АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 642/96/15-к Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/790/497/16 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: В порядку КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю прокурора - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові матеріали за апеляціями захисника ОСОБА_6 та підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 1 квітня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Застосовано у відношенні ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах Харківської установи виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України (№ 27) на строк 60 днів до 30 травня 2016 року.

Відповідно до ухвали слідчого судді, ОСОБА_7 , в період з 24 травня 2001 року по 17 липня 2001 року, діючи у групі з іншими особами, за попередньою змовою, вчинив декілька особливо тяжких злочинів.

25.05.2001 року СВ Харківського РВ ГУМВС України в Харківській області порушено кримінальну справу № 90010309 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 142 КК України (в редакції 1960 року).

02.06.2001 року СВ Ленінського РВ ХМУ ГУМВД України в Харківській області порушено кримінальну справу № 64010499 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 142 КК України (в редакції 1960 року).

05.06.2001 року прокуратурою Ленінського району м. Харкова винесено постанову про зміну кваліфікації діяння з ч. 3 ст. 142 КК України ( в редакції 1960 року) на п. «а» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року).

09.07.2001 року кримінальні справи № 90010309 та № 64010499 об`єднані в одне провадження під єдиним номером 64010499.

19.07.2001 року прокуратурою Нововодолазького району Харківської області порушено кримінальну справу № 47010029 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 142 КК України (в редакції 1960 року).

29.10.2001 року кримінальні справи № 64010499 та № 47010029 об`єднані в одне провадження під єдиним номером 64010499.

За результатами досудового розслідування 29.10.2001 року винесено постанову про притягнення ОСОБА_7 у якості обвинуваченого за ч. 4 ст. 187 КК України (в редакції 2001 року).

30.10.2001 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 Червонозаводським районним судом м. Харкова обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та цього ж дня його оголошено у розшук, а досудове розслідування зупинено.

Проведення розшуку ОСОБА_7 доручено 09.02.2011 року Ленінському РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області.

У зв`язку з набранням чинності нового КПК України відомості про вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 187 КК України ( в редакції 2001 року), внесені 16.10.2013 року до ЄРДР за № 0002852 та у кримінальному провадженні розпочато досудове розслідування.

16.10.2013 року ОСОБА_7 винесено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаечнорго ч. 4 ст. 187 КК України, яке йому не оголошено у зв`язку з його ухиленням від органу слідства та цього ж дня розслідування кримінального провадження № 0002852 зупинено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 280 КПК України, у зв`язку із розшуком підозрюваного.

Крім того, 05.01.2015 року відомості про вчинені ОСОБА_7 кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 187 КК України ( в редакції 2001 року) внесені до ЄРДР за № 0000024 та № 0000025 і за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України (в редакції 2001 року) за № 0000023 і цього ж дня вказані кримінальні провадження об`єднані в одне провадження під № 0002852.

За результатами досудового розлідування 05.01.2015 року винесено повідомлення про підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, яке йому не оголошено у зв`язку з тим, що він ухиляється від органів досудового розслідування.

26.12.2014 року до Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області надійшло повідомлення про затримання ОСОБА_7 співробітниками відділу МВС Росії по Верньоуральському району ГУМВС РФ по Челябінській області і в подальшому ОСОБА_7 було видано за екстрадицією.

Задовольняючи клопотання слідчого, слідчий суддя вказав, що матеріали кримінального провадження свідчать по те, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого п.п. «а», «і» ст.. 93, ст.. 69 КК України ( в редакції 1960 року) та ч. 4 ст. 187 КК України ( в редакції 2001 року).

28 січня 2015 року було складено повідомлення про підозру.

31.03.2016 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. «а», «і» ст.. 93, ст.. 69 КК України ( в редакції 1960 року) та ч. 4 ст. 187 КК України ( в редакції 2001 року).

Крім цього слідчий суддя дійшов висновку про обґрунтованість підозри та вважав встановленим існування ризиків, передбачених п.п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та неможливість застосування жодного з більш мяких запобіжних заходів.

В силу вимог ч. 3 ст. 183 КПК України розмір застави слідчий суддя не визначав.

Не погодившись з ухвалою слідчого судді, ОСОБА_7 та його захисник - адвокат ОСОБА_6 подали апеляційні скарги.

Адвокат ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу слідчого судді та обрати ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі.

Вважає, що слідчим та прокурором не доведено, що її підзахисний ОСОБА_7 ухилявся від слідства, оскільки жодного документу на підтвердження цього факту стороною обвинувачення не надано. Крім цього зазначає, що ухвала слідчого судді не відповідає вимогам КПК України.

Підозрюваний ОСОБА_8 просить також скасувати ухвалу слідчого судді з тих підстав, що відносно нього є законна санкція про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30.10.2001 року.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала слідчого судді не відповідає вимогам КПК України. Вважає, що органом досудового розслідування порушені його права і свободи громадянина, оскільки, внесення 05.01.2015 року відомостей до ЄРДР щодо скоєних ним кримінальних правопорушень, на його думку, фактично є повторним порушення кримінальної справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, захисника адвоката ОСОБА_6 , яка наполягала на задоволенні апеляцій, прокурора, що заперечував проти апеляцій, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку щодо обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у скоєнні особливо тяжких злочинів та наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України і з цим погоджується колегія суддів.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до положень статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним засобом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Більш того, у п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 г- Європейський Суд з прав людини зазначив «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Порядок розгляду слідчим суддею клопотання про застосування запобіжного заходу відповідає вимогам п.п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Так, слідчий суддя встановив, що надані стороною обвинувачення у кримінальному провадженні докази доводять обставини, передбачені ч.1 ст.194 КПК України, які свідчать про :

1.наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушеннь ;

2.наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може вчинити дії, передбачені п.п.1,4,5 ч.1 ст.177 КПК України.

3.недостатність застосування до ОСОБА_7 більш м*яких запобіжних заходів, аніж тримання його під вартою, для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Мотиви прийнятого слідчим суддею рішення викладені в ухвалі, яка в цілому відповідає вимогам ст.196 КПК України (а.с.120-122). З висновками слідчого судді щодо доведеності обґрунтованості підозри, наявності ризиків, передбачених п.п.1,4,5 ч.1 ст.177 КПК України та необхідності застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою погоджується і апеляційний суд.

У розумінні положень, що наведені у чисельних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Йонкало проти України» №42310/04 від 21 квітня 2011 року, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№12244/86,12245/86, 12383/86 від 30 серпня 1990 року, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28 жовтня 1994 року та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об*єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Мета затримання полягає в сприянні розслідуванню злочину через підтвердження або спростування підозр, які стали підставою для затримання. «Для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1(c), поліція не зобов*язана мати докази, достатні для пред*явлення обвинувачення, ні в момент арешту, ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов*язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред*явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання» (справа «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13 листопада 2007 року). Матеріали кримінального провадження, на які послався слідчий у клопотанні, дають підстави вважати підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення обгрунтованою. Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях ЄСПЛ: у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року Суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Виклавши мотиви свого рішення в ухвалі, слідчий суддя врахував положення ст.ст. 176,178,183 КПК України і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування у відношенні підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо, як на його думку, повторного порушення кримінальної справи, шляхом внесення 05.01.2015 року відомостей про вчинені ним кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 187 КК України ( в редакції 2001 року) до ЄРДР за № 0000024 та № 0000025 і за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України (в редакції 2001 року) за № 0000023, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 10 Перехідних положень КПК України, кримінальні справи, які на день набрання чинності КПК України 2012 року не направлені до суду з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розслідуються, надсилаються до суду та розглядаються судами першої, апеляційної, касаційної інстанції і Верховним Судом України згідно з положеннями цього Кодексу.

Разом з цим, глава 19 КПК України регламентує загальні положення досудового розслідування.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР, а відповідно до ч. 3 цієї ж статті , здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Чинний КПК України не передбачає взагалі оскарження внесення відомостей до ЄРДР про кримінальне правопорушення, а тому судова колегія доводи апеляції ОСОБА_7 з цього приводу вважає безпідставними.

Враховуючи викладене, підстав для скасування оскаржуваної ухвали з мотивів викладених в апеляціях ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_6 колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 392, 404, 405, 407, 418, 419, 423 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та підозрюваного ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 1 квітня 2016 року щодо обрання у відношенні ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й відповідно до вимог ст. 424 КПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: