Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
07 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді : ОСОБА_1 , суддів : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря : ОСОБА_4 , потерпілої : ОСОБА_5 , виправданого : ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляцію потерпілої ОСОБА_5 на вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 жовтня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 жовтня 2014 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Листвин Дубенського району Рівненської областиі, житель АДРЕСА_1 , громадянин України, одружений, з вищою освітою, працюючий директором Княгининської ЗОШ І-ІІІ ступенів Дубенського району, депутат Княгининської сільської ради, раніше не судимий, виправданий за ч.1 ст.126 КК України за недоведеністю його участі у вчиненні злочину.

Виправдовуючи ОСОБА_6 за недоведеністю вчинення ним злочину, суд зазначив про те, що потерпілою ОСОБА_5 не доведено, що ОСОБА_6 02 листопада 2010 року умисно наніс їй удар в обличчя, що спричинило потерпілій побої.

Згідно вироку суду від 13 жовтня 2014 року, ОСОБА_5 звернулася до суду в порядку приватного обвинувачення зі скаргою, в якій просила _______________________________________________________________________________
Справа № 11/787/52/2015 Головуючий у І-й інстанції : ОСОБА_7 Категорія : ч.1 ст.126 КК України Доповідач : ОСОБА_1 притягнути ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.126 КК України, а саме за те, що він 02 листопада 2010 року, приблизно о 15 годині 00 хвилин у приміщенні лаборантської кімнати біології Княгинської ЗОШ І-ІІІ ст., яка розташована в будинку №1 по вул.Шкільна в с.Княгинин Дубенського району, вчинив сварку в процесі якої навмисно наніс удар ребром правої руки в праву скроневу частину обличчя, спричинивши їй побої.

В поданій на вирок суду апеляції потерпіла ОСОБА_5 вважає вирок суду таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. В обґрунтування своїх вимог апелянт вказує на те, що факт спричинення ОСОБА_6 їй побоїв підтверджується актом судово-медичного обстеження №393 від 04 листопада 2010 року. Крім цього, сам ОСОБА_6 визнав, а допитані свідки підтвердили факт перебування виправданого з нею, потерпілою, наодинці в приміщенні лаборантської кімнати, де між ними виник конфлікт. Просить скасувати необгрунтований виправдувальний вирок, постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 і засудити його до покарання за ч.1 ст.126 КК України.

Від інших учасників судового розгляду апеляції не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення потерпілої ОСОБА_5 про скасування вироку і постановлення нового, пояснення виправданого ОСОБА_6 , який просить вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи апеляції, провівши часткове судове слідство, судові дебати та заслухавши останнє слово виправданого, колегія суддів вважає, що апеляція потерпілої не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.323 КПК України 1960 р. вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Законним є вирок, постановлений за умови правильного застосування в ньому матеріального закону і дотримання при провадженні справи кримінально-процесуального закону. Обґрунтованість вироку означає, що викладені в ньому висновки суду мають відповідати фактичним обставинам справи та дослідженим в судовому засіданні доказам.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.п. 22, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку" № 5 від 29.06.90 року ( із наступними змінами) - у мотивувальній частині виправдувального вироку належить викласти формулювання обвинувачення, за яким підсудного було віддано до суду; результати дослідження, аналізу і оцінки доказів як тих, що були зібрані на попередньому слідстві, так і поданих в судовому засіданні,

а також мотивовані висновки суду про недоведеність події злочину;

відсутність у діях підсудного складу злочину чи недоведеність його участі у вчиненні злочину.

Резолютивна частина виправдувального вироку повинна містити рішення суду про визнання підсудного невинним у вчиненні злочину, передбаченого статтею (пунктом, частиною статті) кримінального закону, за якою його було

віддано до суду, із зазначенням передбаченої законом підстави виправдання.

Так, відповідно до ч.4 ст.327 КПК України 1960 року та п. 21 вищевказаної постанови Пленуму виправдувальний вирок постановляється: - за відсутністю події злочину, коли судовим розглядом справи встановлено, що діяння,у вчиненні якого обвинувачувався підсудний, взагалі не мало

місця або відсутній причинний зв`язок між діянням підсудного і шкідливими наслідками, настанням яких обумовлюється злочинність діяння, зокрема, коли шкідливі наслідки настали внаслідок дій особи, якій заподіяно шкоду, або в результаті дії сил природи тощо;

- за відсутністю в діянні підсудного складу злочину, коли встановлено, що діяння, яке ставилось у вину підсудному, ним вчинено, але кримінальним законом воно не визнається злочинним, зокрема, якщо воно лише формально містить ознаки злочину, але через малозначність не являє суспільної небезпеки; відсутні інші умови, за яких діяння визнається злочинним (повторність діяння, попереднє притягнення до адміністративної відповідальності тощо); діяння вчинено у стані необхідної оборони чи крайньої необхідності; мала місце добровільна відмова від вчинення злочину, а фактично вчинене не містить складу іншого злочину; підсудний не є суб`єктом злочину через відсутність спеціальних ознак, встановлених для суб`єкта даного складу злочину; підсудний не досяг віку, з якого він може нести кримінальну відповідальність;

-за недоведеністю участі підсудного у вчиненні злочину, коли факт суспільно небезпечного діяння встановлено, але досліджені судом докази виключають або не підтверджують вчинення його підсудним.

Суд першої інстанції виконав вимоги закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.16-1 КПК України 1960 року, розгляд справ у судах здійснюється на засадах змагальності, у випадках передбачених цим Кодексом, обвинувачення здійснює потерпілий або його представник.

Відповідно до ч.1 ст.27 КПК України 1960 року, справи про злочин, передбачений ч.1 ст.126 КК України, порушуються не інакше як за скаргою потерпілого, якому і належить в такому разі право підтримувати обвинувачення.

Згідно скарги приватного обвинувачення, ОСОБА_6 висунуте обвинувачення в умисному нанесенні удару ребром правої руки в праву скроневу частину обличчя ОСОБА_5 , що спричинило їй побої, яке мало місце 02 листопада 2010 року.

Відповідно до ч.1 ст.126 КК України об`єктивна сторона цього злочину полягає у завданні удару, побоїв або вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень. Під фізичним болем в даному випадку розуміється психічний стан потерпілого, який характеризується стражданням, спричиненим фізичним впливом на його тіло.

Завдання удару, побоїв, вчинення інших насильницьких дій утворюють склад злочину, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України, за двох умов, а саме тоді, коли вони: а) завдали потерпілому фізичного болю; б) не спричинили тілесних ушкоджень.

Під час розгляду кримінальної справи в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді шляхом безпосереднього дослідження показань ОСОБА_6 було встановлено, що 02 листопада 2010 року біля 15 години між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , наодинці відбулася розмова. Як ствердив ОСОБА_6 удару чи ударів по тілу ОСОБА_5 не наносив.

Потерпіла ОСОБА_5 при апеляційному розгляді зазначила про те, що 02 листопада 2010 року біля 15 години ОСОБА_6 на грунті її політичної позиції в лаборантській кімнаті приміщення Княгининської ЗОШ І-ІІІ ст. умисно наніс їй удар ребром правої руки у скроню, що спричинило фізичну біль, внаслідок чого вона звернулась за медичною допомогою.

Свідок ОСОБА_8 в суді першої інстанції зазначила про те, що у 2010 році, під час уроку, який проводив директор школи ОСОБА_6 , у клас зайшла заплакана ОСОБА_5 , яка повідомила, про те, що її вдарив директор школи. Чи дійсно був конфлікт між вказаними особами, та чи наносив ОСОБА_6 удар ОСОБА_5 вона не бачила.

Свідок ОСОБА_9 в суді першої інстанції зазначила, що чула розмову про непорозуміння між директором школи ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , однак конфлікту не бачила.

Покликання потерпілої ОСОБА_5 як на доказ нанесення ОСОБА_6 їй удару в скроневу частину на акт судово-медичного обстеження №393 від 04 листопада 2010 року та довідку травмпункту Дубенської міської лікарні (а.с.2,191,192), на думку колегії суддів є безпідставними, оскільки зазначені документи не містять фактичних даних про нанесення ОСОБА_6 удару по тілу потерпілої. Викладені в них відомості містять лише припущення « що удар рукою міг бути, але після нього у гр. ОСОБА_5 видимих тілесних ушкоджень не утворилося».
Також на думку колегії суддів є безпідставним покликання потерпілої як на докази вчинення ОСОБА_6 щодо неї злочину, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, на показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , оскільки зазначені свідки не були очевидцями події, що стверджує і сама потерпіла, їх показання не містять даних про нанесення удару або ударів по тілу ОСОБА_5 ..
Таким чином, як в суді першої інстанції , так і при апеляційному розгляді потерпілою ОСОБА_5 , на якій лежить обов`язок доказування в справі приватного обвинувачення, не доведено, що ОСОБА_6 02 листопада 2010 року умисно наніс їй удар рукою в обличчя, яке завдало їй фізичного болю та не спричинило тілесних ушкоджень.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

При цьому, слід мати на увазі, що ст. 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З урахуванням встановлених судом фактичних обставин кримінальної справи на підставі досліджених з достатньою повнотою та належним чином оцінених всіх доказів, які стосуються об`єму обвинувачення, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про недоведеність вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, обґрунтованим, а тому виправдувальний вирок щодо нього ухвалений законно, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає. У зв`язку з викладеним апеляційну скаргу потерпілої залишає без задоволення.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст.365, 366 КПК України 1960 року, та п.11 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України , колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 жовтня 2014 року яким ОСОБА_6 виправданий за ч.1 ст.126 КК України за недоведеністю його участі у вчиненні злочину - залишити без зміни, а апеляцію потерпілої ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала суду може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С У Д Д І :

________________ _________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3