Дата документу Справа № 334/8805/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/574/16 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 334/8805/15-к
Категорія: ст. 125 ч. 1 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю: прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004084, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

встановила:
До суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою звернувся прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 /а.п. 112-114/, в якій, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненому злочині та правильність кваліфікації судом його дій, просить вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.12.2015 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 /а.п. 101-102/ скасувати в частині призначеного йому покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, після чого, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Апелянт вважає, що суд за скоєння вищевказаного злочину призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 1 року обмеження волі з випробуванням строком на 1 рік, тобто покарання, яке не передбачено санкцією ч. 1 ст. 125 КК України та є більш тяжким, ніж максимальне покарання, передбачене законом України про кримінальну відповідальність за вчинення такого злочину.

Крім того зазначив, що у суді першої інстанції прокурором, з урахуванням вимог ст. 65 КК України щодо призначення покарання, необхідного та достатнього для виправлення особи і попередження вчинення нею нових злочинів, у судових дебатах було запропоновано суду призначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ст. 125 ч. 1 КК України до одного року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України обвинувачений звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на один рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. 2, п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи; періодично з`являтися для реєстрації.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 не обирався.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 3 577 грн. 33 коп., у рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 грн., а всього 5 577 грн. 33 коп.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, прокурора, який підтримує апеляційну скаргу та просить її задовольнити, потерпілу з запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника з позицією про необхідність задоволення апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали судового кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.

Згідно з вироком, обвинувачений визнаний винним та засуджений за те, що 26.08.2015 року, близько 17.00 години, знаходячись поблизу другого під`їзду будинку АДРЕСА_2 , під час сварки на ґрунті ревнощів, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, наніс своїй знайомій ОСОБА_9 серію ударів руками та ногами по голові та тулубу, внаслідок чого спричинив потерпілій, відповідно до висновку експерта № 3498 від 28.08.2015 року, тілесні ушкодження, а саме: синці в області обох плечей, в області правої молочної залози, в області лівого стегна, в міжлопаточній області, в правій скроневій області, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Виходячи зі змісту апеляційної скарги, фактичні обставини, встановлені судом, доведеність вини обвинуваченого у вчиненому ним злочині та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, не оскаржуються, у зв`язку з чим, відповідно до норм, передбачених ч. 1 ст. 404 КПК України, зазначені обставини в апеляційному порядку не перевіряються.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції відповідної частини статті кримінального закону, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Суд першої інстанції визнав обвинуваченого винним у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 125 КК України, санкцією якої (на час подій) передбачене покарання: штраф у розмірі до п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, або громадські роботи на строк до двохсот годин, або виправні роботи на строк до одного року.

Однак, суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання у виді обмеження волі, яке не передбачене санкцією ч. 1 ст. 125 КК України, що вказує на порушення вимог ст. 65 КК України.

Виходячи з викладеного та вимог апеляційної скарги, в яких прокурор просить скасувати вирок лише в частині призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів погоджується з апеляційною скаргою в частині неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною частиною статті закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України).

Нормами ст. 420 КПК України закріплений вичерпний перелік підстав для ухвалення апеляційною інстанцією після скасування вироку суду першої інстанції свого вироку, а саме у разі:

- необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення;

- необхідності застосування більш суворого покарання:

- скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції;

- неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

В апеляційній скарзі прокурором заявлені вимоги про призначення обвинуваченому більш м`якого покарання згідно з санкцією ч. 1 ст. 125 КК України.

Вимоги про скасування рішення суду в частині застосування ст. ст. 75, 76 КК України в апеляційній скарзі не заявлені і доводи про неправильність застосування звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не наведені.

Поширення і віднесення загальних засад призначення покарання та поняття призначеного покарання на звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України із застосуванням ст. 76 КК України, є неправильним і безпідставним, і отже, колегією суддів, як довід на обґрунтування вимог про скасування вироку і в цій частині, не приймається.

Така підстава, як призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною частиною статті закону України про кримінальну відповідальність, в нормах ст. 420 КПК України не наведена.

Колегія суддів апелянтом позбавлена можливості скасувати вирок суду, як в частині призначеного обвинуваченому покарання, так і в частині застосування ст. ст. 75, 76 КК України, з ухваленням свого вироку з призначенням більш м`якого покарання відповідно до вимог апеляційної скарги.

Відповідно до норм закону України про кримінальну відповідальність не може колегія суддів й змінити вирок в частині призначеного обвинуваченому покарання на більш м`яке, а саме на штраф, до якого застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням відповідно до норм ст. 75 КК України не передбачено.

При цьому, колегія суддів доходить висновку, що призначення судом обвинуваченому більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною частиною статті закону України про кримінальну відповідальність, вказує на невідповідність вироку вимогам ст. ст. 9, 370, 374 КПК України, який згідно зі ст. 413 КПК України підлягає скасуванню, але з призначенням нового розгляду у тому ж суді першої інстанції в іншому його складі.

Керуючись ст. ст. 9, 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.12.2015 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 по кримінальному провадженню, скасувати.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4