Провадження № 1-кп/761/699/2016
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року

Шевченківський районний суд м. Києва

в складі : головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження з обвинувальним актом та угодою про визнання винуватості стосовно

ОСОБА_4

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України. Кримінальне провадження надійшло до суду з угодою про визнання винуватості, укладеною між прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 .

Угода підтримана в суді обвинуваченим ОСОБА_4 та його захисником, прокурором ОСОБА_3 .

Вивчивши думку сторін кримінального провадження, суд дійшов висновку, що відсутні законні підстави для затвердження угоди про визнання винуватості.

Відповідно до положень ч.7 ст. 474 КПК України суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону; умови угоди не відповідають інтересам суспільства; умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Як убачається зі змісту обвинувального акту, обвинувачення висунуте ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, яке полягає в службовому підробленні, тобто видачі службовою особою ОСОБА_4 завідомо неправдивого офіційного документу, яке відбулося 25 червня 2015 року.

При цьому редакція закону, який передбачає відповідальність за вчинення вказаного кримінального правопорушення, що діяла на час події, зі змінами, внесеними згідно із законом № 1261-VII від 13.05.2014, передбачає покарання у виді штрафу до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Таким чином, за граматичним способом тлумачення змісту частини 1 статті 366 КК України додаткове покарання при призначенні основного покарання у виді штрафу або передбаченого альтернативного основного покарання у виді обмеження волі вирішення питання про додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю є обов*язковим при призначення кожного з наведених основних покарань.

Проте в угоді про визнання винуватості сторони дійшли згоди про призначення лише основного покарання у виді штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, вирішуючи питання про відповідність угоди вимогам закону та наявність підстав для її затвердження, суд враховує положення ст.65 КК України, відповідно до якої особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Домовленості сторін угоди при узгодженні покарання не мають виходити за межі загальних та спеціальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність. Зокрема, сторони мають узгоджувати покарання, враховуючи положення пунктів 12 ч. 1 ст. 65 КК, тобто у межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Частиною 3 ст.65 КК України передбачено, що підстави для призначення більш м*якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинений злочин, визначаються статтею 69 КК України.

При цьому в угоді сторони дійшли згоди про призначення фактично більш м*якого покарання, ніж це визначено санкцією статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, оскільки не викладені обставини в підтвердження відсутності підстав призначення обов*язкового додаткового покарання у виді позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. Додаткове покарання не передбачене умовами угоди. Відсутність підстав для застосування додаткового покарання в угоді також не мотивована.

Вивчивши матеріали кримінального провадження, які маються в розпорядженні суду, проаналізувавши зміст угоди, суд дійшов висновку, що умови угоди щодо узгодженого покарання, порядку його призначення протирічать вимогам Кримінального закону України, зазначені вимоги кримінального закону не відображені у змісті угоди, в цій частині умови угоди не відповідають положенням ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, в разі визнання винуватим ОСОБА_4 , що є підставою відповідно до п.1 ч.7 ст.474 КПК України для відмови в затвердженні угоди про визнання винуватості.

Керуючись ст. ст. 314, 474 КПК України, суд

У Х В А Л И В :
Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 18 березня 2016 року між обвинуваченим ОСОБА_4 та прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_3 .

Повернути прокурору кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, для продовження досудового розслідування.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1