У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_8,
суддів ОСОБА_9, ОСОБА_10,
при секретарі судового засідання ОСОБА_11,
за участю прокурора ОСОБА_12,

розглянула в судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001546, за обвинуваченням

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця м. Тернівки Дніпропетровської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1, раніше судимого - за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2013 року за ч. 1 ст. 164 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, звільненого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК з випробуванням з іспитовим строком терміном 1 рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 164 КК, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2014 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 164 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 6 місяців.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину за таких обставин.

Відповідно до рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2011 року він був зобов'язаний щомісячно сплачувати на користь ОСОБА_6 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн із 31 жовтня 2011 року до настання повноліття сином ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Починаючи з 26 червня 2013 року, тобто після притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину, та до 20 червня 2014 року ОСОБА_5 злісно ухилявся від сплати аліментів: за вказаний період сплатив лише 1100 грн, жодної іншої матеріальної допомоги сину не надавав, заходів до працевлаштування не вживав, користуючись тимчасовими заробітками, приховував свій дохід, ігнорував вимоги державного виконавця з приводу необхідності сплатити аліменти, через що у ОСОБА_5 утворилася заборгованість за вказаний період у розмірі 8366,50 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2014 року апеляцію ОСОБА_5 задоволено частково, вирок місцевого суду скасовано, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Закриваючи кримінальне провадження, апеляційний суд зазначив, що: висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 не відповідає фактичним обставинам справи; факту злісного ухилення від сплати аліментів не було встановлено; в указаний у вироку період обвинувачений сплачував ті кошти, які реально міг заплатити з огляду на наявність складних сімейних обставин - тяжку хворобу та смерть батька, тяжку хронічну хворобу матері та неможливість мешканцю села знайти постійну роботу. Суд апеляційної інстанції зазначив, що сторона обвинувачення не довела наявності у діях ОСОБА_5 такої кваліфікуючої ознаки, як злісність ухилення від сплати аліментів.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали суду апеляційної інстанції та про призначення нового розгляду в цьому суді внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Прокурор зазначає, що: суд апеляційної інстанції безпосередньо в судовому засіданні не дослідив у повному обсязі всіх обставин, які мають істотне значення для прийняття рішення, та доказів обвинувачення, і дав їм іншу оцінку, ніж місцевий суд; потерпілій не було повідомлено про дату та час розгляду апеляційної скарги; незважаючи на заяву потерпілої та клопотання прокурора про необхідність обов'язкової участі потерпілої в судовому засіданні апеляційний суд здійснив судове провадження за її відсутності. Також прокурор зазначає, що подані ОСОБА_5 довідки про хворобу батька та матері не були належним чином досліджені і не узгоджуються з дійсними обставинами справи, а посилання на неможливість працевлаштування є безпідставними з огляду на інформацію з центру зайнятості про наявність робочих місць у вказаній місцевості.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Згідно з ч. 1 ст. 412 цього Кодексу істотним є таке порушення, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Як убачається з матеріалів провадження, на вирок місцевого суду обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляцію, в якій просив скасувати вирок щодо нього, закрити кримінальне провадження на підставі відсутності складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 164 КК. Потерпіла ОСОБА_6 подала до суду апеляційної інстанції заяву, в якій висловила бажання бути присутньою під час розгляду апеляційної скарги і просила перенести цей розгляд у зв'язку з погіршенням стану її здоров'я (т. 1, а.с. 63). Не зважаючи на те, що прокурор категорично заперечував проти розгляду кримінального провадження за відсутності потерпілої, апеляційний суд відхилив клопотання ОСОБА_6, вказавши, що її явка в засідання суду апеляційної інстанції не є обов'язковою.

Разом із тим, суд не встановив, чи можливо під час апеляційного розгляду за відсутності потерпілої з'ясувати всі обставини, необхідні для прийняття законного та обґрунтованого рішення з огляду на вимогу обвинуваченого, викладені в апеляційній скарзі, про закриття кримінального провадження. Наведене порушення процесуального закону відповідно до статей 2, 7, 9, ч. 1 ст. 412 КПК є істотним.

Крім того, за вироком місцевого суду ОСОБА_5 було визнано винуватим у злісному ухиленні від сплати встановленої рішенням суду суми коштів на утримання дітей (аліментів), вчинене особою, раніше судимою за злочин, передбачений цією статтею.

У своїй апеляції засуджений указував на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, відсутність у його діях об'єктивної та суб'єктивної сторони кримінального правопорушення та вимушений характер його дій з несплати аліментів, тобто заперечував злісність ухилення від їх сплати. До скарги були долучені копії довідок, які, за твердженням апелянта, підтверджують його неспроможність у вказаний у вироку період сплачувати аліменти. Разом із тим, в апеляційній скарзі не було зазначено, яким саме чином суд апеляційної інстанції мав би перевірити доводи, викладені у скарзі.

Попри ці недоліки зазначеної скарги апеляційний суд у судовому засіданні не з'ясував у апелянта, в який спосіб цей суд повинен перевірити законність вироку суду першої інстанції (процесуальні аспекти вирішення постановленого питання), і не з'ясував шляхи реалізації вимог, які містяться в цій апеляції відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК.

Суд апеляційної інстанції в ухвалі дійшов висновку, що в діях ОСОБА_5 відсутня така кваліфікуюча ознака, як злісність ухилення від сплати аліментів. Тобто суд апеляційної інстанції дійшов висновку, протилежного тому, якого дійшов місцевий суд.

Обґрунтовуючи свої висновки, апеляційний суд дав іншу оцінку фактичним обставинам справи та усім доказам, при цьому вказаних доказів безпосередньо в судовому засіданні не дослідив, чим порушив принципи безпосередності дослідження доказів, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, що закріплено у ст. 7 КПК.

Тому такий висновок апеляційного суду є передчасним, зробленим без дотримання положень ст. 433 КПК.

Наведене також є істотним порушенням кримінального процесуального закону, а тому суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення слід скасувати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК, призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції та звернути увагу цього суду на зазначені порушення закону.

Без усунення наведених вище істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегія суддів позбавлена можливості дійти категоричного висновку про наявність або відсутність складу злочину в діях ОСОБА_5

Керуючись статтями 433 - 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_5 скасувати, призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_8 ОСОБА_10 ОСОБА_9