Дата документу Справа № 314/4888/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1477/16 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/4888/16-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст. 81 КК України

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 вересня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали провадження відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Беслам, Північна Осетія, громадянина Росії, який мешкав за адресою: АДРЕСА_1 ;
щодо умовно-дострокового звільнення;
за участю: прокурора ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 03 серпня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_6 посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права зазначає, що суд не надав уваги тому, що ОСОБА_6 відбув 2/3 строку покарання, має два заохочення, а дисциплінарні стягнення, погашені, до того ж неправомірно застосовані адміністрацією виправної установи, всупереч вимог ст. ст. 3, 5-8, 101, 107, 130, 131, 134, 152, 154 КВК України, що в подальшому потягло безпідставну відмову комісією установи у внесенні подання до суду про застосування до ОСОБА_6 пільги, передбаченої ст. 81 КК України, залучався до праці, позитивно характеризується за місцем відбуття покарання, є громадянином Російської Федерації, має статус особи, що постраждала від терористичних дій у Північній Осетії, має незадовільний стан здоров`я, а також батька, хворого на онкологічне захворювання, а тому безпідставно не застосував до останнього пільгу, передбачену ст. 81 КК України. Крім того, порушив вимоги ч. ч. 6, 7 ст. 376, ч. 3 ст. 539 КПК України під час розгляду відповідного клопотання. Тому просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою його клопотання щодо умовно-дострокового звільнення ОСОБА_6 задовольнити.
Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; засудженого, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який вважав, що судове рішення слід залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 03 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 .
Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, захисник ОСОБА_8 звернувся до суду першої інстанції із клопотанням про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції під час розгляду клопотання встановив наступне.

Під час знаходження у Сімферопольському слідчому ізоляторі УДПтС України в АР Крим, засуджений ОСОБА_6 вимоги режиму утримання не порушував, стягнень та заохочень не мав, до суспільно-корисної праці не залучався.

З 05 березня 2012 року відбуває покарання у Кам`янській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 101).

Поведінка засудженого ОСОБА_6 за весь час відбування покарання, у тому числі, що безпосередньо передувала вирішенню питання про умовно-дострокове звільнення, не була стабільно позитивною та активною.

Формально ОСОБА_6 дотримувався норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, за що 12.03.2014 року один раз заохочувався правами начальника колонії та 27.04.2014 року один раз правами начальника відділення СПС у вигляді подяки. Однак мав шість дисциплінарних стягнень, накладених правами начальника відділення, у вигляді оголошення догани за порушення форми одягу від 05.06.2012 року, оголошення попередження за самовільне покидання хитрісним способом межі локального сектору свого відділення від 16.08.2014 року, проведення профілактичної бесіди за порушення локалізації від 20.09.2014 року, проведення профілактичної бесіди за не виконання команди підйом від 15.11.2014 року, оголошення догани за порушення локалізації від 19.01.2015 року та від 19.03.2015 року, та два дисциплінарні стягнення, накладені правами начальника колонії, 28.01.2013 року у вигляді оголошення суворої догани - вилучений мобільний телефон та 12.10.2015 року у вигляді поміщення до ДІЗО за порушення локалізації, які погашені у встановленому законом порядку.

Крім того, засуджений ОСОБА_6 не приймав участі в організації виховних заходів, які провадяться в установі, зокрема, участі в реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених, які, відповідно до розділу XXIV Правил внутрішнього розпорядку установи виконання покарань, спрямовані на формування та закріплення у засуджених прагнення до заняття суспільно-корисною діяльністю, сумлінного ставлення до праці, дотримання вимог законодавства та прийнятих у суспільстві правил поведінки, підвищення їх загальноосвітнього і культурного рівнів, так само, не приймав участі і у роботі самодіяльних організацій.

Будучи працездатним, ОСОБА_6 за весь час відбування покарання був працевлаштований лише у період з серпня по жовтень 2015 року, всього відпрацьовано 54 дні, у інший час працевлаштований не був. До робіт з благоустрою місць позбавлення волі не залучався.

На підставі цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що поведінка засудженого за весь час відбування покарання у своїй сукупності не дає підстав вважати, що останній довів своє виправлення і перевиховання та заслуговує на умовно-дострокове звільнення.

Окрім цього, суд зазначив, що до засудженого вже було застосовано заохочувальну норму, а саме ч. 5 ст. 72 КК України, ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 квітня 2016 року у строк основного покарання за вироком Залізничного районного суду м. Сімферополя АР Крим від 12 січня 2012 року зараховано строк попереднього ув`язнення з дня фактичного затримання до дня набрання вироком законної сили, а саме з 12 серпня 2010 року до 30 січня 2012 року. З огляду на вказане суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання.

Залишаючи апеляційну скаргу захисника без задоволення, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 81 КК України умовно-достроковому звільненню від відбування покарання підлягають особи, які сумлінною поведінкою та ставленням до праці довели своє виправлення та відбули частину покарання, призначеного залежно від тяжкості вчиненого ними злочину.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Відповідно до роз`яснень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Системний аналіз Кримінального та Кримінально-виконавчого законодавства України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», свідчить про те, що висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, оскільки має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині. Доцільність умовно-дострокового звільнення визначається тим, що засуджений за певний час перебування у місцях позбавлення або обмеження волі виправився, змінив поведінку, з огляду на що відсутня необхідність повного відбування призначеного судом строку покарання. Отже, виправлення засудженого передбачає такі зміни у його поведінці та особистості, які дають підстави вважати, що він у разі застосування цієї пільги спроможний свідомо дотримуватись соціальних норм життя та не має установок на повернення до злочинної діяльності. Оцінка ступеню виправлення повинна ґрунтуватися не лише на юридичних критеріях, але й враховувати весь комплекс педагогічних га психологічних аспектів оцінки особистості, які мають підстави вважати, що у засудженого сформувалась соціально визначена самоврегульована поведінка. Сумлінна поведінка засудженого передбачає не тільки наявність у останнього заохочень, застосованих у порядку, визначеними статтями 67, 130 КВК України, але й те, що засуджений подає позитивний приклад для поведінки інших засуджених. При цьому, під сумлінною поведінкою слід розуміти зразкове додержання засудженим вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, безперечне виконання законних вказівок та розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, корисну ініціативу, соціальну активність, участь у вирішенні питань організації навчання, відпочинку, побуту, вплив на виправлення інших засуджених, розвиток корисних соціальних зв`язків, відсутність порушень дисципліни. Сумлінне ставлення до праці це чесне та повне виконання засудженим своїх трудових обов`язків відповідно до статей 59, 60, 118 КВК України, покращення кількісних та якісних показників роботи, підвищення робітничої кваліфікації, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, суворе дотримання правил техніки безпеки тощо. Сумлінне ставлення до праці передбачає прагнення засудженого до перевиконання встановлених норм виробітку або зразкового виконання робіт, участь у вирішенні питань організації праці, відшкодування збитків, заподіяних злочином, та надання матеріальної допомоги сім`ї або виплати аліментів.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_6 під час знаходження у Сімферопольському слідчому ізоляторі УДПтС України в АР Крим, вимоги режиму утримання не порушував, стягнень та заохочень не мав, до суспільно-корисної праці не залучався. З 05 березня 2012 року відбуває покарання у Кам`янській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 101).

Поведінка засудженого ОСОБА_6 за весь час відбування покарання, у тому числі, що безпосередньо передувала вирішенню питання про умовно-дострокове звільнення, не була стабільно позитивною та активною. Формально ОСОБА_6 дотримувався норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, за що 12.03.2014 року один раз заохочувався правами начальника колонії та 27.04.2014 року один раз правами начальника відділення СПС у вигляді подяки. Однак мав шість дисциплінарних стягнень, накладених правами начальника відділення, у вигляді оголошення догани за порушення форми одягу від 05.06.2012 року, оголошення попередження за самовільне покидання хитрісним способом межі локального сектору свого відділення від 16.08.2014 року, проведення профілактичної бесіди за порушення локалізації від 20.09.2014 року, проведення профілактичної бесіди за не виконання команди підйом від 15.11.2014 року, оголошення догани за порушення локалізації від 19.01.2015 року та від 19.03.2015 року, та два дисциплінарні стягнення, накладені правами начальника колонії, 28.01.2013 року у вигляді оголошення суворої догани - вилучений мобільний телефон та 12.10.2015 року у вигляді поміщення до ДІЗО за порушення локалізації, які погашені у встановленому законом порядку.

Крім того, засуджений ОСОБА_6 не приймав участі в організації виховних заходів, які провадяться в установі, зокрема, участі в реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених, які, відповідно до розділу XXIV Правил внутрішнього розпорядку установи виконання покарань, спрямовані на формування та закріплення у засуджених прагнення до заняття суспільно-корисною діяльністю, сумлінного ставлення до праці, дотримання вимог законодавства та прийнятих у суспільстві правил поведінки, підвищення їх загальноосвітнього і культурного рівнів, так само, не приймав участі і у роботі самодіяльних організацій.

Будучи працездатним, ОСОБА_6 за весь час відбування покарання був працевлаштований лише у період з серпня по жовтень 2015 року, всього відпрацьовано 54 дні, у інший час працевлаштований не був. До робіт з благоустрою місць позбавлення волі не залучався.

В зв`язку з цим, 31.12.2015 року комісія Кам`янської виправної колонії УДПтС України в Запорізькій області з розгляду питань щодо застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (ст. 81 КК України) не знайшла достатніх підстав для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_6 , оскільки він до теперішнього часу не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання (а.п.18).

Враховуючи вищевказане, колегія суддів доходить висновку, що поведінка та ставлення до праці за весь час відбування покарання ОСОБА_6 у своїй сукупності не були сумлінними, тобто останній не довів своє виправлення і перевиховання, а тому останній не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, у зв`язку з чим доводи захисника про те, що ОСОБА_6 має два заохочення, а дисциплінарні стягнення, погашені, до того ж неправомірні дії адміністрації виправної установи, всупереч вимогам ст. ст. 3, 5-8, 101, 107, 130, 131, 134, 152, 154 КВК України, потягли за собою безпідставну відмову комісією установи у внесенні подання до суду про застосування до ОСОБА_6 пільги, передбаченої ст. 81 КК України, залучався до праці, позитивно характеризується за місцем відбування покарання, є громадянином Російської Федерації, має статус особи, що постраждала від терористичних дій у Північній Осетії, має незадовільний стан здоров`я, а також батька, хворого на онкологічне захворювання, є необґрунтованими.
Безпідставними є доводи захисника і про те, що суд порушив вимоги ч.ч. 6, 7 ст. 376 КПК України, оскільки складання судового рішення у формі ухвали вимагало значного часу, а тому суд відповідно до вимог КПК України, склав та оголосив його резолютивну частину, при цьому, тільки копія вироку вручається негайно після його проголошення.
Що стосується порушення районним судом строків розгляду клопотання пов`язаного із виконанням вироку, передбачених ч. 3 ст. 539 КПК України, то колегія суддів вважає, що ці обставини не відносяться до істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
При перевірці матеріалів справи колегія суддів не вбачає неправильного застосування кримінального закону та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 03 серпня 2016 року відносно ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді: