Ухвала
іменем україни

25 серпня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0007907 за обвинуваченням
ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року щодо ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а :

У касаційній скарзі захисник засудженого ставить питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду у судді апеляційної інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням бездоганної поведінки і сумлінного ставлення до праці, правильно застосував ч. 4 ст. 74 КК України до його підзахисного. Зазначає, що стороною захисту було надано ряд документів, які позитивно характеризують ОСОБА_5 , а саме характеристики з колишнього місця роботи та з підприємства де він працює по теперішній час, з навчального закладу, з місця реєстрації, довідку про офіційне працевлаштування та сплату податків, однак суд апеляційної інстанції до них віднісся однобічно та вибірково. Вважає, що вирок апеляційного суду було прийнято з істотним порушенням норм кримінального Закону.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки обмеження волі.

На підставі ч. 4 ст. 74 КК України ОСОБА_5 звільнено від призначеного покарання.

Вирішені питання про речові докази у провадженні.

Апеляційним судом м. Києва вирок суду першої інстанції скасовано та постановлено свій вирок від 13 квітня 2016 року, яким ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено покарання 2 роки обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України засудженого звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року засуджено також ОСОБА_8 , судове рішення щодо якого в апеляційному порядку не переглядалося та в касаційному порядку не оскаржується.

17 серпня 2015 року приблизно о 8 год. 25 хв. ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_8 , розподіливши між собою ролі, з торгівельної зали магазину «Караван», що знаходиться за адресою: вул. Лугова, 12 в м. Києві, вчинили умисне таємне викрадення чужого майна на загальну суму 646,88 грн., однак не довели свій умисел до кінця з причин, що не залежали від їх волі, оскільки ОСОБА_5 був затриманий працівниками служби охорони магазину при виході з приміщення.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, доведеність винності ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, кваліфікація його дій у касаційному порядку не оспорюються.

Що стосується доводів захисника про несправедливість призначеного покарання та безпідставність скасування рішення районного суду в частині застосування ч. 4 ст. 74 КК України, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ч. 4 ст. 74 КК України, особа, яка вчинила злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, може бути за вироком суду звільнена від покарання, якщо буде визнано, що з урахуванням бездоганної поведінки і сумлінного ставлення до праці цю особу на час розгляду справи в суді не можна вважати суспільно небезпечною.

Суд першої інстанції, постановляючи вирок щодо ОСОБА_5 , ці вимоги закону врахував не в повній мірі, на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.

Скасовуючи вирок в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, суд апеляційної інстанції погодився із видом покарання, яке обрано судом першої інстанції.

Однак, апеляційний суд зазначив, що звільняючи ОСОБА_5 від призначеного покарання у виді обмеження волі на підставі ч. 4 ст. 74 КК України, районний суд не навів переконливих мотивів для прийняття такого рішення.

Врахувавши конкретні обставини справи, дані про особу винного, апеляційна інстанція вказала, що у вироку не зазначено будь-яких об`єктивних даних про те, що ОСОБА_5 не є суспільно небезпечною особою, має бездоганну поведінку і сумлінне ставлення до праці. Відсутні такі дані і в матеріалах провадження.

Зокрема, апеляційний суд вказав, та обставина, що обвинувачений є аспірантом Академії праці, соціальних відносин і туризму, не може свідчити про те, що він не є суспільно небезпечною особою, має бездоганну поведінку та сумлінне ставлення до праці, оскільки ОСОБА_5 був аспіратом як до вчинення протиправних дій, так і після їх вчинення.

При призначенні покарання ОСОБА_5 та при звільненні його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, апеляційний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, який позитивно характеризується, є аспірантом Академії праці, соціальних відносин і туризму, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, та не встановив тих, що його обтяжують.

Суд дотримався вимог кримінального закону, застосував принцип індивідуалізації призначення покарання, визнав можливим виправлення та перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства, встановивши іспитовий строк, навів у вироку переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнута мета покарання.

З урахуванням наведених обставин справи, рішення суду про призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України належним чином умотивовано, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових правопорушень.

На думку колегії суддів, призначене апеляційним судом покарання є законним, справедливим, воно сприятиме перевихованню ОСОБА_5 та попередженню вчинення ним нових правопорушень.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 434, 436, ч. 2 ст. 376 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Вирок Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3