Ухвала іменем україни

11 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000483 за касаційною скаргою прокурора на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз 28 березня 2014 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу за ч. 2 ст. 309 КК України на 2 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком 1 рік 6 місяців,

в с т а н о в и л а:

вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2015 року визнано винуватим ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання призначеного за новим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 28 березня 2014 року та остаточно призначено 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року вирок районного суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування вироку та ухвали суду, призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Посилається на те, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого дії засудженого кваліфіковано невірно. Зокрема, суд дійшов до неправильного висновку про те, що в засудженого був відсутній умисел на вбивство потерпілого. ОСОБА_6 наніс удар ножем у ліву половину грудної клітки, де розташовано життєво важливі органи, усвідомлював характер своїх дій і передбачав, що може настати смерть потерпілого. Внаслідок неправильної кваліфікації дій, ОСОБА_6 призначено покарання яке невідповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Крім того, судом першої інстанції істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону та права потерпілого, оскільки належним чином не повідомлено його про час та день судового засідання, що перешкодило останньому взяти участь у дебатах. Апеляційний суд на вищенаведене увагу не звернув та помилку суду першої інстанції не виправив.
ОСОБА_6 засуджено за те, що він 09 червня 2014 року будучи в стані алкогольного сп`яніння в квартирі АДРЕСА_2 на ґрунті особистого конфлікту, умисно наніс удар ножем у грудну клітку ОСОБА_7 , чим спричинив колото-різане поранення з пошкодженням лівої легені та внутрішньої грудної артерії, що є тяжким тілесним ушкодженням яке є небезпечним для життя в момент заподіяння. Після одержаного поранення ОСОБА_7 вибіг на вулицю, де йому надали медичну допомогу.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав доводи скарги та вважав, що скарга підлягає задоволенню, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_6 в умисному заподіянні потерпілому ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень ґрунтується на доказах зібраних та досліджених судом відповідно до вимог КПК України.

Фактичні обставини справи, факт умисного заподіяння обвинуваченим тяжкого тілесного ушкодження потерпілому із застосуванням ножа по справі не оспорюються.

Доводи прокурора про те, що удар ножем у груди ОСОБА_6 наніс, бажаючи заподіяти смерть потерпілому, всебічно перевірялися судом першої та апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Кваліфікуючи злочин, суди врахували роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» № 2 від 07 лютого 2003 року (далі ППВСУ) та виходили із конкретних обставин які передували злочину та мали місце під час його події.

За обставинами злочину ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та інші особи тривалий час розпивали в квартирі алкогольні напої.
На ґрунті неприязних, стосунків, які раптово виникли у відповідь на те, що ОСОБА_7 ударив ОСОБА_8 , ОСОБА_6 узяв кухонного ножа та завдав ним удар у груди потерпілому.

З показань ОСОБА_6 убачається, що він не мав на меті позбавляти життя потерпілого та не бажав його смерті.

Наносячи удар ножем він «не розбирався» куди його завдає.

Ударив лише один раз, щоб провчити ОСОБА_7 за неправомірну поведінку щодо особи жіночої статі.

Ці обставини підтвердили очевидці події.

За даними висновку судово-медичної експертизи у ОСОБА_7 виявлено одне проникаюче колото-різане поранення грудної клітки з пошкодженням легені та внутрішньої грудної артерії. Спосіб, локалізація та механізм заподіяння потерпілому тілесного ушкодження відповідає показанням засудженого.

Відповідно до положень ст. 15 КК України та п. 4 роз`яснення ППВСУ замах на вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Кваліфікуючи злочинні дії обвинуваченого, прийнявши до уваги наведені обставини справи, причини виникнення конфлікту, його розвиток, конкретні дії винного, який наніс лише один удар потерпілому, його показання про небажання заподіяти смерть, суд обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_7 , завдаючи удар ножем у груди усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, можливість настання смерті потерпілого, однак ставився до настання цих наслідків байдуже, тобто діяв з непрямим умислом.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення відповідного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Органи досудового розслідування обвинувачували ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України як незакінчений замах на вбивство потерпілого ОСОБА_7 , стверджуючи, що засуджений не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця.

Про таку кваліфікацію ставить питання і прокурор у касаційній скарзі.

Разом із тим, які можливі дії, крім нанесення одного удару ножем, намагався вчинити засуджений, щоб досягти бажаного результату у виді смерті потерпілого, та які причини завадили йому вчинити вбивство в обвинувальних документах не називаються.

Не приведені такі дані і в касаційній скарзі прокурора.

За обставинами справи обвинувачений наніс потерпілому лише один удар ножем, хоча мав можливість продовжити злочинну діяльність.

Після отриманого тілесного ушкодження потерпілий самостійно вийшов у двір будинку, де йому надали допомогу.

З огляду на наведене, оцінивши докази, які свідчать про об`єктивну та суб`єктивну сторону злочину, суд обґрунтовано кваліфікував злочин за наслідками які наступили в результаті злочинних дій, як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження за ч. 1 ст. 121 КК України. Така кваліфікація відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 31 січня 2013 року у справі № 5-32 кс 12.

З урахуванням викладеного, доводи касаційної скарги прокурора про наявність у діях засудженого складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України є безпідставними.

Необґрунтованими знаходить колегія суддів і доводи скарги прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону в частині порушення прав потерпілого.

Зокрема, як убачається з матеріалів справи ОСОБА_7 не з`являвся за викликом до суду, тому судом приймалися заходи до його доставки в судове засідання (а.с. 69-70).

Згідно рапорту працівника міліції, потерпілий не бажав приймати участь у судовому розгляді, претензій до засудженого не мав, просив проводити розгляд кримінального провадження без його участі.

З цього слідує, що потерпілий не скористався своїм правом на участь у судовому розгляді кримінального провадження, тому істотних порушень кримінального процесуального закону на які посилається прокурор у діях суду першої інстанції немає.

Призначене покарання ОСОБА_6 у межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.

Суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу прокурора відповідно до вимог процесуального закону та відмовляючи у її задоволенні своє рішення належним чином мотивував.

Ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року щодо ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. 419 КПК України, а кваліфікація дій засудженого за ч. 1 ст. 121 КК України є вірною.

Доводи касаційної скарги і матеріали кримінального провадження не містять вказівок на порушення інших вимог закону, які були би підставами для зміни або скасування судових рішень.

Керуючись ст.ст. 433-436 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року щодо ОСОБА_6 без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_9