Справа № 482/734/16-к
Номер провадження1-кп/473/112/2016
ОКРЕМА ДУМКА СУДДІ
"01" листопада 2016 р.
Згідно обвинувального акту (а.к.п.8) ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України, тобто закінчений замах на умисне вбивство двох та більше осіб.
В підготовчому судовому засіданні прокурор та потерпілі просили призначити провадження до судового розгляду. Так, прокурор зазначила, що провадження підсудне Вознесенському міськрайонному суду Миколаївської області відповідно до ч.1 ст.32 КПК України; відсутні підстави для закриття провадження, передбачені п.п.4-8 ч.1 та ч.2 ст.284 КПК України; обвинувальний акт відповідає вимогам, визначеним ст.291 КПК України, при його затвердженні прокурором дотримані вимоги закону.
Захисник та обвинувачений ОСОБА_2 просили повернути обвинувальний акт прокурору з тієї підстави, що у обвинувальному акті порушено вимоги ст.17 КПК України в частині презумпції невинуватості, оскільки прокурором зроблено констатацію факту того, що обвинувачений ОСОБА_2 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України і цей висновок зроблено наперед, без вироку суду, що набрав законної сили.
Заслухавши учасників кримінального провадження та дослідивши наданий суду обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, вважаю, що клопотання захисника про його повернення прокурору підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Однією із загальних засад кримінального провадження є його законність (п.2 частини першої ст.7 КПК України). Так відповідно до ч.1 ст.9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Пунктом 13 ч.1 ст.3 КПК України визначено, що обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Частина 4 ст.110 КПК України передбачає, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.
Наданий прокурором обвинувальний акт не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України, оскільки згідно із цією нормою обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Тоді як з обвинувального акту вбачається, що замість правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_2 в обвинувальному акті зазначено твердження про те, що останній ВЧИНИВ кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України. Тобто прокурор ОСОБА_3 , який склав та затвердив обвинувальний акт, заздалегідь, без вироку суду стверджує, що обвинувачений ОСОБА_2 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, що є безпідставним та недопустимим. При складанні обвинувального акту з урахуванням принципу презумпції невинуватості, визначеного ст.17 КПК України, можливо вказувати тільки на те, що особа обвинувачується у вчиненні певного кримінального правопорушення.
Вказівка в обвинувальному акті про те, що обвинувачений ОСОБА_2 ВЧИНИВ кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 15, п.1 ч.2 ст.115 КК України - є порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини як засади кримінального провадження, передбаченої ст.17 КПК України, яка випливає із ст.ст.62, ч.2 п.3 ст.129 Конституції, ч.1 ст.11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п.2 ст.14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 16.12.1966 року, ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, за змістом яких кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Згідно ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 21.09.2006 року у справі «Грабчук проти України» пункт 42 визначено, що: «Практика Суду встановлює, що презумпція невинуватості порушена, якщо твердження посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, відображає думку, що особа винна, коли цього не було встановлено відповідно до закону. Цього достатньо, навіть за відсутності жодного формального висновку, що існує деяка підстава припустити, що посадова особа вважає цю особу винною (див. Daktaras v. Lithuania, заява № 42095/98, п. 41, ECHR 2000-X; A. L. v. Germany, заява № 72758/01, п. 31, від 28 квітня 2005 року). Питання, чи порушує твердження посадової особи принцип презумпції невинуватості, має бути з`ясоване у контексті тих фактичних обставин, у яких це твердження було зроблене (див. Daktaras, цитоване вище, п. 43).

Крім того, згідно із п.81 Рішення ЄСПЛ у справі «Шагін проти України» від 10 грудня 2009 року зазначено, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції, є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 (див. рішення у справі «Альне де Рібемон проти Франції» (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 35, серія А, № 308). Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлення думки самим судом про те, що особа, «яку обвинувачено у вчиненні злочину», є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, а й поширюється на заяви, що їх роблять інші державні посадові особи стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах і які спонукають громадськість до думки про вину підозрюваного та визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом (див. висновки з відповідної практики Суду, наприклад, в рішенні у справі «Хужин та інші проти Росії» (Khuzhin and Others v. Russia), № 13470/02, п. 93, від 23 жовтня 2008 року). Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку - певні підстави припускати, що відповідна посадова особа вважає обвинуваченого винним (див. рішення у справі «Бьомер проти Німеччини» (Bohmer v. Germany), № 37568/97, п. 54, від 3 жовтня 2002 року). У цьому зв`язку Суд наголосив на тому, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною в тому чи іншому злочині (див. рішення у справі «Дактарас проти Литви» (Daktaras v. Lithuania), № 42095/98, п. 41, ECHR 2000¬X). Таким чином, слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину, та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (див. рішення у справі «Ісмоїлов та інші проти Росії» (Ismoilov and Others v. Russia), № 2947/06, п. 166, від 24 квітня 2008 року).

З огляду на викладене, вважаю, що існують підстави для повернення обвинувального акта відносно ОСОБА_2 прокурору для усунення недоліків в розумні строки.

Головуюча суддя ОСОБА_1