в ході судового слідства по даній справі були допущені істотні порушення кримінально-процесуального закону, які перешкоджали суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу, встановити по ньому об`єктивну істину, забезпечити права і законні інтереси учасників процесу та прийняти законне, обґрунтоване і справедливе процесуальне рішення у справі, а висновки суду викладених у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи.
Відповідно до вимог ст.ст. 323, 334 КПК України (в ред.1960р.) і роз`яснень, що містяться в п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і винесення вироку» №5 від 29.06.1990 року, обвинувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. При цьому суд повинен піддати аналізу всі зібрані по справі доказів, тобто всі фактичні дані, що містяться в показаннях підсудних, потерпілих, свідків, у висновках експертів та інших джерелах доказів, що підтверджують або спростовують обвинувачення. Ухвалення одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.
Порушення вимог ст.ст. 332-335 КПК України (в ред.1960р.), допущені при складанні вироку, відповідно до положень ст. 367 КПК України (в ред.1960р.), є підставою для скасування вироку.
З урахуванням даних вимог кримінально-процесуального закону України, суд, приймаючи рішення про визнання підсудного винним у скоєнні інкримінованого йому злочину, повинен не тільки викласти весь обсяг обвинувачення, визнаного доведеним, а й обставини, які визначають ступінь винності підсудного, докази, покладені судом в обґрунтування своїх висновків.
В ході апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що, при розгляді даної кримінальної справи і постановленні вироку, суд першої інстанції не виконав зазначених вимог кримінально-процесуального закону.
Суд першої інстанції порушив вимоги ст. 334 КПК України (в ред.1960р.), відповідно до яких мотивувальна частина вироку повинна складатися з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину, форми вини і мотивів злочину, доказів, на яких суд засновує висновок суду про винність кожного з підсудних, з вказівками мотивів, чому суд відкидає інші докази.
Відповідно до положень, які містяться в роз`ясненнях п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і винесення вироку» №5 від 29.06.1990 року в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 324 КПК України (в ред.1960р.). Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу.
Перевіркою матеріалів справи встановлено, що районний суд в порушення вимог ст.67 КПК України (в ред.1960р.) оцінив докази без належного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, не подав у вироку переконаних мотивів, з яких він відкинув доводи обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисників про невинність обвинуваченого.
У частині 3 статті 62 Конституції України визначено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до вимог ст.ст. 22, 64-66 КПК України (в ред.1960р.) прокурор, слідчий зобов`язані вжити всіх передбачених законом заходів для повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого.
З матеріалів кримінальної справи вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 , під час досудового та судового слідстві, не визнавав себе винним у скоєнні інкримінованого йому злочину, стверджуючи при цьому, що справа була сфальсифікована працівниками міліції, які, з метою отримання від нього явки з повинною і первинних свідчень, застосовували щодо нього фізичне та психологічне насильство.
З матеріалів кримінальної справи, в тому числі і зі змісту вироку (т.13, а.с.154 оборот) вбачається, що під час судового розгляду, судом була винесена постанова щодо перевірки обставин затримання ОСОБА_7 , обставин його перебування в відділі міліції та отримання там тілесних ушкоджень, психологічного та фізичного тиску на нього, про стверджував обвинувачений ОСОБА_7 . Вказана постанова районного суду прокуроромвиконана не була, про що зазначено у самому вироку суду. Під час апеляційного перегляду прокурор не зміг надати апеляційному суду даних щодо результатів виконання постанови районного суду про перевірку заяви ОСОБА_7 в порядку ст.97 КПК України (в ред.1960р.).
На переконання апеляційного суду, зазначені обставини вказують на неповноту судового слідства, а доводи ОСОБА_7 про катування та недозволені методи ведення досудового слідства заслуговують на увагу та підлягають ретельній перевірці під час нового судового розгляду, з урахуванням наступних вимог закону.
В процесі нового судового розгляду суду першої інстанції, з урахуванням положень п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 25.03.1988 року необхідно перевірити обґрунтованість заяв ОСОБА_13 про недозволені методи досудового слідства та інші порушення закону, які потягли, за його твердженням, дачу ним неправдивих свідчень на стадії досудового розслідування без участі захисника.
Статтею 29 Конституції України передбачено право кожної людини на свободу та особисту недоторканність та зазначено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше ніж за мотивованим рішенням суду та тільки з підстав, та в порядку, встановленому законом.
Зазначені гарантії права на свободу та особисту недоторканність, передбачені ст.29 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ст. 3 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої 17 липня 1997 Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року», Першого протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції.
Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Вергельській проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року) і по справі «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), що в тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана жорстокому поводженню з боку суб`єктів владних повноважень в порушення статті 3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити у світлі загального боргу держави відповідно до статті 1 Конвенції, вимагає за своїм змістом, щоб було проведено ефективне офіційне розслідування.
Наведені положення Конвенції та практика Європейського суду, відповідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються при розгляді справ як джерело права, не були враховані районним судом, що необхідно усунути в процесі нового судового розгляду справи.
З урахуванням наведеного, в процесі нового судового розгляду справи, районному суду необхідно забезпечити отримання результатів перевірки заяви підсудного ОСОБА_7 про недозволені методи слідства, незаконне затримання та утримання в відділі міліції без дозволу суду, та інші порушення закону, які за його ствердженнями спричинили дачу ним неправдивих показань, в яких він на начальній стадії досудового розслідування, без участі захисника, визнавав свою вину в інкримінованому йому злочині.
Крім того, апеляційним судом встановлені інші істотні порушення кримінально-процесуального законодавства, які виключали можливість постановлення у даній справі обґрунтованого вироку. Ці порушення є суттєвими, їх неможливо усунути в процесі апеляційного провадження, але вони можуть бути усунуті при повторному розгляді справи в суді першої інстанції.
Матеріали кримінальної справи та зміст мотивувальної частини оскаржуваного вироку суду вказує на те, що доводи засудженого ОСОБА_7 про його невинуватість, за результатами судового розгляду, спростовані не були, оскільки районний суд, на день винесення вироку, не отримав результатів перевірки за заявою ОСОБА_7 , про що суд зазначив у вироку. При цьому, апеляційний суд позбавлений можливості перевірити всі ОСОБА_14 , без наявності результатів перевірки в порядку ст.97 КПК України (в ред.1960р.) заяв ОСОБА_7 про недозволені методи слідства.
Посилання районного суду, як на доказ винуватості ОСОБА_7 на покази висновки криміналістичних експертиз, на думку апеляційного суду, є непереконливими і передчасними, оскільки, як свідчать матеріали кримінальної справи, призначення експертиз було здійснено органом досудового розслідування всупереч вимогам ст.197 КПК України (в ред.1960р.), без забезпечення прав обвинуваченого при призначенні і проведені експертизи виконати дії, визначені в ч.1 ст.197 КПК України. Про призначення експертиз та результати їх проведення обвинуваченого ОСОБА_7 було повідомлено вже після їх проведення, при ознайомлені з матеріалами справи.
Суд не мотивував свого рішення та не навів будь-яких доводів, керуючись якими, суд, виправдовуючи ОСОБА_8 за епізодом вбивства, визнав частину доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_8 недопустимими, зокрема: показання ОСОБА_7 від 06.02.2011 року, протоколи відтворення обстановки та обставин подій та пред`явлення особи для впізнання за участю ОСОБА_7 , і при цьому, одночасно визнавши ці ж докази належними, достатніми та допустимими для визнання винуватості ОСОБА_7 (т.13, а.с.154 оборот).
Апеляційним судом встановлено, що всупереч вимогам ст.334 КПК України (в ред.1960г.), районний суд, посилаючись у вироку, як доказ провини ОСОБА_7 на протоколи відтворення обстановки і обставин події за участю останнього обмежився тільки вказівкою про те, що зазначені протоколи підтверджують провину засудженого, не розкривши при цьому їх суті, а таким чином, всупереч вимогам ст.67 КПК України (в ред.1960г.) не вказавши, з яких причин районний суд визнав викладені в зазначених процесуальних документах фактичні дані (з урахуванням їх змісту) доказами у справі.
Під час судового розгляду, районним судом не були перевірені обставини затримання ОСОБА_7 за підозрою у ОСОБА_15 на території іншої держави та підстав і законності його перебування у відділі УБОЗу ГУМВС в Одеській області без рішення суду. Цим обставинам районний суд не дав належної правової оцінки.
Районний суд під час проведення судового слідства не перевірив та дав належної оцінки інформації, яка міститься у відповіді Головного центру обробки інформації державної прикордонної служби України за №0.254-5881/0/15-12 від 25.04.2012 року, відповідно до якої - 30.08.2010 року ОСОБА_7 виїхав за межі України, і в період з 30.08.2010 року по 10.11.2010 року,на територію України не заїжджав. Незважаючи на те, що зазначена інформація не спростовує доводи ОСОБА_7 та його захисника про те, що на день вбивства ОСОБА_12 він не перебував на території України, а тому не міг вчинити вбивство(т.12, а.с.150).
Вказані обставини, дають апеляційному суду обґрунтовані підстави поставити під сумнів категоричний висновок суду першої інстанції про доведеність обвинувачення ОСОБА_7 на підставі тих доказів, які наведені у вироку суду, та такий висновок районного суду, на думку колегії суддів, є передчасним.
З урахуванням наведеного, під час нового судового розгляду, суду необхідно в порядку ст.ст. 97, 315-1 КПК України (в ред.1960р.), шляхом отримання відповіді на виконання постанови суду про перевірку в порядку ст.97 КПК України (в ред.1960р.) або надання судового доручення прокурору про перевіркузаяв ОСОБА_7 щодо з`ясування обставин його затримання, обставин та причин дачі слідству непослідовних та суперечливих свідчень щодо причетності до вбивства.
Після виконання зазначених дій, районному суду необхідно допитати в якості свідківосіб, які затримували ОСОБА_7 та приймали участь в проведені слідчих дій за його участю, по обставинам його затримання за підозрою у вбивстві ОСОБА_12 , його перебування під наглядом міліції, після чого, в сукупності з іншими доказами по справі, дати свідченням вказаних осіб та встановленим фактам належну правову оцінку.
Крім того, з метою встановлення об`єктивної істини у справі, в зв`язку з існуючими істотними суперечностями і непослідовністю в показаннях ОСОБА_7 щодо його причетності до вбивства ОСОБА_12 , з метою перевірки достовірності показань обвинуваченого ОСОБА_7 з досліджуваними у справі обставинам, в процесі нового судового розгляду, районному суду, відповідно до вимог ст. 310 КПК України (в ред.1960г.), необхідно призначити і провести судово-психологічну експертизу щодо ОСОБА_7 (за його згодою), з використанням поліграфа, проведення якої доручити експертам маючим ліцензію на проведення таких експертиз.
На вирішення судово-психологічної експертизи необхідно поставити наступні питання (з правом розширення зазначених питань уточнюючими обставинами):
1. Чи є у обвинуваченого ОСОБА_7 , при його відповідях на питання тестових методик в ході психологічного дослідження з використанням поліграфа, психофізіологічні, емоційно значимі реакції, пов`язані з обставинами вбивства ОСОБА_12 , що мало місце 24 вересня 2010 року, близько 10 години 30 хвилин, у дворі дома АДРЕСА_5 , які досліджуються у справі?
2. Якщо у обвинуваченого ОСОБА_7 є зазначені реакції, то чи пов`язані вони з обставинамиприховування обвинуваченим ОСОБА_7 істинних обставин подій вчиненого злочину і його причетності до злочину, в поясненнях ОСОБА_7 , які він дав під час досудового розслідування будучи допитаним в якості підозрюваного, обвинуваченого, під час проведення з ним відтворення обстановки і обставин події за його участю та інших процесуальних дій, а також в показаннях ОСОБА_16 , даних ним в процесі судового розгляду справи в суді першої інстанції;
3. Чи можуть бути пов`язані виявлені у обвинуваченого ОСОБА_7 психофізіологічні, емоційнозначущі реакції з наявністю у нього психологічної установки на приховування, спотворення інформації, яка має значення у справі, а саме з показаннями, даними ним в ході досудового слідства і в судових засіданнях під час розгляду кримінальної справи в Київському районному суді м Одеси та обставинами вбивства ОСОБА_12 , що мало місце 24 вересня 2010 року, близько 10 години 30 хвилин, у дворі дома АДРЕСА_5 ?
4. Чи є у обвинуваченого ОСОБА_7 ознаки схильності до брехні, якщо є, то які саме ці ознаки?
Таким чином, встановлені колегією суддів і наведені вище обставини, з урахуванням тих доказів, які були досліджені судом і вказані в оскаржуваній вироку, який не мотивований належним чином, на думку колегії суддів, що не спростовують доводів апеляційних скарг ОСОБА_7 та його захисника і обґрунтовано ставлять під сумнів категоричний висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 в інкримінованих йому злочинах, оскільки всупереч вимогам ст.ст. 327, 334 КПК України (в ред.1960р.) вирок ґрунтується на суперечливих доказах, які були покладені судом в основу вироку, без оцінки та аналізу всіх доказів, що є в матеріалах кримінальної справи.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції допустив таку неповноту та неправильність судового слідства та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушив вимоги кримінально-процесуального закону, які відповідно до вимог ст.ст. 367, 368, 369 КПК України (в ред.1960р.), є підставами для скасування вироку суду.
За таких обставин, апеляційні скарги прокурора, потерпілої, засудженого ОСОБА_7 та його захисника підлягають частковому задоволенню, вирок районного суду підлягає скасуванню, з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, оскільки обвинуваченим та захисником, під час апеляційного перегляду вироку районного суду, не була обґрунтована необхідність повернення справи на додаткове розслідування, про що вони просили суд в апеляційних скаргах.
В ході нового судового розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно, повно і об`єктивно дослідити всі обставини справи, ретельно перевірити обставини зазначені в ухвалі апеляційного суду, проаналізувати зібрані по справі докази в їх сукупності, перевіривши їх на достовірність і допустимість, дати їм належну правову оцінку, і залежно від встановленого, прийняти по справі законне і обґрунтоване рішення, мотивувавши його належним чином.
Вирішуючи питання щодо міри запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , апеляційний суд враховує положення ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Апеляційний суд враховує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, але з урахуванням скасування вироку з призначенням нового судового розгляду та тяжкості можливого покарання, яке загрожує ОСОБА_7 у разі доведеності його вини та визнання його винуватим за рішенням суду, у вчиненні інкримінованого йому злочину, який є особливо тяжким та об`єктом якого є життя людини, апеляційний суд, з урахуванням положень Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини та практики Європейського суду з прав людини, приходить до висновку про наявність по даній справі, на даному етапі розгляду справи, реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, навіть з урахуванням презумпції невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи підозрюваного, а тому враховуючи існуючий ризик переховування ОСОБА_7 від суду, вважає за можливе та необхідне залишити раніше обраний запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою, без змін.
З урахуванням підстав, за якими вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, з направленням справи на новий судовий розгляд, колегія суддів не обговорює доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілої про невідповідність покарання, призначеного ОСОБА_7 , тяжкості вчиненого злочину, а тому не бачить підстав для скасування вироку з цих підстав.
Керуючись ст.ст. 362, 365, 366, 367, 374 КПК України (в ред.1960 року), п.п.11,15 Перехідних положень КПК України (в ред.2012г.), колегія суддів апеляційного суду, -

ухвалила:
Апеляційні скарги прокурора, потерпілої ОСОБА_10 , засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Одеси, від 18 березня 2013 року, у відношенні ОСОБА_7 скасувати.

Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.1 ст.263, ч.2 ст.27, п.п.6,11,12, ч.2 ст.115 КК України надіслати до Київського районного суду м. Одеси нановий судовийрозгляд, в іншому складі суду.

Міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 у виді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суді апеляційного судуОдеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4