АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/3465/15-кГоловуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/789/10/16 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.185 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6

з участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника адвоката ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 вересня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Бережани Тернопільської області, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , громадянина України, з неповною середньою освітою, непрацюючого, раніше судимого:

20 січня 2011 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч.1 ст.185 КК України до 4 місяців арешту;

01 червня 2011 року Бережанським районним судом Тернопільської області за ч.2 ст.185 КК України до 6 місяців арешту;

15 листопада 2011 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч.2 ст.186, ч.2 ст.185 КК України. На підставі ч.1 ст.70, ч.4 ст.70 КК України до 4 років і 6 місяців позбавлення волі. 26 лютого 2014 року умовно-достроково звільнений від відбування покарання на 1 рік 4 місяці 6 днів, -

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначено йому покарання за цією статтею у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ст.71 КК України частково приєднано ОСОБА_8 до призначеного покарання за даним вироком частину невідбутого ним покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 листопада 2011 року та призначено остаточну міру покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено без змін тримання під вартою, який згідно ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 вересня 2015 року продовжений до 06 листопада 2015 року.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту взяття під варту, а саме з 16 год. 11 хв. 11 лютого 2015 року.

Цивільний позов ПТ Ломбард-Скарбниця до ОСОБА_8 про стягнення матеріальної шкоди залишено без розгляду.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_8 визнаний винуватим і засуджений за те, що 28 січня 2015 року близько 19.30 год., перебуваючи у приміщенні магазину Соціальний магазин, що знаходиться по вул. Петриківській, 16, в м.Тернопіль, та належить ОСОБА_10 , переслідуючи мету таємного викрадення чужого майна, скориставшись тим, що продавець магазину знаходився в іншому відділі та відволікся на розмову з іншим покупцем, підійшов до столу, який знаходився в іншому відділі магазину та переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає і його дії не будуть помічені сторонніми особами, таємно з корисливих мотивів, викрав із шухляди столу грошові кошти в сумі 500 грн. купюрами по 5, 10, 20 та 50 грн. Із викраденим майном ОСОБА_8 , з місця вчинення злочину втік, чим спричинив ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 500 грн.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_8 просить поновити йому строк на апеляційне оскарження вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 вересня 2015 року, оскільки він його пропустив у зв`язку з юридичною безграмотністю та невчасним отриманням копії вироку, змінити його в частині призначення йому покарання, зокрема призначивши його у вигляді 1 року 6 місяців обмеження волі замість 1 року 6 місяців позбавлення волі.

Зазначає, що він повністю визнає свою вину, у вчиненому щиросердечно розкаюється, згідний, що повинен понести покарання за дане кримінальне правопорушення, однак вважає, що заслуговує на покарання у виді обмеження волі.

Заслухавши доповідача суддю апеляційного суду, обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити, а також перерахувати строк попереднього увязнення, зарахувавши його у строк відбуття покарання, захисника ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого та його позицію щодо необхідності перерахунку строку попередього увязнення, думку прокурора, який вважає, що обвинуваченому слід поновити строк на апеляційне оскарження, оскаржуваний вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зарахувавши у строк відбуття покарання строк попереднього увязнення, перевіривши та дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів прийшла до висновку, що обвинуваченому слід поновити строк на апеляційне оскарження, а у задоволенні скарги відмовити, виходячи з наступного.

Вирішуючи, порушене в апеляційній скарзі обвинуваченим ОСОБА_8 , питання щодо поновлення йому строку на апеляційне оскарження даного вироку, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п.п. 13, 14, 17 ч.1 ст.7 («Загальні засади кримінального провадження») КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких окрім інших відносяться: забезпечення права на захист; доступ до правосуддя; забезпечення права особи на оскарження процесуальних рішень.

Згідно ч.1 ст.21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Стаття 24 КПК України гарантує право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом, а також право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня.

Відповідно до ст.ст. 42, 393 КПК України, обвинувачений має право на оскарження судових рішень та подачу апеляційної скарги на ухвалений обвинувальний вирок.

За змістом ч.1 ст.117 КПК України, пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи, ухвалою слідчого судді, суду. При цьому, законом не визначено переліку підстав при наявності яких строк на оскарження підлягає поновленню і це питання має вирішуватися судом, з урахуванням всіх встановлених обставин справи.

Колегією суддів встановлено, що обвинуваченим ОСОБА_8 отримано оскаржуваний вирок в день його ухвалення, зокрема 25 вересня 2015 року, що підтверджується його особистою розпискою про отримання копії вироку від 25 вересня 2015 року, що міститься в матеріалах кримінального провадження (т.2 а.к.п. 157), а тому посилання обвинуваченого на те, що він не вчасно отримав вирок суду першої інстанції, як на одну з підстав поновлення строку на апеляційне оскарження, є надуманими.

Разом з тим, ОСОБА_8 в апеляційній скарзі зазначає, що є юридично безграмотним, що також перешкодило йому вчасно оскаржити вирок суду першої інстанції.

Колегія суддів, проаналізувавши вищевказані обставини, та норми кримінального процесуального законодавства України, прийшла до висновку про необхідність поновлення обвинуваченому ОСОБА_8 , строку на апеляційне оскарження, який має лише неповну середню освіту та не має відповідних юридичних знань, щодо діючих норм КПК України, з метою забезпечення йому доступу до правосуддя, можливості оскаржити обвинувальний вирок щодо нього в суд апеляційної інстанції.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, за яке його визнано винуватим, за обставин, встановлених судом першої інстанції і викладених у вироку та кваліфікація його дій, апелянтом не оспорюються, тому відповідно до ч.1 ст.404 КПК України вирок в цій частині не перевіряється.

Що стосується посилання обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі про призначення йому більш м`якого покарання, яке не буде пов`язане з позбавленням волі, а саме 1 рік 6 місяців обмеження волі, то вони на переконання колегії суддів є безпідставними.

Відповідно до положень ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції зазначені вимоги закону виконав належним чином.

Санкція ч.2 ст.185 КК України, за якою засуджено ОСОБА_8 , передбачає альтернативні види покарання, зокрема у виді арешту на строк від трьох до шести місяців або обмеження волі на строк до пяти років, або позбавлення волі на строк до трьох років.

Як убачається з оскаржуваного вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд дотримуючись вимог ст.ст. 50, 65-67 КК України, вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер та наслідки вчиненого кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до цих порушень та його поведінку після вчинення кримінального правопорушення, обставини, які помякшують покарання, в тому числі і ті на які обвинувачений посилається в апеляційній скарзі, зокрема визнання вини, щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку, відсутність обставин, що обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, його позитивну характеристику за місцем реєстрації, а також те, що він раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних злочинів проти власності, новий злочин вчинив під час умовно-дострокового звільнення від покарання у виді позбавлення волі і дійшов вірного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання за даним вироком у виді позбавлення волі на строк 1 рік, призначивши йому остаточне покарання за правилами ст.71 КК України, частково приєднавши до покарання за даним вироком невідбуту частину покарання за вироком Сарненського районного суду Рівненської області у виді 6 місяців позбавлення волі та визначив до відбуття покарання 1 рік 6 місяців позбавлення волі.

При цьому, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог ч.4 ст.71 КК України, відповідно до якої остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком, врахувавши, що за попереднім вироком Сарненського районного суду Рівненської області, ОСОБА_8 засуджено за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, яке він повністю не відбув, будучи 26 лютого 2014 року звільненим умовно-достроково на 1 рік 4 місяці 6 днів і даний злочин він вчинив під час умовно-дострокового звільнення.

На переконання колегії суддів, вчинення ОСОБА_8 нового корисливого злочину, під час умовно-дострокового звільнення, свідчить про стійкість протиправної поведінки обвинуваченого, а тому з урахуванням вищевказаних обставин, даних про особу обвинуваченого, призначення йому судом першої інстанції покарання саме у виді позбавлення волі і на строк 1 рік 6 місяців є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів прийшла до переконання, що вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 вересня 2015 року є законним і обґрунтованим, покарання обвинуваченому ОСОБА_8 призначено з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України. Будь-яких порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку, колегією суддів не виявлено, а тому підстав для його зміни не вбачається.

Разом з тим, вирішуючи заяву обвинуваченого щодо зарахування йому в строк відбування покарання, терміну попереднього увязнення, колегія суддів керується положеннями ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року №838 VIII Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання і вважає за необхідне зарахувати у строк відбування покарання ОСОБА_8 термін його перебування в установі виконання покарання УДПтСУ в Тернопільської області №26 (під час досудового розслідування, судового розгляду в суді першої інстанції, до відправлення для відбування покарання в місця позбавлення волі, до набрання вироком законної сили) з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення і перебування його в установі виконання покарання УДПтСУ, як 2 дні відбування покарання, зокрема в період з 11 лютого 2015 року по 15 листопада 2015 року, що за вказаним розрахунком становить 1 рік 6 місяців 8 днів, а також з 16 січня 2016 року по 27 січня 2016 року, (період перебування в установі виконання покарання УДПтСУ в Тернопільської області №26 після його етапування з Райківецької виправної колонії (№78) Хмельницького району Хмельницької області для участі в апеляційному розгляді даного кримінального провадження), що становить за вказаним розрахунком 24 дні, а всього разом 1 рік 7 місяців 2 дні.

Відповідно до вимог Закону України від 26 листопада 2015 року №838 VIII Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання суд має звільнити засудженого від відбування покарання, якщо строк попереднього ув`язнення, відбутий засудженим у межах кримінального провадження, дорівнює або перевищує фактично призначене йому основне покарання, передбачене частиною першою цієї статті.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_8 станом на 27 січня 2016 року, із урахуванням часу попереднього ув`язнення згідно з ч.5 ст.72 КК України фактично відбув покарання 1 рік 7 місяців 2 дні, що перевищує призначене йому вироком суду покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі, а тому у відповідності з вищевказаним законом, він підлягає звільненню від відбування покарання у зв`язку з повним відбуттям строку покарання.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 72, 404, 405, 407, 419, 426 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Поновити обвинуваченому ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 вересня 2015 року про засудження його за ч.2 ст.185 КК України.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 вересня 2015 року про засудження ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі залишити без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КПК України, в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року №838 VIII Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання зарахувати ОСОБА_8 в строк відбуття покарання у виді позбавлення волі, строк попереднього ув`язнення у виді тримання під вартою з 11 лютого 2015 року по 15 листопада 2015 року, а також з 16 січня 2016 року по 27 січня 2016 року, що становить разом 1 рік 7 місяців 2 дні.

У зв`язку з відбуттям строку покарання, негайно звільнити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з під варти в залі суду.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, які тримаються під вартою в той же строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2