Єдиний унікальний номер 725/1649/16-к
Номер провадження 1-кп/725/78/16
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.09.2016 Першотравневий районний суд м.Чернівців в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
з участю прокурора ОСОБА_3
захисників: ОСОБА_4 , ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Чернівці кримінальне провадження по обвинуваченню:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українки, громадянки України, уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , заміжньої, перебуваючої у стані вагітності, з вищою освітою, раніше несудимої,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.368, ч.4 ст.27 ч.3 ст.369, ч.3 ст.15 ч.2 ст.382 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що будучи службовою особою, вчинила умисні злочини при наступних обставинах.

Так, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_7 06.10.2015 року був засуджений Шевченківським районним судом м. Чернівці за вчинення злочину, передбаченого ст.198 КК України, за вчинення якого йому було призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_7 було звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом однорічного іспитового строку не вчинить нових кримінальних правопорушень і виконає покладені на нього судом обов`язки, зокрема: періодично з`являтись для реєстрації в органи КВІ, не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу КВІ, повідомляти органи КВІ про зміну фактичного місця проживання, зміну місця роботи.

Вищевказаний вирок Шевченківського районного суду М.Чернівці надійшов для виконання до Чернівецького міського відділу кримінально - виконавчої інспекції ВДПтСУ в Чернівецькій області та був прийнятий до виконання інспектором Шевченківського районного підрозділу Чернівецького міського відділу кримінально-виконавчої інспекції відділу Державної пенітенціарної служби України в Чернівецькій області ОСОБА_6 , яка відповідає за роботу щодо якості та своєчасності виконання вироків суду, веде облік засуджених, вживає заходів по попередженню скоєння підобліковими нових злочинів та адміністративних правопорушень.
Діючи у відповідності до своїх повноважень, ОСОБА_6 повідомила суд про прийняття вироку Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06.10.2015 року відносно ОСОБА_7 до виконання та викликала останнього на 20.11.2015 для забезпечення виконання цього вироку до себе в робочий кабінет № 10, який розташований на 2 поверсі адміністративного будинку за адресою АДРЕСА_2 .
Після з`явлення у призначений день ОСОБА_7 до Шевченківського РП Чернівецького MB KBI ВДПтС України в Чернівецькій області, інспектор ОСОБА_8 , діючи у відповідності до ст.13 Кримінально-виконавчого кодексу України, шляхом винесення відповідної постанови, яка була затверджена її безпосереднім начальником ОСОБА_9 , встановила ОСОБА_7 дні явки на реєстрацію, зобов`язавши його з`являтись на реєстрацію до кримінально-виконавчої інспекції Шевченківського РП Чернівецького MB KBI ВДДУ ПВП у Чернівецькій області у І, ІІ, III, IV понеділки кожного місяця. Зазначена постанова в цей же день була оголошена засудженому ОСОБА_7 , про що він особисто розписався.
Прибувши у черговий визначений для реєстрації день до Шевченківського районного відділу м.Чернівці КВІ ВДПС України в Чернівецькій області, а саме: в понеділок 14.12.2015 року, ОСОБА_7 з`явився до інспектора ОСОБА_6 . Під час розмови засуджений ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_6 , що хотів би виїхати в місто Київ на роботу, що відповідно передбачало зміну місця проживання, але в разі працевлаштування він не зможе щотижня відмічатись у Шевченківському районномувідділі м. Чернівці кримінально-виконавчої інспекції. При цьому ОСОБА_10 запитав в інспектора ОСОБА_6 про можливість такого виїзду та можливістьздійснення ним щотижневої явки для реєстрації в органи КВІ м.Чернівці.
На це, ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що відповідно до Інструкції «Про порядок виконання покарань, не пов`язаних із позбавленням волі, та здійснення контролю щодо осіб засуджених до таких покарань», затвердженої Наказом №270/1560 від 19.12.2003 Державного департаменту України з питань виконання покарань МВС, працівниками підрозділів КВІ за місцем проживання засуджених здійснюється контроль за поведінкою таких осіб, який включає в себе персональний облік засуджених осіб протягом іспитового строку, виконаннязасудженими обов`язків, покладених на них судом, діючи з метою незаконного збагачення, повідомила засудженому ОСОБА_10 про можливість позитивного вирішення питання на його користь, а саме, надання йому можливості працювати та проживати в місті Києві без особистого з`явлення в Шевченківське відділення м. Чернівці КВІ для реєстрації, але за умови надання за це неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів.
Одночасно ОСОБА_6 вказала ОСОБА_7 , що зазначене питання вона має узгодити із своїм начальником, після чого, фактично, засудженому буде визначено розмір неправомірної вигоди, який ним має бути наданий.
На це ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що вирішення питання про нездійснення ним щотижневого з`явлення до Шевченківського районного відділу м.Чернівці кримінально-виконавчої інспекції залежить виключно від працівників цього відділу, а саме від інспектора ОСОБА_6 , яка безпосередньо здійснює контроль за його поведінкою та виконання ним обов`язків, встановлених судом, а також від її безпосереднього керівника - начальника Шевченківського районного відділум.Чернівці КВІ ВДПС України в Чернівецькій області, який затверджував визначену інспектором ОСОБА_6 періодичність явки до КВІ, з метою одержання можливості законного заробітку коштів, побоюючись втратити можливе джерело доходу, необхідного для забезпечення родини, був змушений погодитись.
Оскільки ОСОБА_6 вказала, що остаточна сума неправомірної вигоди нею буде названа пізніше після узгодження із начальником Шевченківського районного відділу, і про розмір цієї винагороди вона повідомить ОСОБА_11 при наступній зустрічі, 17 грудня 2015 року ОСОБА_7 знову прийшов до адмінбудівлі Шевченківського РВ м. Чернівці КВІ та направився до інспектора ОСОБА_6 , яка вийшла до нього в коридор біля службового кабінету. ОСОБА_7 повідомив інспектору ОСОБА_6 , що планує вже наступного дня виїхати у місто Київ на декілька місяців. На це ОСОБА_6 повідомила, що розмір раніше обумовленої нею неправомірної вигоди становить 700 гривень за місяць відсутності. При цьому, з метоюпереконання засудженого в необхідності передачі неправомірної вигоди за надання йому можливості виїхати за межі міста та області та не з`являтись для реєстрації вШевченківський районний відділ м.Чернівці КВІ, ОСОБА_6 акцентувала увагу ОСОБА_7 на тому, що зазначена сума неправомірної вигоди визначена саме її начальником, який завідомо для ОСОБА_6 та ОСОБА_7 контролює роботу співробітників.
Цим самим інспектор ОСОБА_6 дала зрозуміти ОСОБА_7 , що його питання вирішується на більш високому рівні, і що керівництво обізнано в бажанні засудженого виїхати за межі області та не з`являтись для реєстрації за місцем обліку, а тому, в разі такого виїзду, цей факт буде відомий керівництву, яке контролює роботу співробітників і без одержання неправомірної вигоди вживе заходів для притягнення засудженого до відповідальності. Тобто, з метою досягненнясвоєї злочинної мети, спрямованої на одержання неправомірної вигоди від засудженого, інспектор ОСОБА_6 підбурила його до надання неправомірної вигоди її начальнику, усвідомлюючи, що використання авторитету керівникарайонного відділу кримінально-виконавчої інспекції, якому підпорядковуються крім ОСОБА_6 також й інші інспектори, сформує у ОСОБА_7 уяву про безапеляційність вимоги надання неправомірної вигоди за вчинення на його користь дій, що входять до кола повноважень інспекторів Шевченківського РВ кримінально-виконавчої інспекції м.Чернівці.
Також, інспектор ОСОБА_6 для переконання в реальності своїх дій по сприянню засудженому у прихованні факту його виїзду в місто Київ та нез`явлення для реєстрації у визначені дні до Шевченківського РВ м.Чернівці КВІ вказала ОСОБА_7 , що той, перебуваючи в Києві, має постійно бути з нею на мобільному зв`язку, демонструючи цим, що саме вона здійснює і здійснюватиме постійний контроль за ОСОБА_7 як за засудженим.
Поряд із цим, ОСОБА_12 , діючи з метою створення умов, за яких засуджений змушений надати неправомірну вигоду, достовірно знаючи, що на засудженогосудом покладено обов`язок повідомляти органи КВІ про зміну місця проживання або роботи, але не встановлено заборону зміни такого місця проживання чи роботи, користуючись не знанням засудженим вимог чинного законодавства України, приховалавід ОСОБА_7 існування іншого способу позитивного вирішення питання на його користь, передбаченого Інструкцією, відповідно до якої після письмового повідомлення засудженою особою інспекції про зміну місця проживання або роботи (як до зміни так і протягом трьох днів після зміни), інспекцією надсилається повідомлення до підрозділу інспекції за новим місцем проживання, куди потім за запитом цього підрозділу пересилається особова справа засудженого, а після підтвердження надходження справи, засуджена особа знімається з обліку.
Приховання вказаного факту мало сформувати у засудженого уяву про незворотність настання для нього негативних наслідків у разі ненадання ним неправомірної вигоди працівникам Шевченківського РВ м.Чернівці КВІ, оскільки в разі ненадання такої вигоди перед ОСОБА_7 поставала дилема: або виїхати для тимчасового проживання і роботи в місто Київ з метою відшукання джерела доходу і, як наслідок, в подальшому бути направленим для реального відбуття покарання, призначеного судом по причині порушення визначених судом зобов`язань через нез`явлення для реєстрації в КВІ або не виїжджати з міста Чернівці і втратити можливість заробітку.
Оскільки засуджений не знав та не був умисно поставлений до відома інспектором про можливість офіційного зняття з обліку з Шевченківського РВ м.Чернівці КВІ, про відсутність будь-яких перешкод у його проживанні в місті Києві після письмового повідомлення про це райвідділу КВІ за місцем попереднього проживання, про можливість після вчинення відповідних дій Шевченківським РВ м.Чернівці КВІ з`явлення для реєстрації в територіальний підрозділ КВІ за новим місцем проживання, ОСОБА_7 , побоюючись як бути направленим для реального відбуття покарання у вигляді позбавлення волі, так і втратити засіб для існування, з метою уникнення настання для нього та його родини негативних наслідків, будучи переконаним, що до вирішення питання на його користь залучений також і начальник Шевченківського РВ м.Чернівці КВІ, усвідомлюючи, що інспектор ОСОБА_6 є службовою особою, яка наділена відповідними повноваженнями і контролює його фактичне прибуття до органів КВІ, а тому саме від неї залежить відображення чи не відображення його відсутності в м.Чернівці та нездійснення щотижневої реєстрації, був змушений погодитись на незаконну вимогу інспектора ОСОБА_6 щодо передачі останній та її начальнику неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів у сумі 700 гривень за кожен місяць відсутності в місті Чернівці.
Надавши, фактично, згоду на надання неправомірної вигоди, ОСОБА_7 повідомив, що планує виїхати в місто Київ орієнтовно на 5 місяців і тому неправомірну вигоду надасть саме за цей термін відсутності. На це ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що відповідно до Інструкції засуджені особи, на яких судом покладено обов`язок з`являтись на реєстрацію, зобов`язані з`являтись для такої реєстрації від одного до дванадцяти разів на квартал, а тому відсутність засудженого протягом п`яти місяців унеможливить його з`явлення для реєстрації навіть один раз в квартал (за умови зміни самою ОСОБА_6 періодичності явки), що завідомо для ОСОБА_6 призведе, в свою чергу, до невиконання вироку суду в частині встановлених зобов`язань, знову повідомила ОСОБА_7 , що він має бути з нею на зв`язку і що вона не вимагає, щоб він приходив до неї. Цим самим ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що через умисно погоджену нею тривалу відсутність засудженого за місцем проживання не будуть виконані зобов`язання, встановлені судом, тобто не буде виконаний належним чином та в повному обсязі вирок суду, нехтуючи обов`язками, покладеними на Державну пенітенціарну службу України відповідно до Указу президента України «Про затвердження Положення про Державну пенітенціарну службу України» щодо організації та контролю виконання вироків суду та інших судових рішень, керуючись виключно своїми прагненнями до власного збагачення, запевнила ОСОБА_7 , що за умови передачі їй неправомірної вигоди він зможе безперешкодно перебувати тривалий час в іншому місті та не з`являтись щотижня для реєстрації в Шевченківський РВ м.Чернівці КВІ, і жодні негативні наслідки у вигляді передбаченого законом скасування звільнення від відбуванняпокарання з випробуванням та направлення засудженої особи для відбування призначеного судом покарання через це для нього не настануть.
Одночасно між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було обумовлено, що вони мають зв`язатись о 17 годині, після чого зустрітись в місті для передачі грошових коштів в якості неправомірної вигоди.
В обумовлений час біля 17 год. 00 хв. ОСОБА_7 ,знаходячись неподалік від перехрестя вул.Вірменської та вул.Української, зателефонував інспектору ОСОБА_6 і отримав вказівку йти вниз відперехрестя по вул. Вірменській м.Чернівці. В подальшому, зустрівши на вул. Вірменській ОСОБА_6 , ОСОБА_7 знову повідомив їй, що їде на декілька місяців і в цей період не збирається повертатись в місто Чернівці. На це ОСОБА_6 знову вказала на необхідність постійного перебування ОСОБА_7 на зв`язку і про те, що по приїзду він має з`явитись до неї.
Одночасно між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було обумовлено, що він передає неправомірну вигоду за 6 місяців своєї відсутності в місті Чернівці з розрахунку, попередньо визначеного ОСОБА_6 , асаме 700 гривень за місяць. При цьому ОСОБА_7 вказав, що може надати першочергово кошти в сумі 4000 гривень, а решту суми вже після приїзду.
В свою чергу інспектор ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що вона умисно не виконає вирокШевчеківського районного суду м.Чернівці від 06.10.2015 року, і що неправомірна вигоданадається за надання можливості безперешкодного проживання та роботи засудженого за межами Чернівецької області та невжиття заходів, спрямованих на скасування звільнення засудженого від відбування покарання із випробуванням, повідомила ОСОБА_7 , що за обговорених між ними умов його питання вирішено позитивно, та запевнила, що її начальник про це обізнаний. Цим самим інспектор ОСОБА_6 остаточно переконала засудженого ОСОБА_7 , що кошти в якості неправомірної вигоди призначені їй як інспектору відділу кримінально-виконавчої інспекції, і її безпосередньому керівнику - начальнику Шевченківського РВ Чернівці КВІ, чим підбурила засудженого до надання неправомірної вигоди також і своєму начальнику, тобто службовій особі, яка займає відповідальне становище.
На це ОСОБА_7 , будучи поставлений в умови, за яких ненадання - неправомірної вигоди інспектору Шевченківського РВ м.Чернівці КВІ призведе до настання для нього негативних наслідків, бажаючи їх уникнення, достовірно знаючи, що саме ОСОБА_6 здійснює виконання вироку Шевченківського районного суду м.Чернівці, і саме від неї залежить застосування щодо нього заходів впливу, передбачених Кримінально-виконавчим кодексом України, передав на вимогу інспектора неправомірну вигоду ОСОБА_6 у вигляді грошових коштів в сумі 4000 гривень за надання йому згоди на виїзд для проживання та роботи у місто Київ, нездійснення ОСОБА_6 фіксації його нез`явлення до Шевченківського РВ мЧернівці протягом шести місяців та невжиття заходів, спрямованих на скасування звільнення засудженого від відбування покарання із випробуванням.
ОСОБА_6 , в свою чергу, розуміючи, що вона діє як інспектор Шевченківського РВ м.Чернівці кримінально-виконавчої інспекції, тобто як службоваособа, яка відповідає за виконання вироку суду та здійснює персональний облікзасудженого, безпосередньо відповідає за роботу з особами, звільненими відвідбування покарання, маючи повноваження контролю за додержанням умов відбування покарання та спроможна вчинити дії на користь засудженої особи, усвідомлюючи неправомірність своїх дій, відповідно вказану неправомірну вигоду одержала. Цим самим інспектор ОСОБА_6 фактично виконала основні дії, спрямовані на невиконання нею вироку Шевченківського районного суду м.Чернівцівід 06.10.2015 року.
Після одержання інспектором ОСОБА_6 неправомірної вигоди між нею та ОСОБА_7 було обумовлено, що той має приїхати в м.Чернівці наприкінці квітня - початку травня місяця 2016 року перед Паскою. Досягнення зазначеної згоди знову ж виключало можливість виконання ОСОБА_6 вироку суду, оскільки вона не мала наміру передавати особову справу засудженої особи для обліку за новим місцем проживання, а дата їхньої із ОСОБА_7 наступної зустрічі була визначена аж через 4-5 місяців, що вказує на перевищення максимального тримісячного терміну нез`явлення засудженої особи на реєстрацію в органи КВІ. Узгодженням дати зустрічі та перевищенням періодичності явки засудженої особи для реєстрації ОСОБА_6 чергові дії, спрямовані на невиконання вироку Шевченківського районного суду м.Чернівці від 06.10.2015 року.
Проте, довести свій злочинний умисел, спрямований на невиконання судового рішення інспектор Шевченківського РВ м.Чернівці КВІ ДПтС України в Чернівецькій області ОСОБА_6 не змогла, оскільки після одержання неправомірної вигоди була затримана працівниками правоохоронних органів.
Таким чином, ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, тобто в тому, що будучи службовою особою, одержала неправомірну вигоду для себе за вчинення чи не вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої ій влади та службового становища, за кваліфікуючою ознакою діяння, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.
Також ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.27 ч.3 ст.369 КК України, а саме у тому, що підбурювала до надання неправомірної вигоди за вчинення та невчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду, будь- якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища за кваліфікуючою ознакою - підбурювання до надання неправомірної вигоди особі, яка займає відповідальне становище.
Крім того, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.2 ст.382 КК України, а саме замах на невиконання судового рішення, тобто умисне невиконання вироку, що набрав законної сили, або перешкоджання його виконанню за кваліфікуючою ознакою: дії, вчиненні службовою особою.
Допитана в судовому засіданні по суті пред`явленого обвинувачення обвинувачена ОСОБА_6 свою вину в інкримінованих їй злочинах не визнала. Однак, суду показала, що працювала інспектором в Шевченківському відділ КВІ. Вирок відносно ОСОБА_7 перебував у неї на виконанні. Останній одразу ж після ознайомлення з умовами відбування іспитового строку почав провокувати її на отримання неправомірної вигоди, оскільки не хотів приходити відмічатись. Саме ОСОБА_7 наполягав на тому, щоб вона поговорила зі своїм керівництвом з приводу того, що він хоче виїхати за межі області, а тому не зможе приходити відмічатися. Проте з керівництвом вона не говорила та не казала засудженому, що погодила свої дії з керівництвом. Окрім того зазначила, що роз`яснювала засудженому його право прийти і написати заяву про зміну місця реєстрації, проте останній був зацікавлений у вирішенні його питання неофіційним шляхом, оскільки для того, щоб змінити місце реєстрації йому потрібно було надати точне місце проживання у м.Києві, однак цих відомостей він їй надати не міг. Вона не вимагала від ОСОБА_7 грошей та сказала йому суму у розмірі 700 гривень за місяць лише для того, щоб він припинив свої дії. 17.12.2015 року вона дійсно взяла гроші у ОСОБА_7 , проте зробила це так як розгубилась, оскільки не очікувала, що останній принесе гроші.

Свідок ОСОБА_13 суду показав, що працює старшим інспектором кримінально-виконавчої інспекції. Також зазначив, що існує процедура, згідно якої засуджений, який бажає змінити місце проживання, повинен написати начальнику кримінально-виконавчої інспекції заяву про зміну місця проживання, після чого за резолюцією начальника виноситься відповідна постанова про зміну місця реєстрації. Про те, що засуджений ОСОБА_7 просив дозволу виїхати за межі області, йому відомо не було.

Свідок ОСОБА_9 суду показав, що працює начальником Шевченківського районного відділу кримінально-виконавчої інспекції. Підтвердив, що у разі якщо засуджена особа бажає змінити місце проживання, вона повинна звернути до інспектора з заявою про зміну місця проживання. Йому не відомо про те, що засуджений ОСОБА_7 бажав змінити місце проживання, інспектор ОСОБА_6 до нього з цього приводу не зверталась.

Свідок ОСОБА_14 суду показав, що є чоловіком обвинуваченої. ОСОБА_6 розповідала йому, що засуджений ОСОБА_7 приходив до неї та пропонував цукерки та пляшку коньяку, однак вона відмовилась. Через деякий час вони разом гуляли та зустріли на вулиці ОСОБА_7 , який сам почав розповідати, що не може ходити відмічатися у визначені йому дні та запропонував заплатити кошти, на що дружина відмовилася.

Свідок ОСОБА_15 суду показав, що є батьком ОСОБА_6 . ОСОБА_7 в його присутності на вулиці підходив до його доньки та пропонував вирішити його питання.

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що був засуджений вироком суду до іспитового строку та перебуває на обліку в Шевченківському районному відділі м.Чернівці Кримінально-виконавчої інспекції. Через деякий час йому запропонували роботу в Києві і він звернувся до інспектора ОСОБА_6 з проханням про виїзд на роботу за межі області, на що вона повідомила, що самостійно такі питання не вирішує і їй потрібно повідомити начальника. Згодом обвинувачена повідомила його скільки це буде коштувати, зокрема він повинен був їй передати 4000 гривень за шість місяців. Гроші він передавав на вулиці біля кримінально-виконавчої інспекції. Точного місця проживання у м.Києві та роботи сказати суду він не може, оскільки на той час у нього не було підшуканого місця проживання, на роботу він так і не влаштувався.

Незважаючи на невизнання обвинуваченою своєї вини, крім показів свідка ОСОБА_7 , вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень підтверджується письмовими доказами, дослідженими та проаналізованими судом, а саме:

-Витягом з ЄРДР №000219 від 14.12.2015 року про надходження заяви про кримінальне правопорушення, відповідно до якої ОСОБА_7 повідомив, що інспектор ОСОБА_6 отримала від нього неправомірну вигоду у розмірі 4000 гривень (а.с.2 Том №1);
-Постановою про об`єднання матеріалів досудових розслідувань від 30.03.2016 року, якою матеріали кримінальних проваджень за ознаками ст.368 ч.1, ст.27 ч.4 ст.369 ч.3, ст.15 ч.3 ст.382 ч.2 були об`єднані в одне провадження (а.с.17-18 Том №1);

-Заявою ОСОБА_7 від 14.12.2015 року, в якій останній повідомив про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення (а.с.21 Том №1);

-Протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 14.12.2015 року, відповідно до було прийнято заяву ОСОБА_7 про вчинене відносно нього кримінальне правопорушення (а.с.22-24 Том1);

-Протоколом освідування від 17.12.2015 року та відеозаписом до нього, в якому відображено хід зазначеної процесуальної дії. Зокрема, в ході слідчої дії було проведено освідування ОСОБА_6 , під час якого вона добровільно видала грошові кошти: купюру номіналом 200 гривень серії СЕ 5161694, купюру номіналом 200 гривень серії АЕ 0951521; купюру номіналом 200 гривень серії КЗ 9397376, купюру номіналом 200 гривень серії МА 2339780, купюру номіналом 200 гривень серії ТА 3847370, купюру номіналом 200 гривень серії ЕБ 2776361, купюру номіналом 200 гривень серії ЕЮ 0052233, купюру номіналом 200 гривень серії ЕИ 8897270, купюру номіналом 200 гривень серії ЕЮ 4663934, купюру номіналом 200 гривень серії ПЗ 5999000, купюру номіналом 200 гривень серії АЗ 1917382, купюру номіналом 200 гривень серії ТА 2602263, купюру номіналом 200 гривень серії ЕГ 4617053, купюру номіналом 200 гривень серії ПЗ 9733501, купюру номіналом 200 гривень серії ЕД 2512936, купюру номіналом 200 гривень серії ТА 2602264, купюру номіналом 200 гривень серії ЗВ 3987350, купюру номіналом 200 гривень серії ЄБ 3162473, купюру номіналом 200 гривень серії ЗД 4292512, купюру номіналом 200 гривень серії МА 2339781. На усіх добровільно виданих коштах виявлено сліди нашарування, які люмінесцирують світло-зеленим кольором. Також в ході освідування було відібрано змиви з рук ОСОБА_6 та виявлено залишки речовини, які під ультрафіолетовими променями випромінюють світіння, які люмінесцирують світло-зеленим кольором (а.с. 26-29 Том №1). Під час вказаної слідчої дії ОСОБА_6 повідомила, що вказані кошти їй було передано ОСОБА_16 за те, що вона повинна була проставляти відмітки за відвідування без його фактичної присутності;

-Протоколом огляду від 17.12.2015 року та відеозаписом до нього, в ході якого були оглянуті грошові кошти у сумі 4000 гривень, які були добровільно видані ОСОБА_6 . На усіх купюрах виявлено виявлено сліди нашарування, які люмінесцирують світло-зеленим кольором (а.с.30-33 Том №1);

-Протоколом огляду місця події із застосуванням відеозапису від 17.12.2015 року, в ході якого було оглянуто службовий кабінет №10 інспектора Шевченківського районного підрозділу Чернівецького міського відділу Кримінально-виконавчої інспекції ОСОБА_6 . Під час огляду було виявлено та вилучено особову справу №95/2015 на ім`я ОСОБА_7 (а.с.35-36 Том №1);

-Особовою справою №95/2015 на ім`я ОСОБА_7 з якої вбачається, що останній був засуджений вироком Шевченківського районного суду м.Чернівці від 06.10.2015 року за ст.198 КК України до двох років позбавлення волі, на підставі ст.75,76 КК України ОСОБА_7 було звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік. Відповідно до вироку суду ОСОБА_7 було зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну фактичного місця проживання та зміну місця роботи. Особову справу вела інспектор ОСОБА_6 (а.с.37-65 Том №1);

-Протоколом огляду від 21.12.2015 року, в ході якого було оглянуто особову справу №95/2015 на ім`я ОСОБА_7 (а.с.66-67 Том №1);

-Клопотанням про дозвіл на проведення негласної слідчої дії: аудіо-, відеоконтроль особи від 15.12.2015 року та дорученням про проведення негласної слідчої дії від 16.12.2015 року, з яких вбачається, що ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 16.12.2015 року було надано дозвіл на проведення негласної слідчої дії (а.с.113-116 Том №1);

-Протоколом про хід і результати негласної слідчої дії: аудіо-, відеоконтроль особи, в яких відображено розмову ОСОБА_7 з обвинуваченою 17.12.2015 року (а.с.121-126 Том №1).

-Оптичними дисками DVD+R «Verbatim», об`ємом 4,7 гб. кожен з інвентарними номерами 69,70, під час перегляду яких встановлено обставини зустрічі, яка відбулась 17.12.2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та підтверджено факт передачі обвинуваченій неправомірної вигоди (а.с. 135 Том №2) ;

-Протоколом про хід і результати негласної слідчої дії контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту від 15.02.2016 року, в ході якого перелічені вище купюри номіналом по 200 гривень в кількості 20 шт. були помічені спеціальною хімічною речовиною «Промінь-1» та маркером для нанесення невидимого маркування (а.с.132-133 Том №1);

-Списком засуджених осіб, які перебувають на обліку у Кримінально-виконавчій інспекції м.Чернівці, серед яких є засуджений ОСОБА_7 (а.с.156-162 Том №1);

-Штатним розписом Шевченківського районного відділу Кримінально-виконавчої інспекції м.Чернівці ВДПтСУ в Чернівецькій області, з якого вбачається, що ОСОБА_6 станом на 17.12.2015 року обіймала посаду інспектора цього відділу (а.с.166 Том №1);

-Посадовою інструкцією №4/16 інспектора Шевченківського районного відділу Кримінально-виконавчої інспекції м.Чернівці ВДПтСУ в Чернівецькій області ОСОБА_6 , з якої видно, що на обвинувачену було покладено наступні завдання: безпосердньо відповідає за роботу з особами звільненими від відбування покарання з випробуванням, веде персональний облік, контроль та профілактичну роботу із засудженими звільненими від покарання з випробуванням (а.с.221-222 Том №1).

Даючи оцінку кваліфікації дій обвинуваченої стороною обвинувачення, суд приходить до наступного.

Так, відповідно до положень пункту 4 примітки до статті 368 КК (в редакції від 7 квітня 2011 року) та п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хабарництво» №5 від 26.04.2002 року під вимаганням хабара визнається вимагання службовою особою хабара з погрозою вчинення або не вчинення з використанням влади чи службового становища дій, які можуть завдати шкоду правам чи законним інтересам того, хто дає хабара, або умисне створення службовою особою умов, за яких особа вимушена дати хабара з метою запобігання шкідливим наслідкам щодо своїх прав і законних інтересів.
Таким чином, така ознака, як вимагання хабара, може бути поставлена за провину за наявності трьох основних ознак: 1) ініціатором давання (одержання) хабара є службова особа хабароодержувач; 2) пропозиція про давання (одержання) хабара має характер вимоги (примусу), що підкріплюється: або а) відкритою погрозою, або б) створенням таких умов, які переконують хабародавця в наявності реальної небезпеки (прихована погроза) його правам та законним інтересам, що змушує його погодитися з вимогою хабароодержувача; 3) дії, виконанням (невиконанням) яких погрожує вимагач, зумовлені його службовим становищем і, головне, мають протиправний характер та спрямовані на заподіяння шкоди правам та законним інтересам хабародавця.

Зазначена правова позиція викладена у висновках Верховного Суду України, що викладені у постановах: №№ 5-14кс12, 5-13кс13, 5-14кс13, 5-28кс13, 5-14кс15, 5-47кс13, 5- 43кс13, №5-124кс15,які відповідно до ст.458 КПК України є обов`язковими для всіх судів України.

Також, Верховний Суд України вказав на те, що вимагання хабара виключається, якщо хабародавець зацікавлений у незаконній, неправомірній поведінці службової особи, прагне обійти закон, установлену процедуру вирішення того чи іншого питання, досягти задоволення своїх незаконних інтересів, одержати незаконні пільги, переваги, уникнути заслуженої відповідальності, тощо. На відміну від цього, у разі, якщо винна особа з метою одержання хабара погрожує вчиненням або не вчиненням дій, які можуть завдати шкоди, що є визначальним, правам чи законним інтересам того, хто дає хабар, або створює такі умови, за яких особа не повинна була, але вимушена дати хабар із метою запобігання шкідливим наслідкам для своїх прав та законних інтересів, дії одержувача хабара слід розглядати як такі, що поєднані з вимаганням останнього.
Як було встановлено судом та вбачається з пред`явленого обвинувачення, ОСОБА_6 одержала неправомірну вигоду за те, що ОСОБА_7 зможе безперешкодно перебувати протягом тривалого часу в м. Києві, працевлаштуватись там та не буде з`являтися щотижня для реєстрації до Шевченківського РВ м.Чернівці КВІ, при цьому обвинувачена не повідомила останньому про можливість офіційного зняття з обліку з Шевченківського РВ м.Чернівці КВІ у відповідності до вимог Інструкції.
Правові підстави та порядок виконання покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, та здійснення контролю щодо осіб, засуджених до таких покарань визначені Інструкцією, що була затверджена наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань Міністерства внутрішніх справ України №270/1560 від 19.12.2003 року
Зокрема, відповідно до п.4.14 Інструкції стосовно засуджених осіб, на яких судом покладено обов`язок періодично з`являтися на реєстрацію, виноситься постанова про встановлення днів явки на реєстрацію від одного до дванадцяти разів на квартал, з якою вони ознайомлюються під підпис, після чого заводиться листок реєстрації.
Засуджена особа, на яку покладено обов`язок повідомляти інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання, повинна це зробити до їх зміни або протягом трьох днів після зміни у письмовій формі. Стосовно осіб, які змінили місце постійного проживання до закінчення іспитового строку, надсилається повідомлення до підрозділу інспекції за новим місцем проживання засудженої особи через територіальні органи управління Департаменту (п.п.4.20, 4.21).
Тобто, у визначеному Інструкцією порядком засуджений має право змінити місце проживання, роботи та реєстрації, однак у такому випадку останній повинен повідомити уповноважений орган КВІ про своє нове місце проживання із зазначенням точної адреси, який в подальшому повинен повідомити відповідний підрозділ КВІ за новим місце проживанням засудженого для постановки його на облік.
Як видно з наданих ОСОБА_7 показів у ході судового розгляду, останній на момент звернення до ОСОБА_6 з приводу вирішення питання про його реєстрацію в органах КВІ не мав визначеного місця проживання у м. Києві, а також не був там працевлаштований. Окрім того, суд враховує, що в подальшому ОСОБА_7 також не знайшов місця проживання в м.Києві та не працевлаштувався там.
Таким чином, у визначеному Інструкцію порядку засуджений не мав можливості повідомити уповноважений орган КВІ про своє нове місце проживання із зазначенням точної адреси місця проживання.
Окрім того, суд зауважує, що згідно вироку Шевченківського районного суду м.Чернівці від 06.10.2015 року ОСОБА_7 було зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну фактичного місця проживання та зміну місця роботи. Із вироком суду від 06.10.2015 року засуджений був ознайомлений, а отже ОСОБА_7 було відомо про те, що у разі зміни місця проживання він повинен офіційно про це повідомити органи кримінально-виконавчої інспекції.

З урахуванням наведеного, проаналізувавши досліджені судом докази, що надані сторонами обвинувачення та захисту, суд не приймає до уваги покази свідка ОСОБА_7 про те, що він у дійсності мав намір виїхати до м.Києва та працевлаштуватись там, оскільки зазначені твердження жодними доказами не підтверджені.

Викладені обставини свідчать про те, що ОСОБА_7 був зацікавлений у незаконній, неправомірній поведінці службової особи та прагнув обійти закон, установлену процедуру вирішення даного питання з метою досягнення задоволення своїх незаконних інтересів, що в свою чергу виключає наявність такої кваліфікуючої ознаки в діях обвинуваченої як «вимагання неправомірної вигоди».
Разом із тим відповідно до ст. 337 КПК України, яка визначає межі судового розгляду, він проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
При цьому положеннями частини третьої статті передбачено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення й захисту прав людини та її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
За таких обставин суд приходить до переконання, що кваліфікація дій обвинуваченої ОСОБА_6 за ч.3 ст.368 КК України за кваліфікуючою ознакою діяння, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні.

Тому, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, суд, керуючись своїм правом визначеним ст. 337 КПК України, вважає за необхідне вийти за межі висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, в частині необхідності зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення з ч.3 ст. 368 КК України на ч.1 ст. 368 КК України, враховуючи, що це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження. При цьому суд враховує, що сума одержаної ОСОБА_6 неправомірної вигоди становить 4000 гривень, що враховуючи розмір податкової соціальної пільги на 2015 рік, не перевищує сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та не становить значного розміру.

Таким чином, аналізуючи всі докази в їх сукупності, суд вважає, що дії обвинуваченої ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч.1 ст.368 КК України, оскільки в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що вона, будучи службовою особою, одержала неправомірну вигоду для себе за вчинення чи не вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої ій влади та службового становища.
Окрім того, аналізуючи всі докази в їх сукупності, суд вважає, що орган досудового розслідування правильно кваліфікував дії обвинуваченої ОСОБА_6 за ч.3 ст.15 ч.2 ст.382 КК України, оскільки в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що вона вчинила незакінчений замах на невиконання судового рішення, тобто умисне невиконання вироку суду, що набрав законної сили, або перешкоджання його виконанню за кваліфікуючою ознакою: дії, вчинені службовою особою.

Невизнання вини обвинуваченою суд розцінює як спосіб захисту власних інтересів, а також як спробу уникнути відповідальності.

Аналізуючи досліджені докази, суд звертає увагу на послідовні покази ОСОБА_7 про передачу обвинуваченій неправомірної вигоди у розмірі 4000 гривень, так і покази обвинуваченої ОСОБА_6 , яка не заперечувала факт отримання коштів від ОСОБА_7 у зазначеному розмірі, які узгоджуються з іншими доказами, характером і логікою розвитку подій і які суд визнає правдивими і такими які в сукупності з іншими доказами можна покласти в основу обвинувального вироку.

Також факт вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України підтверджується протоколом про хід і результати негласної слідчої дії: аудіо-, відеоконтроль особи, в якому відображено розмову ОСОБА_7 з обвинуваченою ОСОБА_6 17.12.2015 року та носіями інформації, на яких зафіксовано подію злочину. Зокрема, під час перегляду відеозапису судом встановлено, що ОСОБА_6 дійсно 17.12.2015 року отримала від ОСОБА_7 кошти, які в його присутності перерахувала.

Оцінюючи доводи сторони захисту, що мала місце провокація ОСОБА_6 на вчинення злочину, суд бере до уваги вимоги ч.3 ст. 271 КПК України про те, що під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який вона би не вчинила, як би слідчий цьому не сприяв, або з цією самою метою впливати на її поведінку насильством, погрозами, шантажем.

Також суд враховує висновки Європейського Суду з прав людини у справах «Сєкєйра проти Португалії». «Мілінііне проти Литви», «Горгиєвський проти колишньої Югославської Республіки Македонії» та в ухвалі щодо неприйнятності справи «Шеннон проти Сполученого Королівства», де, розглядаючи випадки повідомлення приватними особами про злочин, який готується, Суд підтвердив висновки про відсутність провокації вчинення злочину з метою його викриття, зокрема вказавши, що «поліції може бути віддане розпорядження про «приєднання» до злочинної діяльності, а не про ініціацію такої. Таким чином, дії поліції залишилися в межах агентурної роботи, а не агентів-провокаторів при можливому порушенні п.1 ст.6 Конвенції…».

При цьому важливо, щоб діяльність працівників правоохоронних органів не вийшла за межі пасивного розслідування злочинної діяльності і без їхнього втручання злочин не було вчинено, про що зазначено у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Романаускас проти Литви», «Банніков проти Російської Федерації», «Весєлов та інші проти Російської Федерації», «Тейшейра де Кастро проти Португалії».

Враховуючи вказані правові норми та рішення Європейського Суду з прав людини, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність порушень вимог ч.3 ст.271 КПК України та Рішень Європейського Суду з прав людини, виходячи з наступного.

Як було встановлено судом, ОСОБА_7 не був агентом та не був іншим чином заздалегідь пов`язаний з правоохоронними органами чи їх працівниками. Зазначена обставина будь-якими доказами стороною захисту спростована не була.

Суд вважає, що отримавши інформацію від ОСОБА_7 , правоохоронні органи лише фіксували дії ОСОБА_6 , супроводжуючи її злочинну діяльність та здійснюючи негласні слідчі дії у визначеному Законом порядку, участь правоохоронних органів у даних подіях була пасивною. При цьому участь в подіях ОСОБА_6 була активною та рівнозначною діям ОСОБА_7 .

Під час перегляду запису події, яка мала місце 17.12.2015 року, яка фіксувалась за допомогою технічних засобів, суд переконався в тому, що ОСОБА_6 вчиняла злочинні дії добровільно, усвідомлено, до яких вона ніким не підштовхується та не спонукається.

Також ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.27 ч.3 ст.369 КК України, а саме у тому, що підбурювала до надання неправомірної вигоди за вчинення та невчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду, будь- якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища за кваліфікуючою ознакою - підбурювання до надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище.
Тобто з метою досягненнясвоєї злочинної мети, спрямованої на одержання неправомірної вигоди від засудженого, інспектор ОСОБА_6 підбурила ОСОБА_7 до надання неправомірноївигоди її начальнику, усвідомлюючи, що використання авторитету керівникарайонного відділу кримінально-виконавчої інспекції, якому підпорядковуються крім ОСОБА_6 також й інші інспектори, сформує у ОСОБА_7 уяву про безапеляційність вимоги надання неправомірної вигоди за вчинення на його користь дій, що входять до кола повноважень інспекторів Шевченківського РВ кримінально-виконавчої інспекції м.Чернівці.
Даючи оцінку кваліфікації дій обвинуваченої за ч.4 ст.27 ч.3 ст.369 КК України стороною обвинувачення, суд приходить до наступного.

Так, у відповідності до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій засобами, передбаченими цим Кодексом.
Згідно ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин події злочину, винуватості обвинуваченого у його вчиненні, форми вини, мотиву і мети його вчинення, виду і розміру завданої шкоди покладається на слідчого та прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Однак, проаналізувавши наведені вище доводи сторін кримінального провадження, покази свідків та обвинуваченої у їх сукупності, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими у процесі судового розгляду й оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом і оцінюючи кожен доказ з точку зору належності, допустимості, достовірності та враховуючи, що можливості для збору додаткових доказів вичерпано і не пропонується стороною обвинувачення, суд приходить до висновку, що судом не здобуто і стороною обвинувачення не доведено переконливих доказів вчинення інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.27 ч.3 ст.369 КК України, тому суд приходить до висновку, що ОСОБА_6 необхідно виправдати в інкримінованому їй злочині.
Приймаючи рішення про виправдування обвинуваченої ОСОБА_6 за ч.4 ст.27 ч.3 ст.369 КК України, оскільки не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа, суд виходить із того, що формулювання обвинувачення ч.4 ст.27 ч.3 ст.369 КК України є неконкретним, а саме: без зазначення розміру неправомірної вигоди, яка призначалася службовій особі, яка займає відповідальне становище та не вказано терміну передачі цих коштів та не підтверджуються належними, допустимими та достовірними письмовими доказами та документами, а тому, згідно Конституції України, Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не можуть бути прийняті судом до уваги.

Так, сторона обвинувачення посилається як на прямі докази винуватості обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.27 ч.3 ст.369 КК України на протокол про хід та результати негласної слідчої дії аудіо-, відео- контроль особи від 20.01.2016 року та оптичні носії інформації, якими зафіксовано та відображено зустріч ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , яка відбулась 17.12.2015 року.

Разом із тим, дослідивши зазначені докази, судом встановлено, що останні не містять обставин на підтвердження факту вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.27 ч.3 ст.369 КК України.

Зокрема, в ході зафіксованої 17.12.2015 року розмови між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , остання не повідомляла заявника про необхідність надання неправомірної вигоди її керівнику та не обговорювала розміру вигоди, що мала бути надана керівнику.

Зазначену обставину обвинувачена ОСОБА_6 у ході судового розгляду заперечувала та вказувала на те, що не повідомляла ОСОБА_7 про необхідність надання неправомірної вигоди її керівнику.

Такі покази обвинуваченої узгоджуються з показами свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , які у судовому засіданні показали, що ОСОБА_6 до них з приводу порядку виконання ОСОБА_7 вимог вироку суду від 06.10.2015 року не зверталась.

Посилання сторони обвинувачення в якості доказу на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.27 ч.3 ст.369 КК України на протокол огляду від 30.03.2016 року, в ході якого було оглянуто диктофон «Olympus Digital Voice Recorder VN-731PC» та прослухано файл аудіо запису на ньому (а.с.217 Т.1), суд відхиляє з огляду на таке.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Належність та допустимість доказів регламентовані ст. 85, 86 КПК України, а саме: належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів; доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Порядок отримання доказів, вказаних у ч. 2 ст. 84 КПК, передбачає дотримання наступних вимог: 1) належний суб`єкт отримання доказів; 2) законність процесуального джерела доказів; 3) дотримання процесуального порядку отримання доказів; 4) дотримання правил фіксації ходу і результатів слідчих.

Частиною 2 ст. 86 КПК України, передбачено, що недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

За змістом ст.258, ст.260 КПК України ніхто не може зазнавати втручання у приватне спілкування без ухвали слідчого судді. Спілкуванням є передання інформації у будь-який спосіб від однієї особи до іншої безпосередньо або за допомогою засобів зв`язку будь-якого типу. Спілкування є приватним, якщо інформація передається та зберігається за таких фізичних чи юридичних умов, при яких учасники спілкування можуть розраховувати на захист інформації від втручання інших осіб. Втручанням у приватне спілкування є доступ до змісту спілкування за умов, якщо учасники спілкування мають достатні підстави вважати, що спілкування є приватним.

Аудіо-, відео контроль особи є різновидом втручання у приватне спілкування, яке проводиться без її відома на підставі ухвали слідчого судді.

Однак, як було встановлено судом, аудіо запис розмови, яка мала місце 14.12.2015 року між особами чоловічої та жіночої статі, зі слів ОСОБА_7 - між ним та ОСОБА_6 , було здійснено ним самостійно. Ухвала слідчого судді щодо надання дозволу на проведення негласних слідчих дій з даного приводу не виносилась.

Згідно ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

З урахуванням наведеного, суд визнає протокол огляду від 30.06.2016 року та диск із аудіо записом розмови недопустимими доказами в кримінальному провадженні та відхиляє їх.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Висновки й аргументи Європейського суду з прав людини повністю співпадають з відповідними положеннями національного законодавства Кримінального процесуального закону України та Конституції України.
Відповідно до ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Суд також виходить із вимог статті 62 Конституції України та передбаченого у ній принципу презумпції невинуватості, згідно якого обвинувачення особи не може ґрунтуватись на припущеннях, якими у даній справі є твердження органів державного обвинувачення про те, що обвинувачена ОСОБА_6 вчинила злочин, передбачений ч.4 ст.27 ч.3 ст. 369 КК України і, що всі сумніви мають тлумачитися на користь такої особи.
Такий обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 р. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»(№ 475/97-ВР).
У пункті 1 ст. 1 цього Закону зазначено, що «Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції».
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини`від 23.02.2006 р. передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Так у справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain»від 6 грудня 1998 р. (п.146) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).
У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року із змінами «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ і постановлення вироку» всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Відповідно до ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Таким чином, суд, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме: верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дослідивши та оцінивши докази, надані стороною обвинувачення, яка проти закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами не заперечувала, в їх сукупності, приходить до висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів не лише причетності обвинуваченої ОСОБА_6 до злочину, в якому вона обвинувачується, а й наявності події кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.27 ч.3 ст.369 КК України, а тому вважає, що ОСОБА_6 у частині зазначеного вище обвинувачення слід виправдати відповідно до п.1 ч.1 ст.373 КПК України за недоведеністю того, що вчинено кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується особа.
Крім того суд враховує, що за ст. 369 КК України карається злочин: а) або з усіченим складом, коли об`єктивна сторона вичерпується фактом доведення до відома службової особи публічного права пропозиції чи обіцянки надати їй неправомірну вигоду; б) або з формальним складом, коли об`єктивна сторона полягає в наданні такої вигоди і прийнятті (одержанні) хоча б її частини службовою особою.
З моменту вчинення дій злочин вважається закінченим. Таким чином, вчинення злочину, передбаченого ст. 369 КК України вичерпується самим фактом доведення до відома службової особи пропозиції, обіцянки про надання неправомірної вигоди чи фактичним наданням такої.
Одночасно положеннями ст. 26 КК України визначено, що співучастю у злочині є умисна спільна участь декількох суб`єктів злочину у вчиненні умисного злочину.
Згідно із ч.2 ст. 29 КК України організатор, підбурювач та пособник підлягають кримінальній відповідальності за відповідною частиною ст. 27 і тією статтею (частиною статті) Особливої частини КК, яка передбачає злочин, вчинений виконавцем.
Однак, у даному випадку в пред`явленому обвинуваченні зазначені вище обставини не встановлені та не мотивовані.
При призначенні обвинуваченій ОСОБА_6 виду та міри покарання, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених нею злочинів, те що, згідно до ст.12 КК України, злочини, передбачені ч.1 ст.368 та ч.3 ст.15 ч.2 ст.382 КК України відносяться до категорії злочинів середньої тяжкості.

Крім того суд враховує відомості про особу обвинуваченої, зокрема те, що вона раніше не судима, по місцю проживання характеризується позитивно, на час розгляду справи судом перебуває у стані вагітності.

Обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання обвинуваченої ОСОБА_6 судом не встановлено.

На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, особу винної та її ставлення до вчиненого кримінального правопорушення, керуючись принципом справедливості та індивідуалізації призначення покарання, суд приходить до висновку про можливість обрання обвинуваченій покарання в межах санкцій статтей обвинувачення.
Призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного), випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.
Також, суд, приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Гарькавий проти України» (рішення від 18.02.2010) Європейський суд з прав людини зазначив, «що, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Це право є найважливішим у демократичному суспільстві у розумінні Конвенції. Суд нагадує, що коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Отже, неодмінна вимога полягає в тому, що умови, за яких має здійснюватися позбавлення свободи, мають бути чітко сформульовані в національному законі і що застосування самого цього закону має бути передбачуваним і відповідати в цьому відношенні нормі «законності», яку встановлює Конвенція».

Конституційний Суд України у рішенні від 02.11.2004 року зазначив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненному злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Тому, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 можливе без ізоляції її від суспільства та з урахуванням вимог ст.ст.69, 75 КК України щодо неможливості їх застосування у випадку засудження за корупційний злочин приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченій основного покарання у виді штрафу, яке у даному випадку буде справедливим та відповідає обставинам вчинених кримінальних правопорушень та особі винної.

Таку міру суд вважає достатньою не тільки для покарання ОСОБА_6 за вчинені протиправні діяння, а й для її виправлення.
Долю речових доказів по справі суд вирішує у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст.368, 370, 373 374, 395 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.368, ч.3 ст.15 ч.2 ст.382 КК України і за їх вчинення призначити їй покарання:

?за ч.1 ст.368 КК України у виді штрафу у розмірі 1300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 22100 гривень в дохід держави з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на три роки;

?за ч.3 ст.15 ч.2 ст.382 КК України у виді штрафу у розмірі 850 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 14450 гривень в дохід держави з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на три роки.

На підставі ч. 1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді штрафу у розмірі 1300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 22100 гривень в дохід держави з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на три роки.

За ч.4 ст.27 ч.3 ст.369 КК України ОСОБА_6 визнати невинуватою і по суду виправданою.
Речовий доказ: особову справу ОСОБА_7 на 29 арк., яка зберігається в матеріалах кримінального провадження залишити у матеріалах кримінального провадження.

Речовий доказ: два оптичних диски DVD+R «Verbatim», об`ємом 4,7 гб. Кожен та один електронний носі «micro SD «Integral», які передані на зберігання до камери зберігання речових доказів прокуратури Чернівецької області долучити до матеріалів кримінального провадження та залишити у матеріалах кримінального провадження.

Речовий доказ: зразок спеціальної хімічної речовини «Промінь-1» та маркер для нанесення невидимого маркування, які знаходяться в опечатаному паперовому конверті, який приклеєний які передані на зберігання до камери зберігання речових доказів прокуратури Чернівецької області знищити.

На вирок може бути подана апеляція до Апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м. Чернівці протягом тридцяти діб з дня його проголошення.

Суддя Першотравневого
районного суду м.Чернівці ОСОБА_1