Карлівський районний суд Полтавської області
Справа № 531/2132/15-к
Провадження № 1-кп/531/22/16
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 січня 2016 року місто Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

при секретарі: ОСОБА_2

з участю прокурора: ОСОБА_3

неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 ,

законного представника: ОСОБА_6

представника ССД Карлівської райдердадміністрації ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Карлівці кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000652 від 15.10.2015 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Солоницівка Дергачівського району Харківскьої області та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, освіта середня, не працює, не навчається, не одруженого, на підставі ст.ст. 88, 89 КК України вважається раніше не судимим, повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
09.10.2015 року близько 16 години ОСОБА_4 прийшов до будинку ОСОБА_8 , який розташований за адресою АДРЕСА_2 , де скориставшись відсутністю господаря, відкрито, у присутності ОСОБА_9 , яка усвідомлювала протиправний характер дій ОСОБА_4 , без застосування фізичного насильства, усвідомлюючи суспільну небезпеку свого діяння, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, усвідомлюючи, що його дії помічені і оцінюються як викрадення, умисно, з корисних мотивів, заволодів бувшими у використанні чохлом з набором рожкових ключів в кількості 10 шт., діаметром від 7 до 32 мм., які знаходилися у тумбочці в залій кімнаті, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 268 грн.

В судовому засіданні неповнолітній обвинувачений ОСОБА_4 за пред`явленим йому обвинуваченням вину визнав повністю і розповів, що дійсно він вчинив злочин при обставинах заначенгих у обвинувальному акті.

Не дивлячись на визнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, вина обвинуваченого у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується також іншими доказами по кримінальному провадженню, наданими стороною обвинувачення та дослідженими в судовому засіданні, а саме:

- протоколом прийняття заяви про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення відносно потерпілого ОСОБА_8 ;

- протколом огляду місця події від 16.10.2015 року та фото таблицею до нього , якого вбачається , місцем кримінального правопорушення є господарство гр.. ОСОБА_8 яке розташоване за адресою АДРЕСА_2 ;

- протколом огляду місця події від 16.10.2015 року та фото таблицею до нього , якого вбачається , що набір викрадених рожкових ключів було знайдено по АДРЕСА_3 які добровільно видав громадянин ОСОБА_10 ;

- висновком № 106/15 по визначенню вартості рухомого майна від 18.10.2015 року визначена вартість викраденого;

Частиною першою статті 84 КПК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (ст.85 КПК України).

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (ст.86 КПК України).

Згідно ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких наданих Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

З аналізу всіх досліджених доказів підтверджується об`єктивна сторона злочину за ч.1 ст. 186 КК України, вчиненого обвинуваченим ОСОБА_4 , що характеризується умисним діянням обвинуваченого відкритому викраденню чужого майна (грабіж), причинним зв`язком між вказаними протиправними діяннями обвинуваченого та наслідками, що настали від них, з урахуванням місця, часу, способу .

Враховуючи наведене, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими у процесі судового розгляду й оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом і оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності і взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що винність обвинуваченого ОСОБА_4 за ст. 186 ч.1 КК України була доведена під час досудового слідства та знайшла своє підтвердження в судовому засіданні.

Суд вважає, що дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковані за ч.1 ст.186 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що не спричинило короткочасний розлад здоров`я та за ч.1 ст.122 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж).

Згідно з п.3 ч.1 ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.

Тому при призначенні виду та міри покарання обвинуваченому, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчинення злочину, який відповідно до ст.12 КК України відносяться до злочинів середньої тяжкості; обставини їх вчинення обвинуваченим; дані про особу обвинуваченого, який є неповнолітнім, хворий на легку розумову відсталість, посередньо характеризується із місця проживання ; сімейний та матеріальний стан, думку потерпілих щодо покарання обвинуваченого, повернуті речі.

Обставиною, що відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання суд визнає активне сприяння в розкритті злочину.

Обставин, що відповідно до ст.67 КК України обтяжували б покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

При цьому суд також враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідностідо ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на відсутність обтяжуючих вину обвинуваченого обставин, відомостей, що характеризують особу обвинуваченого, позицію державного обвинувача про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, позицію обвинуваченого і його захисника, суд вважає, що ОСОБА_4 не представляє підвищену суспільну небезпеку і його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, через що при призначенні покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій статей обвинувачення він може бути звільнений від відбування остаточного покарання з призначенням іспитового строку на підставі ст. 75, 104 КК України та покладенням на нього обов*язків, передбачених ст. 76 КК України.

Заходи забезпечення даного кримінального провадження до обвинуваченого не застосовувались, клопотань про їх обрання не надходило.

Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд

З А С У Д И В:
Визнати винним ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.186 КК України та призначити йому покарання у виді одного року позбавлення волі.

На підставі ст. 75,104 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування остаточного покарання з випробуванням, призначивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

Відповідно до п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 :

- не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції;

- повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.

- періодично з`являтись до кримінально-виконавчої інспекції для реєстрації.

Речові докази: набір рожкових ключів залишити власнику.

Вирок суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1