У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого - судді ОСОБА_6.,
суддів ОСОБА_7., ОСОБА_8.,

розглянувши у судовому засіданні заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Слідчий суддя Лозівського міськрайонного суду Харківської області ухвалою від 30 березня 2016 року відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_4 по кримінальному провадженню № 0000164 від 17 січня 2014 року на бездіяльність прокурора Харківської області.

Апеляційний суд Харківської області ухвалою від 14 квітня 2016 року на підставі частини 4 статті 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30 березня 2016 року, визнавши, що апеляційна скарга подана на судове рішення, яке відповідно до вимог статті 309 КПК не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2016 року на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вказане вище судове рішення суду апеляційної інстанції з тих мотивів, що, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд діяв у відповідності з вимогами статті 309 та частини 4 статті 399 КПК.

ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою від 25 травня 2016 року, в якій просить переглянути ухвалу суду касаційної інстанції від 16 травня 2016 року з підстав, передбачених пунктами 1 - 3 частини 1 статті 445 КПК, скасувати її та направити провадження на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

У заяві ОСОБА_4 зазначає про необґрунтованість висновків слідчого судді по її скарзі на бездіяльність прокурора Харківської області, істотне порушення слідчим суддею при розгляді її скарги вимог процесуального законодавства, зокрема ч.2 ст. 76, ч.1 ст. 80, ст. 303, ст. 304, ч.3 ст. 415 КПК, внаслідок чого, на її думку, скарга фактично не була розглянута по суті, а тому вона вважає, що слідчим суддею постановлено незаконне рішення про відмову в задоволенні скарги в той час, як він повинен був повернути скаргу (п.2 ч.2 ст. 304 КПК) або відмовити у відкритті провадження по скарзі (ч.4 ст. 304 КПК), що дало б їй змогу оскаржити ці рішення в апеляційному порядку.

Також ОСОБА_4 у заяві зазначає, що ухвалою від 14 квітня 2016 року суд апеляційної інстанції, відмовивши їй з посиланням на ч.3 ст. 307 КПК у відкритті апеляційного провадження за її апеляцією на рішення слідчого судді, неправильно застосував цю норму закону та сам порушив вимоги статей 8, 55, 129 Конституції України, внаслідок чого постановив незаконне рішення.

Крім того, ОСОБА_4, посилаючись на те, що суд касаційної інстанції, залишивши поза увагою вищезазначені нею доводи, безпідставно ухвалою від 16 травня 2016 року з посиланням на ч.3 ст. 307 КПК відмовив їй у відкритті касаційного провадження, вказує, що це рішення є помилковим і таким, що не відповідає застосуванню норм процесуального права в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2015 року по справі № 5-2366км15 та в постанові Верховного Суду України від 3 березня 2016 року по справі № 5-347кс15.

Зокрема, ОСОБА_4 вважає, що в ухвалі касаційного суду від 16 травня 2016 року по-іншому, ніж в ухвалі від 29 жовтня 2015 року, застосовані одні й ті ж самі норми процесуального права, а саме: ст. 304, ч.2 ст.309, ч.3 ст. 392, ч.4 ст. 399, ч.1 ст. 428, п.2 ч.2 ст. 428, ч.6 ст.428, статей 430, 433, 434, п.1 ч.1 ст. 438 КПК, а також зазначена ухвала від 16 травня 2016 року не відповідає висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 3 березня 2016 року, щодо застосування норм ст. 7, ч. 6 ст. 9, частин 1, 2 ст. 24, ч. 1 ст. 428, п.2 ч.2 ст. 428, ч. 6 ст. 428, статей 430, 433, 434 КПК.

На підтвердження підстави для перегляду рішення суду касаційної інстанції Верховним Судом України, передбаченої пунктом 2 частини 1 статті 445 КПК, ОСОБА_4 долучила до заяви ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2015 року, якою скасовано ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА 5 та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції, а на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 3 частини 1 статті 445 КПК, - постанову Верховного Суду України від 3 березня 2016 року, якою скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2015 року у справі щодо ОСОБА 4 про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА 2 на ухвалу Апеляційного суду м. Києві від 17 квітня 2015 року, а справу направлено на розгляд до суду касаційної інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви і додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що передбачених законом підстав для відкриття провадження немає, виходячи з наступного.

1.Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Перелік підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, визначений статтею 445 КПК. Цей перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до положень зазначених статей КПК до компетенції Верховного Суду України не входить розгляд помилок щодо фактів чи порушень законодавства України, нібито допущених судами першої чи апеляційної інстанцій, оскільки у такому випадку він перевищив би межі своїх повноважень, передбачених законом. Верховний Суд України має лише повноваження визначати правильність/неправильність тлумачення та застосування судом касаційної інстанції норм матеріального чи процесуального права за особливих вимог та застережень, визначених конкретними підставами перегляду судових рішень за статтею 445 КПК.

2.Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 445 КПК однією із підстав перегляду Верховним Судом України судових рішень є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми Кримінального процесуального кодексу, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Ця підстава передбачає необхідність здійснення заявником процедури порівняння судових рішень на предмет однаковості/неоднаковості застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми процесуального права, викладеної в одному й тому ж законі - Кримінальному процесуальному кодексі, що повинно бути відображено в процесуальних документах - ухвалах касаційного суду у різних справах (провадженнях), і ця норма має бути по-різному реально застосована судом касаційної інстанції під час розгляду справ за касаційною процедурою.

Як убачається із заяви ОСОБА_4, вона фактично, надаючи свою оцінку обставинам по скарзі на дії і бездіяльність прокурора Харківської області та прийнятому слідчим суддею рішенню по скарзі, а потім і рішенню суду апеляційної інстанції, по суті, з посиланням на ряд норм законодавства України, оспорює встановлені по скарзі факти та законність зазначених рішень, що за вимогами статті 445 КПК не є підставою перегляду судових рішень Верховним Судом України.

Також, зазначаючи в заяві, що слідчий суддя мав не залишати її скаргу без задоволення, а повинен був відмовити їй у відкритті провадження по скарзі, щоб забезпечити право на апеляційне оскарження, заявниця допускає суперечності, з огляду в тому числі й на те, що, за її ж повідомленням у заяві, попереднє рішення слідчого судді від 1 грудня 2015 року про відмову у відкритті провадження по її скарзі було скасовано за її апеляцією в апеляційному порядку ухвалою від 29 лютого 2016 року з направленням скарги на новий розгляд слідчим суддею, за результатами якого ухвалою від 30 березня 2016 року їй було відмовлено в задоволенні скарги.

Крім того, з оспореного ОСОБА_4 рішення суду касаційної інстанції від 16 травня 2016 року видно, що суд, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, при прийнятті рішення висловив позицію про правильність застосування судом апеляційної інстанції норм статті 309 і частини 4 статті 399 КПК та не робив висновків щодо застосування інших норм КПК. У той же час з порівнюваного рішення суду касаційної інстанції - ухвали від 29 жовтня 2015 року вбачається, що суд, керуючись статтями 433-436, 438 КПК та пославшись на ряд інших норм законодавства України, визнав помилковим рішення апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження з огляду, зокрема, на неправильне застосування цим судом норм статті 307 КПК. Тобто з порівняння зазначених судових рішень не вбачається неоднакового застосовування касаційним судом одних і тих самих норм процесуального закону.

Твердження ОСОБА_4 у заяві про те, що в оспореному рішенні суду касаційної інстанції і в рішенні апеляційного суду по її скарзі йшлося про застосування частини 3 статті 307 КПК, не відповідає змісту долучених нею до заяви зазначених судових рішень.

Таким чином, ОСОБА_4 належно не обґрунтувала неоднаковість правозастосування судом касаційної інстанції норм КПК в аспекті наданих для порівняння рішень цього суду.

Наведене свідчить про відсутність підстави, передбаченої пунктом 2 частини 1 статті 445 КПК, для перегляду Верховним Судом України рішення суду касаційної інстанції від 16 травня 2016 року.

3. Положення пункту 3 частини 1 статті 445 КПК встановлюють, що підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України.

Перегляд судових рішень з цієї підстави передбачає перевірку висновку щодо застосування норм права судом касаційної інстанції у зіставленні з правовим висновком, який став результатом процесуального перегляду Верховним Судом України судових рішень з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини 1 статті 445 КПК.

У своїй заяві ОСОБА_4 посилається також на невідповідність ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2016 року висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України від 3 березня 2016 року.

Проте зазначена постанова Верхового Суду України містить висновки про неправильне застосування касаційним судом норм, передбачених пунктами 1, 2, 10, 17 статті 7, частини 6 статті 9, статті 24, частини 4 статті 394 КПК, у зв'язку із обмеженням права ОСОБА 2, як такої, прав, свобод та інтересів якої стосується вирок, постановлений на підставі угоди між прокурором та обвинуваченим ОСОБА 4, на апеляційне оскарження цього вироку. В той час з ухвали касаційного суду від 16 травня 2016 року, тобто оспореного ОСОБА_4 рішення, вбачається висновок про правильність застосування судом апеляційної інстанції норм статті 309 і частини 4 статті 399 КПК при відмові у відкритті провадження за її апеляційною скаргою на рішення слідчого судді, яке оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Таким чином, в одному випадку вирішено питання щодо права особи на апеляційне оскарження вироку суду першої інстанції (чи є вона суб'єктом такого оскарження), а в іншому - щодо визнання певного рішення слідчого судді таким, що не підлягає апеляційному оскарженню (чи є конкретне рішення предметом апеляційного оскарження).

Тобто, висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 3 березня 2016 року, ґрунтується на оцінці інших норм, ніж ті, що були застосовані судом касаційної інстанції у справі за скаргою ОСОБА_4

За таких обставин відсутня підстава, передбачена пунктом 3 частини 1 статті 445 КПК, для перегляду Верховним Судом України рішення суду касаційної інстанції від 16 травня 2016 року.

4. Що стосується посилання заявниці на пункт 1 частини 2 статті 445 КПК, то воно є помилковим, оскільки у статті 445 КПК немає частини 2, а посилання на пункт 1 частини 1 статті 445 КПК - є формальним, оскільки будь-якого обґрунтування цієї підстави для перегляду Верховним Судом України судових рішень заява не містить.

Отже, заява ОСОБА_4 є необґрунтованою, а тому колегія суддів не вбачає підстав для допуску справи до провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 445, 451 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити ОСОБА_4 у допуску справи до провадження Верховного Суду України за її заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8