Справа № 738/1497/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/1023/2016
Категорія - в порядку виконання Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Чернігові матеріали за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Корюківського районного суду Чернігівської області від 17 серпня 2016 року,

З участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Корюківського районного суду Чернігівської області від 17 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання у вигляді позбавлення волі більш м`яким обмеженням волі, в порядку статті 82 КК України.

Своє рішення суд мотивував тим, що на час розгляду клопотання засуджений на шлях виправлення не став, що підтверджується даними характеристики, відповідно до якої ОСОБА_6 мав 11 дисциплінарних стягнень, які на даний час погашені, одне заохочення, а ставлення засудженого до праці та його поведінка свідчать про свідомо негативну спрямованість. При цьому, суд врахував і думку спостережної комісії Менської районної державної адміністрації Чернігівської області, яка прийшла до висновку про передчасність заміни не відбутої частини покарання, у виді позбавлення волі, більш м`яким обмеження волі.

Не погоджуючись з рішенням суду засуджений ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення,яким його клопотання задовольнити, замінити невідбуту частині покарання на більш м`яке у виді обмеження волі.

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції поверхнево дослідив дані про його особу. При цьому, вказує на те, що суд безпідставно взяв до уваги висновок спостережної комісії, оскільки за весь час відбування покарання він не спілкувався з жодним представником спостережної комісії, в зв`язку з чим їх висновок не можна вважати обґрунтованим. Звертає увагу на те, що дії керівництва виправної установи навмисно направлені на те, щоб клопотання всіх засуджених до суду були залишені без задоволення, що підтверджується тим, що відразу після його звернення до суду на нього безпідставно було накладено стягнення за порушення яке він не вчиняв. Просить прийняти до уваги і позицію прокурора, який на думку засудженого, відповідно до Закону «Про прокуратуру» повинен підтримувати його законні вимоги та представляти державне обвинувачення. Зауважує на ту обставину, що менше ніж через 10 місяців він матиме право на наступну пільгу, передбачене уст. 81 КК України, а саме на умовно-дострокове звільнення.

Заслухавши доповідача, засудженого ОСОБА_6 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу, просив її задовольнити, скасувати ухвалу місцевого суду та ухвалити нову, якою задовольнити його клопотання та замінити йому покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке у виді обмеження волі, вважаючи дії співробітників виправного закладу по відношенню до нього незаконними, міркування прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає за наступних підстав.

Вироком Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 19 листопада 2010 року ОСОБА_6 був засуджений за ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 186 КК України на десять років позбавлення волі.

Ухвалою апеляційного суду Автономної Республіки Крим 03 березня 2011 року вказаний вирок було залишено без змін.

27 січня 2016 року ухвалою Менського районного суду Чернігівської області ОСОБА_6 у строк покарання у виді позбавлення волі зараховано термін попереднього ув`язнення в період з 13 липня 2010 року по 02 березня 2011 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Строк відбуття покарання обчислюється з 19 листопада 2010 року. Кінець строку відбуття покарання встановлено 24 листопада 2019 року.

На час розгляду клопотання засудженим було відбуто шість років вісім місяців 23 дні позбавлення волі, в той час як невідбута частина покарання складає три роки три місяці сім днів.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 4 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким.

Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим не менше половини строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин, а також у разі, коли особа раніше відбула покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона була засуджена до позбавлення волі.

Частиною третьою статті 82 КК України визначено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

За змістом зазначеного кримінального закону становлення особи на шлях виправлення - це прагнення засудженого до такого виправлення, позитивні зрушення в його поведінці і добросовісне ставлення до праці, які свідчать про сумлінне здійснення процесу виправлення, що може ефективно продовжуватись й в умовах відбування більш м`якого покарання.

Ставлення особи на шлях виправлення характеризується зразковою поведінкою і сумлінним ставленням до праці. Такий висновок повинен бути застосований на всебічному врахуванні даних про поведінку засудженого і ставлення його до праці за весь період перебування у виправній трудовій колонії, а не за час, який безпосередньо передує розгляду клопотання.

Отже, законодавцем визначено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким є правом суду, а не обов`язком і така заміна може бути застосована за певних умов.

Однак, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким є важливою складовою прогресивної системи відбування покарання, яка дає змогу, дотримуючись мети покарання, водночас покращувати правове становище засудженого і зменшувати обсяг та характер карально-виховного впливу на нього. У такий спосіб закон стимулює добросовісне відбування покарання засудженим, визначаючи, що саме від його поведінки значною мірою залежить можливість покращення його правового становища.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 у Менській виправній колонії відбуває міру покарання з 20 квітня 2011 року по теперішній час. За час відбування покарання за порушення порядку відбування покарання отримав одинадцять дисциплінарних стягнень, накладених правами начальника установи та правами начальника відділення, які на час розгляду клопотання в установленому законом порядку є погашеними. При цьому, рішенням комісії установи від 18 грудня 2014 року за систематичні злісні порушення установленого порядку відбування покарання ОСОБА_6 було поставлено на профілактичний облік, як злісного порушника установленого порядку відбування покарання.

В зв`язку з тим, що ОСОБА_6 злісно порушував вимоги установленого порядку відбування покарання, не проявляв готовності до правослухняної самокерованої соціально-правомірної поведінки, рішенням профілактичної комісії установи 11 грудня 2014 року засудженого було переведено до дільниці посиленого контролю. За час відбування покарання в дільниці посиленого контролю ОСОБА_6 допустив одне порушення вставленого порядку відбування покарання, за що отримав одне дисциплінарне стягнення, застосоване правами начальника установи.

11 березня 2015 року ОСОБА_6 , як такого що виявив потяг до правослухняної поведінки, рішенням профілактичної комісії було переведено до дільниці ресоціалізації відділення СПС № 5. Після переведення до вказаної дільниці, ОСОБА_6 порушень встановленого порядку відбування покарання намагався не допускати, розпорядок дня виконував під контролем, стягнень не мав.

З квітня 2011 року по березень 2015 року ОСОБА_6 не виявляв бажання працювати на виробництві установи. Участі в неоплачуваних роботах по благоустрою установи та поліпшенні житлово-побутових умов відділення не приймав, заохочень не мав.

Після переведення з дільниці посиленого контролю до дільниці ресоціалізації з власної ініціативи працевлаштувався робітником швейної дільниці підприємства установи 19 березня 2015 року. До праці ставився сумлінно та старанно, поставлені завдання виконував вчасно та якісно, норми денного завдання виконував, за що отримав одне заохочення. Після отримання заохочення ставлення до роботи у засудженого змінилось, норми денного завдання перестав виконувати, до роботи почав ставитись байдуже, у зв`язку із систематично відсутністю на робочому місці був звільнений 02 грудня 2015 року.

26 січня 2016 року, згідно поданої письмової заяви ОСОБА_6 був працевлаштований робітником швейної дільниці підприємства установи по 11 лютого 2016 року, однак, до роботи ставився негативно.

18 квітня 2016 року, згідно поданої письмової заяви ОСОБА_6 був працевлаштований робітником швейної дільниці підприємства установи по 17 травня 2016 року, однак, до роботи ставився посередньо.

З 17 травня 2016 року по 08 серпня 2016 року на виробництві установи працевлаштований не був та не виявляв бажання працювати.

З 08 серпня 2016 року працевлаштований робітником швейної дільниці підприємства установи, до роботи ставиться посередньо.

Проаналізувавши вищевикладені фактичні обставини, колегія суддів приходить до висновку, що поведінка ОСОБА_6 та ставлення до праці свідчать про те, що його дії направлені на досягнення певної мети. Зокрема, влаштувавшись на роботу першого разу та отримавши заохочення, ставлення засудженого до праці різко змінилось, в результаті чого він був звільнений. В подальшому він за власним бажанням неодноразово влаштовувався на роботу, однак, ставлення до праці його не було сумлінним. Тобто, колегія суддів приходить до висновку, що засуджений ОСОБА_6 діяв лише з метою отримати заохочення та вважав, що цього буде достатньо для отримання пільги у виді заміни на більш м`який вид покарання.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що ставлення засудженого до праці свідчить про поведінку, яка має на меті отримання певних переваг чи пільг, однак, реальна його поведінка являється свідомо негативною.

Окрім іншого, характеристика щодо ОСОБА_6 містить також дані про те, що заходи виховного та культурно-масового характеру, які проводяться в установі та відділенні, відвідує, реагує на них байдуже, активної участі у їх організації та проведенні не приймає. Згідно поданої ОСОБА_6 письмової заяви, він займається за програмою диференційованого виховного впливу на засуджених «Фізкультура і спорт», яку не реалізовує за планом. Товариські зв`язки підтримує із засудженими різної спрямованості. До негативних вчинків інших засуджених ставиться байдуже. Раніше вступав у конфліктні ситуації із засудженими, за що двічі притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника установи. На даний час у конфліктні ситуації з іншими засудженими не вступає. Намагається дотримуватись правомірних і ввічливих взаємовідносин з персоналом установи та представниками адміністрації, на зауваження реагує не завжди правильно. Встановлені законодавством вимоги персоналу колонії виконує під контролем. За рисами характеру легковажний, схильний до прояву агресії.

З вищевикладеного вбачається, що засуджений є відстороненою особою та не бажає приймати участь у житті колективу, всі його дії направлені лише на те, щоб отримати пільги, в даному випадку, це виражається у поведінці направленої на отриманні пільги у виді пом`якшення виду покарання, що підтверджується його бажанням працювати лише на той час, коли має розглядатись його клопотання в суді, в той час, як до вирішення цього питання він ставився до праці негативно, а до 2015 року взагалі не виявляв бажання працювати.

Таким чином, доводи апеляційної скарги засудженого про те, що висновки суду першої інстанції є необґрунтованими не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи.

На ряду з викладеним, з матеріалів провадження вбачається, що 16 липня 2015 року комісією розглядались матеріали в порядку ст.ст. 100, 101 КВК України щодо зміни умов тримання ОСОБА_6 по відбуттю ним 1/2 частини строку покарання, але з врахуванням характеризуючих даних на час розгляду, комісією було відмовлено у застосуванні пільги.

29 липня 2016 року комісією розглядалось питання про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким в порядку ст. 82 КК України по відбуттю ОСОБА_6 2/3 частини строку покарання, але у застосуванні пільги йому було відмовлено.

04 серпня 2016 року питання щодо застосування пільги у вигляді заміни невідбутої частини покарання більш м`яким у виді обмеження волі щодо засудженого ОСОБА_6 знову було предметом розгляду спостережної комісії Менської районної державної адміністрації, що підтверджується постановою № 155. В результаті розгляду комісія постановила погодження застосування до засудженого ОСОБА_6 пільги у вигляді заміни невідбутої частини покарання більш м`яким у виді обмеження волі вважати передчасним.

На думку колегії суддів, дані рішення комісії свідчить про те, що ОСОБА_6 своєю поведінкою дійсно не довів своє виправлення та бажання стати на шлях виправлення.

Крім іншого, колегія суддів вважає, що наявності одного заохочення за досить тривалий час відбуття покарання у місцях позбавлення волі, є недостатнім для застосування до ОСОБА_6 вимог статті 82 КК України. Окрім того врахуванню підлягають і інші обставини справи, дані про особу ОСОБА_6 , тяжкість злочину, за який він відбуває покарання, поведінка його, як під час утримання в слідчому ізоляторі, так і за весь період відбування покарання у Менській виправній колонії, того факту що з 2011 року він не був працевлаштований, при цьому, він має лише одне заохочення, за наявності значної кількості стягнень, в тому числі і одне стягнення, яке є непогашеним в установленому законом порядку.

Твердження апеляційної скарги засудженого в тій частині, що менше ніж через 10 місяців він матиме право на наступну пільгу у виді умовно-дострокового звільнення не заслуговує на увагу колегії суддів, оскільки предметом розгляду даного провадження не являється.

Вказівка ОСОБА_6 на порушення прокурором своїх повноважень під час розгляду його клопотання в суді першої інстанції, також не може бути предметом апеляційного перегляду,оскільки суд не являється органом, що контролює дії прокурора місцевої прокуратури, для цього є прокурори вищого рівня. Більш того, як було встановлено під час апеляційного перегляду, прокурор діяв в межах своїх повноважень, жодним чином не порушивши положення Закону України «Про прокуратуру» та вимоги кримінального процесуального закону.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку що ухвала суду про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким у виді обмеження волі є законною, та такою, що відповідає вимогам Кримінального кодексу України та чинному Кримінальному процесуальному кодексу України.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час розгляду матеріалів справи в суді, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 82 КК України, ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 537, 539 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Корюківського районного суду Чернігівської області від 17 серпня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання у вигляді позбавлення волі більш м`яким у виді обмеженням волі залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10