АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 216/1517/15-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/562/К/15 Суддя-доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 листопада 2015 року м. Кривий Ріг
Колегія суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2015 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР 12 грудня 2014 року за № 0003956, за яким
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженець м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, громадянин України,

українець, з середньо-спеціальною освітою, не одружений, який не має на

утриманні неповнолітніх дітей, не працюючий, раніше не судимий,

зареєстрований та проживаючий за адресою:

АДРЕСА_1 ,

обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6
захисник, адвокат ОСОБА_8
потерпілий ОСОБА_9
представник потерпілого, адвокат ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, не оскаржуючи фактично встановлених судом обставин і кваліфікацію дій обвинуваченого за ст.121ч.1 КК України, просить скасувати вирок, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та ухвалити свій вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років з реальним його відбуттям.
Потерпілий ОСОБА_9 та його представник, адвокат ОСОБА_10 відмовилися від своєї апеляційної скарги.

Вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2015 року ОСОБА_6 було визнано винним за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за ознаками навмисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя у момент заподіяння, за наступних обставин.
10.12.2014 року приблизно о 22 год. 20 хв., на площадці сходів під`їзду, біля квартири АДРЕСА_2 між громадянами ОСОБА_6 та ОСОБА_9 відбулась сварка, приводом до якої стало те, що ОСОБА_6 порушував тишу у під`їзді зазначеного будинку. В результаті сварки між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 склалися неприязні відносини.

11.12.2014 року приблизно о 14 год. 00 хв. ОСОБА_6 перебував за місцем свого проживання - в квартирі АДРЕСА_2 . В цей час до його квартири, з метою з`ясування стосунків щодо подій, які мали місце 10.12.2014 року, прийшов ОСОБА_9 та постукав у двері. ОСОБА_6 , знаючи, що до нього прийшов ОСОБА_9 , та припускаючи, що наступні дії можуть перейти в бійку, взяв за місцем свого мешкання ніж, та, тримаючи його в правій руці, відчинив вхідні двері своєї квартири. В цей час між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 виникла сварка, в ході якої у ОСОБА_6 виник намір, направлений на заподіяння ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_6 , перебуваючи в коридорі квартири АДРЕСА_2 , не маючи на меті спричинити смерть потерпілому, завдав клинком ножа, який тримав в правій руці, один удар в ліву частину грудної клітини ОСОБА_9 , таким чином, спричинивши потерпілому відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи № 52 від 10.03.2015 року тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення передньої поверхні грудної клітини ліворуч на рівні 5-го міжребер`я на 1,5 см. від середньої лінії, яке переходить у раньовий канал, що має напрямок спереду-назад, зліва-направо, кров у правій плевральній порожнині.

Згідно вказаного висновку комісійної судово-медичної експертизи № 52 від 10.03.2015 року виявлене у ОСОБА_9 проникаюче колото-різане поранення відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя.

За вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 3 роки, та на підставі п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України на нього покладено такі обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та/або роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 задоволено частково. Вирішено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 3641 грн. 61 коп. завданої матеріальної шкоди, 25000 грн. завданої моральної шкоди та 1000 грн. витрат на правову допомогу адвоката.

Питання з речовими доказами та судовими витратами вирішене.

В обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги прокурор у кримінальному провадженні зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 , із застосуванням ст. 75 КК України, не врахував в повній мірі, зокрема, вчинення ним саме тяжкого злочину, обставини події кримінального правопорушення, які вказують на його значну суспільну небезпеку, а також особу обвинуваченого, який на час вчинення кримінального правопорушення ніде не працював та не навчався.

Крім того, апелянт зауважує, що ОСОБА_6 після спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень проявив байдужість до його фізичного стану та не відшкодував йому ні матеріальну, ні моральну шкоду.

Під час апеляційного розгляду прокурор та потерпілий, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні; представник потерпілого покладався на розсуд суду; обвинувачений і його захисник заперечували проти апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні та вважали вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 402 КПК України заперечення на апеляційну скаргу учасниками судового провадження подані не були.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, зіставивши їх з наявними матеріалами, прослухавши технічний запис судового засідання в межах підготовки провадження до розгляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з вироку суду, судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 було здійснено на підставі положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Згідно технічного запису судового засідання, журналу судового засідання та вироку суду, обвинувачений ОСОБА_6 при розгляді кримінального провадження повністю визнав себе винним у скоєному кримінальному правопорушенні і не оспорював фактичні обставини провадження та кваліфікацію його дій.

На підставі викладеного, колегія суддів, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які не оскаржувалися і стосовно яких, відповідно до вимог ч. 1 ст. 349 КПК України, докази не досліджувалися.

Між тим, доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання обвинуваченому заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 65 КК України кримінальне покарання призначається у межах санкції статті (санкції частини статті) КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також відповідно до положень Загальної частини КК України. При цьому винній особі має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Між тим, призначаючи покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції невірно зазначив ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, вказавши, що воно відноситься до злочинів середньої тяжкості, та формально послався на дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та врахував, як обставини, що його пом`якшують, щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, та не навів переконливих мотивів, на підставі яких призначив обвинуваченому покарання у мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, відповідно положень ст. 75 КК України.

Так, суд в достатній мірі не врахував тяжкість та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке є тяжким умисним злочином проти життя та здоров`я особи, а саме, обвинувачений спричинив потерпілому умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя у момент заподіяння, та проявляючи байдужість до скоєного ним кримінального правопорушення, не надав йому необхідної допомоги для попередження небезпечних наслідків в результаті нанесення удару ножем в грудну клітину ОСОБА_9 .

Крім того, суд першої інстанції, визнавши в якості пом`якшуючої покарання обставини щире каяття ОСОБА_6 , не взяв до уваги, що таке ставлення особи до скоєного повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці своєї протиправної поведінки, її щирому осуді та бажанні виправити ситуацію, що склалася. Суд не навів належного обґрунтування, в яких саме діях виражалося каяття обвинуваченого, враховуючи, що завдану кримінальними правопорушеннями шкоду він не відшкодував.

Також, ОСОБА_6 раніше не судимий (т. 1 а.к.п. 42, 43), посередньо характеризується за місцем мешкання (т. 1 а.к.п. 48), на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває (т. 1 а.к.п. 45, 47).

Тільки в ході апеляційного розгляду обвинувачений у повному розмірі відшкодував спричинену потерпілому матеріальну шкоду, та частково - моральну шкоду, що підтверджується розпискою ОСОБА_9 (т. 2 а.к.п. 145).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання судом першої інстанції не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, не є достатніми і необхідними для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, внаслідок м`якості.

За викладених обставин колегія суддів погоджується з доводами прокурора у кримінальному провадженні щодо невідповідності вимогам закону покарання, призначеного ОСОБА_6 , внаслідок м`якості, оскільки дійсно відсутні підстави вважати, що мета кримінального покарання може бути досягнута відносно цього обвинуваченого без реального відбування ним покарання, та вважає за необхідне вирок суду в частині призначеного покарання скасувати, і відповідно до вимог ст. 420 КПК України ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах санкції статті з урахуванням відшкодованої матеріальної та моральної шкоди, завданої потерпілому, втім з відбуванням його в умовах ізоляції від суспільства.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.

Вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2015 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР 12 грудня 2014 року за № 0003956, відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити у цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Строк покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

На судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Дніпропетровської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4