Справа № 204/404/15-к
Провадження № 1-в/204/85/15
УХВАЛА

25 березня 2015 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючої судді ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3
адвоката ОСОБА_4
представника установи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
особи, відносно якої розглядається подання ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про припинення госпіталізації в примусовому порядку,-
28 січня 2015 року до суду надійшло клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_7 , про припинення госпіталізації в примусовому порядку відповідно до ст. 17 Закону України «Про психіатричну допомогу».
В обґрунтування клопотання зазначено, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 06.03.2013 року ОСОБА_7 направлений на примусове лікування в психіатричну лікарню з суворим наглядом. До кримінальної відповідальності притягався за ч.1 ст.115 КК України. До ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» ОСОБА_7 поступив 12 вересня 2013 року. 11 вересня 2014 року ОСОБА_7 був оглянутий комісією лікарів-психіатрів, яка на підставі клінічного спостереження за хворим встановила діагноз: «шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу, галюцинаторно-параноїдний синдром. Поточний процес. Виражений змішаний тип дефекту. Код згідно з МКХ-10 F20.00».
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2014 року відносно ОСОБА_7 продовжено застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом. Огляд ОСОБА_7 комісією лікарів-психіатрів за час його перебування на примусовому лікуванні на примусовому лікуванні в ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» з 12 вересня 2013 року здійснювався лише тричі. Лікування ОСОБА_7 можна здійснювати амбулаторно, перебуваючи на лікуванні за місцем проживання під наглядом районного психіатра. За період лікування у вищезазначеній лікарні стан ОСОБА_7 значно покращився, що об`єктивно може бути підтверджено висновком незалежного спеціаліста. При цьому, ОСОБА_4 посилається на ч.2 ст.17 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 року. У зв`язку з тим захисник ОСОБА_4 просить суд винести ухвалу про зміну примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 , з госпіталізації до психіатричного закладу з суворим наглядом на амбулаторне психіатричне лікування за місцем проживання під наглядом районного психіатра.
ОСОБА_7 та його захисник в судовому засіданні підтримали клопотання та просили суд його задовольнити.
В судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення клопотання захисника, наголосивши, що підстави для зміни або припинення примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з суворим наглядом відносно ОСОБА_7 відсутні.
В судовому засіданні лікар-психіатр пояснила, що психічний стан хворого ОСОБА_7 продовжує залишатися нестійким, обумовлений маячними ідеями, парціальною дисимуляцією хворобливих переживань минулого, повною відсутністю критики до свого стану та скоєного, афективними розладами з емоційною неадекватністю, невмотивовано - підвищеним настроєм, в наслідок чого зумовлює суспільно небезпеку для оточуючих, тому підстави для зміни або припинення застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом відносно ОСОБА_7 на теперішній час відсутні. Крім того, зазначила, що посилання адвоката на ст.17 Закону України «Про психіатричну допомогу» є неправомірним в даному випадку, тому що до хворого застосовані заходи медичного характеру відповідно до ст.94 КК України і ст.19 Закону України «Про психіатричну допомогу».
Вислухавши думку учасників процесу, суд вважає, що клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_7 не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч. 5 ст. 94 КК України, госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом може бути застосована судом до психічно хворого, який вчинив суспільно-небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно-небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у психіатричному закладі та лікування в умовах суворого нагляду.
Згідно ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 року, продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюються судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, на підставі висновку комісії лікарів-психіатрів. Особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення або про зміну застосування такого заходу. У разі відсутності підстав для припинення або зміни застосування примусового заходу медичного характеру представник психіатричного закладу (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, направляє до суду заяву, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження застосування примусового заходу медичного характеру. У разі необхідності продовження застосування примусового заходу медичного характеру понад 6 місяців представник психіатричного закладу (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження застосування примусового заходу медичного характеру. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження надання особі такої психіатричної допомоги. В подальшому продовження застосування примусового заходу медичного характеру проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців.
У відповідності до ч.2 ст.514 КПК України, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється, якщо особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, видужала або якщо внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в раніше застосовуваних заходах медичного характеру.
Згідно ч.3 ст.514 КПК України, розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється за поданням представника медичного закладу (лікаря-психіатра), де тримається дана особа, у передбаченому статтею 95 Кримінального кодексу України та статтею 512 цього Кодексу порядку. До подання додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.
Як встановлено в судовому засіданні, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2014 року відносно ОСОБА_7 продовжено застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом.
При вирішенні питання про продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом відносно ОСОБА_7 суд виходив, в тому числі, з висновку комісії лікарів-психіатрів. Так, згідно акту комісії лікарів-психіатрів ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» від 11 вересня 2014 року ОСОБА_7 поставлений діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу, галюцинаторно-параноїдний синдром. Поточний процес. Виражений змішаний тип дефекту». Згідно вказаного акта комісії лікарів-психіатрів ОСОБА_7 потребує продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом.
Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2014 року залишено без змін.
Підстав не довіряти висновку комісії лікарів-психіатрів та поясненням лікаря психіатра в судовому засіданні, які є послідовними, незмінними та узгоджуються між собою, у суду немає.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, хворий ОСОБА_7 вчинив особливо тяжке суспільно-небезпечне діяння, від якого настала смерть людини.
Враховуючи, що ОСОБА_7 продовжує страждати шизофренією параноїдної форми, на теперішній час покращення його психічного стану не досягнуто, беручи до уваги, що останній здійснив дії, які являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, суд приходить до висновку про відсутність, на теперішній час підстав, для зміни або припинення відносно ОСОБА_7 застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом.
На підставі викладеного та керуючись ст. 95 КК України, ст. 514 КПК України, ст. 19, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 року, суд,-
У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про припинення госпіталізації в примусовому порядку відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи діб з дня її оголошення в апеляційний суд Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.
Суддя ОСОБА_1