Дата документу Справа № 336/4637/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/742/16
Єдиний унікальний № 336/4637/15-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 186 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0002115, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2016 року, якою
обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 186 КК України, повернуто прокурору, як такий, що не відповідає вимогам КПК України.
Згідно ухвали, до суду з прокуратури району надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_8 .

Під час підготовчого судового засідання судом встановлено, що обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Так, в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_10 , маючи умисел на відкрите заволодіння чужим майном, передав мобільний телефон ОСОБА_8 , який розуміючи незаконність дій ОСОБА_10 , направлених на відкрите викрадення майна ОСОБА_7 , з метою досягнення спільної мети, а саме - відкритого викрадення чужого майна, приєднався до дій ОСОБА_10 , та маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, одразу ж сховав мобільний телефон, який належав потерпілому, тим самим обвинувачені відкрито викрали вказане майно ОСОБА_7 , чим спричинили матеріальний збиток потерпілому.

Тобто, з викладених прокурором фактичних обставин злочину слідує, що і ОСОБА_10 , і ОСОБА_8 були поєднані спільною метою та єдиним умислом, направленим на відкрите викрадення майна ОСОБА_7 , і їх дії щодо вказаного були узгоджені між собою, але попередня змова обвинувачених на відкрите викрадення майна потерпілого в обвинувальному акті не знайшла свого відображення.

При цьому органом досудового розслідування такі дії ОСОБА_10 та ОСОБА_8 кваліфіковані за ч. 2 ст.186 КК України та зазначено, що вони скоїли відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Отже, і правова кваліфікація кримінального правопорушення з формулюванням обвинувачення не відповідають викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, яке ставиться за провину обвинуваченим, оскільки з названого формулювання слідує, що і ОСОБА_10 , і ОСОБА_8 інкримінований злочин вчинили самостійно.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_8 інкримінується і кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, тобто нанесення умисних легких тілесних ушкоджень.

При цьому в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_8 завдав потерпілому два удари кулаком правої руки і один удар правою ногою в обличчя, чим спричинив ОСОБА_7 тілесні ушкодження, а саме синець з набряком м`яких тканин в області чола, синець і рану на верхньому віці лівого ока, рани на слизистих оболонках обох губ, синці з набряком м`яких тканин в області обох губ, синець в проекції 1 -2 ребер справа і зліва, що кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Тобто, з викладених прокурором фактичних обставин злочину слідує, що ОСОБА_8 , завдавши потерпілому лише удари в обличчя, спричинив ОСОБА_7 тілесні ушкодження, в тому числі і в проекції 1-2 ребер справа і зліва (синець).

Таким чином, наданий суду обвинувальний акт щодо ОСОБА_10 і ОСОБА_8 містить неконкретний та суперечливий виклад фактичних обставин кримінальних правопорушень, а правова кваліфікація з формулюванням обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК України не узгоджуються з названим викладом.

З огляду на вказане судом було повернуто обвинувальний акт прокурору, як такий, що не відповідає вимогам КПК України.
В апеляційній скарзі прокурор у провадженні, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону зазначає, що вирішуючи питання щодо відповідності обвинувального акту вимогам КПК України, суд вдався до оцінки фактичних обставин кримінального правопорушення та юридичної кваліфікації дій обвинувачених, які підлягають дослідженню на стадії судового розгляду кримінального провадження, чим вийшов за межі своїх повноважень у підготовчому судовому засіданні. Крім того, не надав уваги тому, що формулювання обвинувачення у обвинувальному акті відноситься виключно до прерогативи прокурора, та не звернув уваги на норми, викладені у ст. 338 КПК України, згідно до яких прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду будуть встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.
Тому просить ухвалу скасувати, а кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; прокурора і потерпілого, які підтримали апеляційну скаргу, захисника, який вважав, що судове рішення слід скасувати і призначити судовий розгляд провадження; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно до вимог ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Разом з тим, виходячи з норм закону, викладених в ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд зобов`язаний перевірити матеріали кримінального провадження, з`ясувати достатність фактичних і юридичних підстав для прийняття судових рішень, передбачених ч. 3 цієї статті, вирішити питання, пов`язані з підготовкою кримінального провадження до судового розгляду. При цьому у підготовчому провадженні не вирішується питання про доведеність вини обвинуваченого, оскільки це прерогатива суду під час судового розгляду, завдання цього провадження є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового розгляду.
Згідно тексту обвинувального акту, орган досудового розслідування виклав всі необхідні обставини, які необхідні для прийняття судового рішення, зокрема вказав, місце, час, дату та дії обвинувачених, які, на думку органа досудового розслідування, мають ознаки кримінальних правопорушень з посиланням на положення закону, тобто виклав всі необхідні для прийняття судового рішення фактичні обставини і правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченим злочинів.
Колегія суддів вважає, що вказівки суду щодо невідповідності обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України суперечать нормі вказаного закону, а підстави, на які послався суд першої інстанції у своїй ухвалі, не чинять перешкод для розгляду обвинувачення щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_8 в судовому засіданні. Так, посилання суду на те, що правова кваліфікація правопорушення з формулюванням обвинувачення не відповідають викладу фактичних обставин події, не підтверджується аналізом тексту обвинувального акту. Колегія суддів вважає, що наявність спільної мети і єдиного умислу на досягнення спільного результату не є обов`язковими ознаками попередньої змови групи осіб, а узгодженість дій обвинувачених під час виконання різних дій, що складають об`єктивну частину одного злочину, не можна ототожнювати з зазначеною кваліфікуючою ознакою. Так само колегія суддів не вбачає перешкод для призначення судового розгляду провадження і в тому, що кількість завданих ударів ОСОБА_11 не відповідає кількості ушкоджень у потерпілого, оскільки ці обставини і є предметом доказування в провадженні.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами скарги і приходить до висновку про необхідність скасування ухвали суду першої інстанції і направлення матеріалів провадження на новий судовий розгляд зі стадії підготовчого судового провадження.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2016 року відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_8 скасувати. Призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання. Матеріали провадження направити до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її оголошення є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4