Ухвала
іменем україни
10 листопада 2015 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретаріОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого 09 грудня 2011 року Краматорським міським судом Донецької області за ч. 2 ст. 185, ст. 198 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК,
Вироком Краматорського міського суду Донецької області від 03 грудня 2014 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК засудженого звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено виконання обов`язків, передбачених пунктами 3, 4 ст. 76 цього Кодексу.

Апеляційний суд Запорізької області ухвалою від 12 березня 2015 року вирок місцевого суду змінив в частині вирішення долі речових доказів, а в решті залишив без зміни.

За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 17 лютого 2014 року приблизно о 08.00 год., проникнувши до кабінету № 5 Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради по вул. Лазо, 23 в Краматорську Донецької області, таємно, повторно викрав гроші та майно потерпілих ОСОБА_7 на загальну суму 389,33 грн. та ОСОБА_8 на суму 627,52 грн.

У касаційній скарзі прокурор просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції через істотні порушення кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через його м`якість. Вважає, що апеляційний суд усупереч вимогам ст. 419 КПК не спростував доводів апеляційної скарги прокурора про необґрунтоване звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, що призвело до призначення м`якого покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 3 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюється.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив апеляційний суд скасувати вирок суду першої інстанції через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість та постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Крім того прокурор вказав на невирішення судом питання про речові докази у кримінальному провадженні.
Апеляційний суд, вирішивши питання щодо повернення потерпілим належних їм речей, відмовив у задоволенні апеляційної скарги прокурора в частині, що стосується призначеного ОСОБА_6 покарання. Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд послався на те, що відповідно до змісту ст. 409 та ч. 1 ст. 420 КПК застосування більш суворого покарання та неправильне звільнення засудженого від відбування покарання є самостійними підставами для скасування вироку суду першої інстанції.
Враховуючи, що прокурор у апеляційній скарзі просив призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, тобто таке ж саме покарання, яке було призначено судом першої інстанції, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 414 КПК, для скасування судового рішення.
Також апеляційний суд належним чином обґрунтував своє рішення про неможливість погіршення становища засудженого у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону, зокрема ст. 75 КК, оскільки прокурор в апеляційній скарзі просив скасувати вирок щодо ОСОБА_6 на підставі ст. 414 КПК, вважаючи призначене покарання явно несправедливим через м`якість, з вказаним висновком погоджується і колегія суддів. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Поряд із цим, із змісту касаційної скарги випливає, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законодавством вимог, що стосуються конкретної винної особи і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), виходячи із загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК достатньою мірою врахував, як ступінь тяжкості кримінального правопорушення, так і данні про його особу, зокрема попередню судимість, перебування на обліку у наркологічному диспансері. З огляду на це суд призначив засудженому покарання у межах санкцій закону, за яким його засуджено. Разом із тим, за відсутності обтяжуючих покарання обставин суд визнав пом`якшуючими обставинами повне визнання ОСОБА_6 своєї провини, щире каяття, повне відшкодування потерпілим заподіяної шкоди та той факт, що засуджений є інвалідом третьої групи. А тому суд, дотримуючись принципу індивідуалізації відповідальності, належним чином умотивувавши своє рішення, дійшов обґрунтованого висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 від призначеного покарання з випробуванням.

З урахуванням наведеного та практики Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання, колегія суддів вважає, що зазначені обставини дали місцевому суду обґрунтовані підстави вважати, що виправлення ОСОБА_6 та попередження нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб засуджений довів своє виправлення.

Отже, посилання у касаційній скарзі на необґрунтоване звільнення ОСОБА_6 від призначеного покарання із застосуванням ст. 75 КК є безпідставним.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування судових рішень у справі, не виявлено.

Керуючись статтями 433436 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 березня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3