Справа №489/3676/14-к 20.10.2015 20.10.2015 20.10.2015
20 жовтня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючої-судді: ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, непрацюючого, який має на утриманні малолітню дитину, проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше судимого Ленінським районним судом м. Миколаєва:
28.11.1998 року за ч. 3 ст. 142 КК України до 6 років позбавлення волі; ухвалою Миколаївського обласного суду покарання пом`якшено до 2 років позбавлення волі, звільнився 31.01.2000 року умовно-достроково на 6 місяців 29 днів;
25.03.2002 року за ч. 3 ст. 296, ч. 2 ст. 187 КК України, ст. 43 КК України до 8 років позбавлення волі, звільнився 06.03.2009 року за відбуттям строку покарання,
- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор: ОСОБА_8
потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11
обвинувачений: ОСОБА_9
захисник: ОСОБА_12
____________________________________________________________________Провадження № 11-кп/784/184/15 Головуючий в суді першої інстанції: суддя ОСОБА_13
Категорія: ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України Головуючий в судді апеляційної інстанції: суддя ОСОБА_1 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги прокурора прокуратури Ленінського району м. Миколаєва ОСОБА_8 :
просить вирок суду від 08 січня 2015 року скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України та призначити покарання: за ч. 2 ст. 186 КК України 5 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 187 КК України 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначити 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 січня 2015 року:
ОСОБА_9 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, та виправданий за недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень.
Цивільний позов заступника прокурора Ленінського району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Департаменту фінансів Миколаївської міської ради залишено без розгляду.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Узагальнені доводи апеляційної скарги прокурора прокуратури Ленінського району м. Миколаєва ОСОБА_8 :
посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, не погоджується з висновками суду щодо критичного ставлення до показань потерпілої ОСОБА_10 , оскільки в судовому засіданні вона чітко вказала на ОСОБА_9 , як на особу, яка вчинила відносно неї злочин.
Крім того, вказує, що свідок ОСОБА_14 теж впізнав ОСОБА_9 , як особу, що збула йому золотий ланцюжок.
Вважає, що судом не обґрунтовано не прийнято до уваги заяву ОСОБА_9 , в якій останній розкаявся та зізнався в тому, що 21 червня 2011 року зірвав у раніше незнайомої йому жінки золотий ланцюжок, а потім збув на ринку «Центральний» в м. Миколаєві. Апелянт стверджує, що зміст заяви ОСОБА_9 повністю узгоджується із показаннями свідка ОСОБА_14 щодо обставин та ціни придбання ним золотого ланцюжка. Обставини, викладені в заяві, ОСОБА_9 повністю підтвердив під час його допиту як підозрюваного, а також і як обвинуваченого. Згодом ОСОБА_9 відмовився від вказаної заяви, мотивуючи це застосуванням до нього з боку працівників міліції недозволених методів ведення досудового розслідування. За вказаною заявою було проведено досудове розслідування та 24.09.2013 року слідчим прокуратури району прийнято рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях працівників Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінку вказаному документу, а лише зазначено, що суд критично ставиться до явки з повинною ОСОБА_9 . Суд констатував наявність постанови слідчого прокурора про закриття кримінального провадження від 24.09.2013 року, але не дав належної оцінки при дослідженні заяви ОСОБА_9 .
На думку апелянта, суд необґрунтовано взяв до уваги показання свідка ОСОБА_15 , який показав, що був статистом під час проведення впізнання, де потерпіла ОСОБА_10 спочатку вказала на нього, а потім після розмови зі слідчим на ОСОБА_9 . Зазначає, що свідок дав такі пояснення після спілкування з ОСОБА_9 під час конвоювання до суду та знаходженні разом у залі судових засідань.
Стверджує, що суд не надав оцінки суперечливим показанням обвинуваченого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_15 щодо обставин впізнання потерпілою обвинуваченого ОСОБА_9 .
Зазначає, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 94 КПК України, в зв`язку з чим неповно оцінив докази, не в їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки та необґрунтовано виправдав ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України.
Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.
Обставини, встановлені судом першої інстанції:
Органами досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України.
21 червня 2011 року приблизно о 12 годині, ОСОБА_9 , знаходячись між будинками № 32 та № 34 по проспекту Жовтневому в м. Миколаєві, з метою заволодіння чужим майном, діючи повторно, відкрито, шляхом ривку, заволодів майном ОСОБА_10 золотим ланцюжком, вартістю 2288,04 грн. З місця вчинення злочину ОСОБА_9 зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Крім того, 08 травня 2013 року приблизно о 19 годині, ОСОБА_9 знаходячись поблизу будинку № 23-А по проспекту Миру в м. Миколаєві, з метою заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів напав на ОСОБА_11 і із застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілої, що виразилося в нанесенні удару по голові останньої твердим тупим предметом, від якого потерпіла впала на землю і втратила свідомість, заволодів її майном золотою сережкою, вартістю 1341 грн., чим заподіяв потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму. З місця вчинення злочину ОСОБА_9 зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Суд першої інстанції, дослідивши докази, надані стороною обвинувачення за вказаними вище епізодами, не вважає їх такими, що доводять вину обвинуваченого у вчиненні злочинів щодо потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 поза розумним сумнівом.
Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції:
Заслухавши доповідь судді, прокурора ОСОБА_8 на підтримку апеляційної скарги, яка просила вирок суду першої інстанції скасувати, постановити новий вирок, визнавши ОСОБА_9 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, пояснення потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , заперечення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_12 , вивчивши матеріали кримінального провадження та за клопотанням прокурора в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України повторно частково дослідивши обставини справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.
У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження у їх сукупності, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, в тому числі і щодо визнання певної особи винною у вчиненні певного злочину.
Згідно до приписів ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України.
Зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі.
Твердження прокурора ОСОБА_8 в апеляційній скарзі про те, що в матеріалах кримінального провадження є достатньо доказів для доведення винуватості ОСОБА_9 у вчинені злочинів, були предметом перевірки в судовому засіданні та спростовуються детально викладеними у вироку доказами.
Висновки суду першої інстанції про недоведеність вчинення ОСОБА_9 злочинів ґрунтуються на сукупності зібраних у справі доказів, аналіз яких об`єктивно свідчить, що участь ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, не доведена.
Апеляційний суд у ході апеляційного розгляду, перевіривши надані стороною обвинувачення докази у кримінальному провадженні, погоджується з висновками суду першої інстанції щодо виправдання ОСОБА_9 за недоведеністю вчинення ним вказаних вище злочинів.
Обвинувачений ОСОБА_9 як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді категорично заперечував, що 21.06.2011 року в денний час вчинив відкрите викрадення майна потерпілої ОСОБА_10 , а саме золотого ланцюжка та 08.05.2013 року - розбійний напад на потерпілу ОСОБА_11 , поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, заволодівши майном ОСОБА_11 однією золотою сережкою.
Епізод відкритого викрадення майна потерпілої ОСОБА_10 .
Так, із показань потерпілої ОСОБА_10 в суді першої інстанції та апеляційному суді вбачається, що 21.06.2011 року в обідній час, знаходячись на пр. Жовтневому в м. Миколаєві, біля філії «Ощадбанку», відчула, як ззаду до неї підійшов чоловік та зірвав з неї ланцюжок, після чого побіг в бік будинків. В той момент, коли незнайомець зривав з неї ланцюжок, вона до нього повернулась та запам`ятала певні риси його обличчя. Крім того, цей чоловік був у кепці та окулярах. Також пояснила, що під час проведення слідчої дії (впізнанні) одразу ж показала на ОСОБА_9 . При цьому пояснила, що всі статисти і ОСОБА_9 були без окулярів та кепок. Також впізнала його і у судовому засіданні.
Проте, її показання щодо опису зовнішності нападника є непослідовними.
Так, в суді першої інстанції, як вбачається із звукозапису судового засідання, потерпіла твердила про витягнуте підборіддя та маленькі губи нападника. А в апеляційному суді стверджувала, що впізнала його за формою губ та обличчя, зокрема губи бантиком, гостре підборіддя та витягнуте обличчя.
Показання потерпілої ОСОБА_10 про беззаперечне та впевнене впізнання нею ОСОБА_9 під час досудового слідства спростовуються показаннями обвинуваченого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_15 , які стверджували як в суді першої так і апеляційної інстанцій, що потерпіла спочатку показала на ОСОБА_15 , як на особу, що вчинила на неї напад, а потім, після розмови із слідчим у коридорі, змінила свої показання та вказала на ОСОБА_9 .
Також апеляційний суд приймає до уваги факт не надання стороною обвинувачення як доказу винуватості ОСОБА_9 протоколу впізнання останнього потерпілою ОСОБА_10 .
Крім того, апеляційний суд не приймає як доказ впізнання потерпілою ОСОБА_9 в суді першої інстанції з огляду на істотні порушення процедури пред`явлення особи для впізнання під час досудового розслідування.
Відповідно до заяви від 21.06.2011 року потерпіла ОСОБА_10 звернулася до Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області з заявою, в якій просила прийняти міри до невідомої їй особи, яка 21.06.2011 року близько 12 год. 00 хв. між будинками АДРЕСА_2 зірвав з її шиї золотий ланцюжок, спричинивши майнову шкоду на суму 5000 грн., яка зареєстрована в журналі реєстрації обліку заяв і повідомлень про злочини, що вчинені або готуються за № 7699.
Зазначений документ не містить опису нападника, що узгоджується з показаннями потерпілої ОСОБА_10 в апеляційному суді про те, що фоторобот нападника не складався через її перебування у шоковому стані.
Показання потерпілої про вагу викраденого золотого ланцюжка не менше 10 г., узгоджуються з наданою нею биркою до цього ювелірного виробу виробництва фабрики «Златоград», згідно якої вага ланцюжка складає 10,30 г. (т. 1 а. с. 143).
З показань свідка ОСОБА_14 , які містяться в протоколі судового засідання та на технічному носії інформації, вбачається, що в один з літніх днів (точну дату не пам`ятає) до нього підійшов незнайомець та запропонував придбати золотий ланцюжок. Повідомив, що це його ланцюжок і проблем не буде. На ланцюжку містилась проба. Домовились за ціну, а саме за один грам 235 грн. Вагою ланцюжок був близько 7 грамів, за що він сплатив близько 1630 грн. Прийшовши через 2 місяця до Ленінського РВ ММУ УМВС в Миколаївській області, побачив там ОСОБА_9 , як особу, який продав йому ланцюжок.
Стверджував, що саме обвинувачений збув йому ланцюжок, плетіння якого не пам`ятає. Ланцюжок в одному місці був пошкоджений, але розірваний не був.
З урахуванням положень п. 8 розділу XI "ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ" КПК України 2012 року щодо допустимості доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, суд першої інстанції обґрунтовано визнав ці показання свідка ОСОБА_14 (актовий запис про смерть № 917 від 02.03.2012 року т. 1 а.п.159), які міститься на СD-диску та в протоколі судового засідання, допустимими доказами, оскільки вони були зібрані в порядку КПК України 1960 року (т. 1 а.п. 160, 173 - 175).
Доводи апеляції прокурора про невірну оцінку судом показань свідка ОСОБА_14 є безпідставними, оскільки показання свідка узгоджуються з показаннями обвинуваченого ОСОБА_9 , що він дійсно продав ОСОБА_14 ланцюжок, але не той, у викраденні якого його обвинувачують, зокрема меншою вагою - 7 г. та пошкоджений, а не розірваний.
Із показань свідка ОСОБА_16 в суді першої інстанції вбачається, що 21.06.2011 року він знаходився на чергуванні в відділенні «Імексбанку» по пр. Жовтневому, 36 в м. Миколаєві. В районі 12 год. 00 хв. на відстані приблизно 30-35 метрів від себе побачив жінку, яка йшла в бік зупинки громадського транспорту «Васляєва». Раптом до неї підійшов чоловік, який вийшов із-за дерев, та зірвав ланцюжок. Чоловік був одягнутий в темну футболку, бриджі світлого кольору. Потерпіла йому пояснила, що з неї зірвали ланцюжок, тому була викликана міліція.
В суді першої інстанції свідок ОСОБА_17 показала, що 21.06.2011 року, знаходячись біля будинку № 32 по пр. Жовтневому в м. Миколаєві, бачила, що в п`яти метрах від неї пробіг чоловік та побіг в бік проспекту Миру. Він був одягнутий в кепку, світлі шорти «капрі» та темну футболку. Чоловік був високого зросту, віком близько 28-29 років. Потерпіла розповіла, що з неї зірвали золотий ланцюжок.
Показання цих двох свідків не містять фактичних даних на підтвердження причетності ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Тому є вірним висновок суду першої інстанції, що свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 фактично нападника не бачили, запам`ятали лише його одяг.
Апеляційний суд позбавлений можливості безпосереднього дослідити ці докази, оскільки прокурор відмовився від свого клопотання про допит цих свідків ( ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ), що позбавляє апеляційний суд можливості дати іншу оцінку цим доказам.
Наведені докази суд першої інстанції вірно вважав такими, що не доводять вину обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Що стосується посилання прокурора на заяву ОСОБА_9 від 17.08.2011 року про вчинення ним цього злочину (т. 1 а.п. 144), як на доказ його винуватості, то аналогічним доводам прокурора суд першої інстанції дав належну оцінку, оцінивши її як неналежний та недопустимим доказ винуватості останнього.
Апеляційний суд погоджується з такою оцінкою суду, а також зауважує, що зазначена заява за своєю правовою природою відноситься до показань обвинуваченого, який, будучи безпосередньо допитаним в суді, відмовився від неї.
Таким чином, суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_9 за даним епізодом, вірно вказав, що жоден з наданих стороною обвинувачення та досліджених судом доказів не доводить вину обвинуваченого поза розумним сумнівом.
За такого доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є безпідставними.
Епізод розбійного нападу з метою заволодіння майном потерпілої ОСОБА_11 .
Так, потерпіла ОСОБА_11 як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді показала, що 08.05.2013 року ввечері вигулювала собаку в районі парку на пр. Миру в м. Миколаєві. На перехресті алей побачила хлопця, який стояв до неї спиною. Запам`ятала, що він був вище середнього зросту, одягнутий у сорочку та джинси. Обходячи його, відчула удари спочатку по потилиці та потім в обличчя, від чого втратила свідомість. Коли опритомніла, виявила, що у неї з вуха зірвана сережка. Також показала, що удар був нанесений якимсь важким предметом. Сережки виготовлені з золота 585 проби, складаються з двох довгастих стрічок з вкрапленнями білих каменів.
Згідно протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 08.05.2013 року ОСОБА_11 заявила, що 08.05.2013 р. близько 19.00 години, знаходячись у парку "Дубки" в м. Миколаєві, невідомий зірвав з її правого вуха сережку з металу жовтого кольору та вдарив по потилиці, від чого вона втратила свідомість.
Аналізуючи показання потерпілої ОСОБА_11 , суд першої інстанції зробив правильний висновок, що обличчя нападника вона не бачила і тому органом досудового розслідування така слідча дія як впізнання особи не проводилася.
Факт спричинення потерпілій ОСОБА_11 тілесних ушкоджень під час розбійного нападу на неї узгоджується з даними медичної карти стаціонарного хворого № 4258/415, в яких зазначено, що ОСОБА_11 мала наступний діагноз: ЗЧМГ, струс головного мозку, забій м`яких тканин голови.
Це підтверджується і висновком експерта № 1564 від 02.10.2013 року про те, що у потерпілої ОСОБА_11 мало місце тілесне ушкодження у вигляді струсу головного мозку, забою голови, крововиливу обличчя, рани слизистої лівої щоки, рваної рани правої вушної раковини, які могли утворитися в результаті дії тупих твердих предметів. Утворення даних тілесних ушкоджень в строк і за обставин, вказаних в постанові 08.05.2013 року не виключається.
По ступеню тяжкості дані тілесні ушкодження відносяться: струс головного мозку - до категорії легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я; забій голови, крововилив обличчя, рани слизової лівої щоки, рвані рани правої вушної раковини - до категорії легких тілесних ушкоджень. Дані тілесні ушкодження могли утворитися в результаті не менше 3 ударних впливів тупим твердим предметом, яким могли бути руки, ноги, каміння та інші подібні предмети. Область обличчя голови доступна для нанесення даних тілесних ушкоджень власноруч.
При нанесенні тілесних ушкоджень потерпіла могла бути повернута передньою частиною тіла до нападника (нападників). Утворення даних тілесних ушкоджень при падінні з висоти власного зросту - виключається.
Але ці дані про спричинення потерпілій ОСОБА_11 зазначених тілесних ушкоджень не свідчать про їх спричинення саме обвинуваченим ОСОБА_9 .
Свідок ОСОБА_18 в суді першої інстанції показав, що в 2013 році він придбав у ОСОБА_19 одну сережку, вагою близько 2-3 г. за 300 грн. В подальшому, дізнавшись, що сережку шукає міліції, добровільно видав її та пояснив де він її придбав і у кого.
Із протоколу огляду предмету від 07.09.2013 року вбачається, що була оглянута сережка з металу жовтого кольору, яку добровільно видав ОСОБА_18 з вказівкою її прикмет. При цьому ОСОБА_18 пояснив, що сережку він придбав в травні 2013 року у ОСОБА_19 на прізвисько « ОСОБА_20 » за 300 грн. (т. 1 а.п. 129 130).
Відповідно до протоколу пред`явлення речей для впізнання від 07.09.2013 року та постанови про визнання речовим доказом та приєднання до кримінального провадження від 07.09.2013 року ОСОБА_11 в присутності понятих впізнала свою сережку, яку в неї викрали 08.05.2013 року і вона була визнана речовим доказом та передано на зберігання потерпілій ОСОБА_11 . Також потерпіла ОСОБА_11 надала органу досудового розслідування другу сережку, яка ідентична сережці, яка у неї була викрадена.( т. 1 а.п. 133 135, 136, 137).
Але ці докази також не містять фактичних даних щодо особи, яка вчинила злочину відносно потерпілої ОСОБА_11 .
Свідок ОСОБА_21 в суді першої інстанції показав, що з приводу продажу золотої сережки ОСОБА_9 до нього не звертався, знайомити з його рідним дядьком ОСОБА_19 не просив. З останнім його не знайомив. Будь-які золоті речі від ОСОБА_9 не отримував. З ОСОБА_9 бачився рідко. Йому нічого невідомо про вчинені ОСОБА_9 злочини.
Суд першої інстанції обґрунтовано розцінив ці показання свідка ОСОБА_21 як необ`єктивні, вмотивувавши свій висновок тим, що ОСОБА_21 на час допиту перебував разом із ОСОБА_9 у СІЗО м. Миколаєва.
Доказів на спростування цього висновку суду апелянтом не надано.
В суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_21 , який відбуває покарання в місцях позбавлення волі, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, категорично відмовився від дачі показань. За такого апеляційний суд позбавлений можливості повторно безпосередньо дослідити це доказ.
А відповідно до вимог ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо отримав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.
Свідок ОСОБА_19 в апеляційному суді показав, що ОСОБА_9 та його племінник ОСОБА_21 принесли йому золоту сережку та попросили допомогти її збути, оскільки їм були потрібні гроші. Хто саме передавав йому сережку не пам`ятає. Показав, що продав її ОСОБА_18 , а отримані грошові кошти передав їм, поклавши їх на стіл. Але хто саме з них їх забрав, не пам`ятає.
Такі показання свідка ОСОБА_19 не дають підстав зробити однозначний висновок, хто саме вчинив напад на потерпілу ОСОБА_11 , а тому є вірним висновок суду першої інстанції про наявність сумнівів щодо вчинення злочину саме ОСОБА_9 .
Крім того, є вірним висновок суду першої інстанції, що стороною обвинувачення в ході судового розгляду у передбачений чинним КПК України спосіб (п. 9 ст. 224, п. 14. ст. 352 КПК України) не були усунуті розбіжності в показаннях свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_21 . При цьому суд вірно вказав, що у відповідності до принципу змагальності, закріпленому у ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, лише створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків та не має права вчиняти процесуальні дії ані на користь сторони обвинувачення, ані на користь сторони захисту; що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне відстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, передбаченими цим Кодексом засобами.
За такого, жодний з наданих прокурором та досліджених судом доказів ані окремо, ані у їх сукупності, не доводять, що саме ОСОБА_9 вчинив розбійний напад на потерпілу ОСОБА_11 .
Тому є вірним висновок суду першої інстанції, що надані прокурором докази не доводять вину обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні цього злочину поза розумним сумнівом.
За такого доводи апеляційної скарги прокурора і в цій частині є безпідставними.
Згідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Враховуючи, що жодний з досліджених судом доказів по вказаним епізодам не доводить поза розумним сумнівом вину обвинуваченого ОСОБА_9 в межах висунутого обвинувачення, суд першої інстанції усі сумніви щодо доведеності вини обвинуваченого у відповідності до ст. 62 Конституції України вірно розтлумачив на його користь, та прийшов до вірного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_9 у зв`язку із недоведеністю вчинення ним інкримінованих йому злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України.
Враховуючи наведене, апеляційний суд не вбачає об`єктивних та правових підстав для скасування виправдувального вироку відносно ОСОБА_9 та постановлення нового вироку, як просить апелянт, а тому відмовляє в задоволенні апеляційної скарги прокурора.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 422. 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Ленінського району м. Миколаєва ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 січня 2015 року відносно ОСОБА_9 без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а ОСОБА_9 , який тримається під вартою, в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Головуюча:

Судді: