АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1473/15 Справа № 185/3462/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючої судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю секретаря : ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00005167 від 26 листопада 2013 року за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні та потерпілого ОСОБА_6 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2015 рокувідносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Юр`ївка Дніпропетровської області, одруженого, має на утриманні сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого газоелектрозварником ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Нижньодніпровськ-Вузол» Придніпровської залізниці, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2ст. 286 КК України,

за участю:

прокурора: ОСОБА_9

обвинуваченого: ОСОБА_7

потерпілого: ОСОБА_6

представника потерпілого: ОСОБА_10

В с т а н о в и л а:

Вироком суду обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком на два роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Крім того, судом вирішено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_6 - 15325,47 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 20000 грн. в рахунок моральної шкоди.

Відмовлено у задоволенні стягнення на користь потерпілого втраченого заработку.

Також судом вирішено питання про стягнення з ОСОБА_7 витрати на проведення експертизи в сумі 922,35 грн.

Вироком суду встановлено, що 24 листопада 2013 року, приблизно о 01 годині обвинувачений ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки «ЗАЗ-1103», д.н.з. НОМЕР_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, рухався по лівій смузі вул. Дніпровської м. Павлограда зі сторони м. Дніпропетровська в напрямку м. Донецька. На нерегульованому перехресті головної вул. Дніпровської та другорядної вул. Полтавської м. Павлограда водій ОСОБА_7 , виконуючи маневр повороту ліворуч, на вул. Полтавську, маючи об`єктивну можливість своїми односторонніми діями забезпечити безпеку дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку, не впевнився, що його дії будуть безпечними та не створять небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, грубо порушуючи Правила дорожнього руху України, не впевнився у безпечному виконанні ним маневру повороту пов`язаного з виїздом на зустрічну смугу вул. Дніпровської, не надав дорогу автомобілю марки «Деу Сенс», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , який рухався по головній дорозі вул. Дніпровської в зустрічному напрямку, прямо, зі сторони м. Донецька в напрямку м. Дніпропетровська, в результаті чого допустив зіткнення правою частиною керованого ним автомобіля з передньою правою частиною автомобіля марки «Деу Сенс» під керуванням ОСОБА_11 , в результаті чого пасажир автомобіля «ЗАЗ 1103» ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Порушення водієм ОСОБА_7 п.16.13.; п.1.3, п.1.5 Правил дорожнього руху України, знаходяться в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

В апеляції потерпілий ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати, призначивши ОСОБА_7 покарання, пов`язане з позбавленням волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України та стягнувши з останнього на його користь матеріальну шкоду у розмірі 34954,36 грн., а також моральну у розмірі 200000грн.

В обґрунтування заявлених вимог, потерпілий посилається на те, що призначене судом покарання ОСОБА_7 не відповідає ступеню тяжкості вчиненого і особі обвинуваченого. ОСОБА_6 зазначає, що таке покарання суперечить вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

На переконання останнього, суд не надав належної оцінки обтяжуючим покарання обставинам.

Так, потерпілий вказує на те, що суд залишив поза увагою ті обставини, що обвинувачений не надав йому першої допомоги, не відшкодував витрати на його лікування ані під час досудового слідства, ані під час судового розгляду, щиро не розкаявся.

Крім того, на думку ОСОБА_6 , суд не надав належної оцінки й тій обставині, що обвинувачений вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, що призвело до настання тяжких наслідків встановлення ІІІ групи інвалідності.

Іншою підставою для скасування вироку потерпілий вважає те, що суд не задовольнив в повному обсязі заявлені ним в цивільному позові вимоги.

ОСОБА_6 зазначає, що суд при ухваленні рішення не врахував вимоги ст. 1195 ЦК України, якою передбачено, що втрачений заробіток підлягає відшкодуванню також й особам, які не працюють, а тому безпідставно відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Необґрунтованим потерпілий вважає й визначений судом розмір моральної шкоди. На переконання ОСОБА_6 , він не є співмірним із тим розміром моральної шкоди, яку він фактично зазнав.

В апеляції прокурор просить вирок суду змінити в частині цивільного позову та стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_6 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 34954,36 грн.

На переконання прокурора, суд необґрунтовано відмовив потерпілому у задоволенні позову в частині стягнення втраченого ним заробітку.

В обґрунтування заявлених вимог прокурор наводить доводи, аналогічні за змістом тим, що зазначені в апеляції потерпілим.

Заслухавши суддю-доповідача, думку потерпілого та його представника, які прохали задовольнити апеляційні скарги,думку прокурора, яка вважала що апеляційна скарга потерпілого підлягає частковому задоволенню та підтримала доводи своєї апеляційної скарги,думку обвинуваченого, який вважає вирок суду законним в частині призначення покарання та про стягнення розміру відшкодування шкоди, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляцій та дослідивши їх, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляції потерпілого та прокурора підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновок суду про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, прокурор та потерпілий не оспорюють.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не виявлено.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно з частинами 1 і 2 ст. 409 КПК України, при вирішенні питання про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд апеляційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.

Відповідно до змісту зазначеної норми закону, підставами для зміни або скасування вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку є лише істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних вимог, колегія суддів вважає не обґрунтованими доводи потерпілого про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Висновок суду про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від покарання з випробуванням ґрунтується на загальних засадах призначення покарання.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При вирішенні питання про застосування ст. 75 КК України суд має належним чином досліджувати й оцінювати всі обставини, які мають значення для кримінального провадження та застосовувати вказані вимоги закону лише в тому разі, коли для цього є умови й підстави, про що у судовому рішенні мають бути наведені докладні мотиви.

При визначенні виду та розміру покарання, суд першої інстанції виходив зі ступеня тяжкості скоєного кримінального правопорушення та обставин конкретного кримінального провадження.

З матеріалів кримінального провадження, які були досліджені у суді першої інстанції та частково в апеляційній інстанції, вбачається,що потерпілий ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_7 товаришували, та 23 листопада 2013 року вирішили спільно провести дозвілля та обидва вживали алкогольні напої. 24 листопада 2013 року приблизно о 01,00 годин, після вживання алкогольних напоїв, потерпілий, будучі обізнаним про стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_7 добровільно сідає в автомобіль ОСОБА_7 , тим самим наражаючись на небезпеку. Колегія суддів вважає необхідним вказані обставини кримінального провадження врахувати при призначенні виду та розміру покарання відносно обвинуваченого.

Крім того, колегія суддів вважає , що суд першої інстанції обґрунтовано врахував при призначені покарання дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується.

При цьому колегія суддів не може погодитися з висновками суду про те, що не встановлено обставин, які пом`якшують покарання.

Ст. 66 КК України передбачено обставини, які пом`якшують покарання та перелік обставин вказаний у нормі закону не є вичерпним на відміну від вимог ст. 67 КК України відносно обставин, які отягчають покарання.

Враховуючи наведене, колегія суддів має право визнати пом`якшуючими і інші обставини, не зазначені в ч.1 ст. 66 КК.

Таким чином, колегії суддів як обставини, пом`якшуючи покарання визнає те що, ОСОБА_7 працює та має на утриманні жінку та малолітнього сина, 2011 року народження.

Обставинами що обтяжують покарання, судом першої інстанції обґрунтовано визнано вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Аналізуючи вказані обставини, у сукупності з наявними в матеріалах провадження доказами на їх підтвердження та спростування, колегія суддів приходить до висновку, що останні є достатніми для застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України, а тому доводи потерпілого не заслуговують на увагу.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги потерпілого про те, що суд першої інстанції пославшись на обтяжуючі обставини не врахував та не надав належну оцінку тій обставині, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння,що має істотне значення при призначенні покарання по даній категорії кримінального правопорушення. Суд першої інстанції врахував вказану обставину, та навів її у вироку суду, та з огляду на перебіг подій при скоєнні кримінального правопорушення, дійшов до обґрунтованого висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства.

Як вбачається з матеріалів провадження, внаслідок отриманих під час дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень, потерпілий став інвалідом ІІ групи (т. 1, арк.пр. 44), а з 01.04.2015 року - інвалідом 3 групи та потребує матеріальної допомоги від обвинуваченого.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що саме призначене судом покарання з випробуванням дає можливість обвинуваченому, працюючи на підприємстві, відшкодовувати заподіяну потерпілому шкоду, а тому призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України в даному випадку є необхідним і достатнім для його виправлення , попередження вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами, та відповідає меті покарання.

Поряд з цим, оцінивши доводи апеляції потерпілого в частині необґрунтованого зменшення судом суми моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь потерпілого, колегія суддів вважає, що останні заслуговують на увагу.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На думку колегії суддів, визначена судом першої інстанції сума у розмірі 20000 грн., що підлягає відшкодуванню обвинуваченим в рахунок моральної шкоди, за своїм розміром не відповідає фактично понесеним потерпілим моральним стражданням.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий зазнав великих фізичних та душевних страждань, пов`язаних з порушенням звичного способу життя, проходженням тривалого курсу лікування, а також отриманням інвалідності у молодому віці.

Такі обставини об`єктивно не враховані судом при визначенні обсягу задоволення заявлених потерпілим вимог про відшкодування моральної шкоди, а тому з рішенням суду в цій частині колегія суддів погодитись не може та приходить до висновку про необхідність збільшення суми відшкодування.

При цьому, колегія суддів враховує ту обставину, що потерпілий вживав разом з обвинуваченим спиртні напої та свідомо сів в транспортний засіб під керування особи, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшенню цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає за необхідне збільшити розмір відшкодування моральної шкоди до 50 тисяч гривень. На думку колегії суддів саме такий розмір буде справедливим та співмірним.

Щодо правильності відмови суду у задоволенні позову в частині стягнення втраченого потерпілим заробітку колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування стороннього догляду тощо.

Відповідно до ч. 2 цієї статті, у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

За правилами вказаної норми, у випадку, коли потерпілий на момент завдання йому шкоди не працював, його середньомісячний заробіток обчислюється, за його бажанням, або виходячи з його заробітку до звільнення, або виходячи із звичайного розміру заробітної плати працівника його кваліфікації у цій місцевості. При цьому, загальний розмір відшкодування для даної категорії осіб визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 1197 ЦК України, розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Матеріалами провадження встановлено, що потерпілий заявив вимоги про відшкодування втраченого ним заробітку у розмірі 19528,75грн. (т. 1, арк.пр. 112-115, 200-203).

При цьому, ОСОБА_6 розрахував такий заробіток, шляхом складання мінімальних заробітних плат за період, який він перебував на лікарняному, зокрема з 24 листопада 2013 року до 15 березня 2015 року.

З вказаним розрахунком колегія суддів погодитись не може.

Так, виходячи з вимог ч. 2 ст. 1195, ч. 1 ст. 1197 ЦК України, втрачений заробіток особи, яка не працювала визначається у відсотковому співвідношенні між середньомісячною заробітною платою та ступенем втрати потерпілим загальної працездатності.

При цьому, ступінь втрати працездатності непрацюючої особи визначається судово-медичною експертизою.

З огляду на те, що потерпілим такий висновок не надано, підстави для розгляду питання про відшкодування йому втраченого заробітку у суду першої інстанції були відсутні.

Під час апеляційного розгляду сторони кримінального провадження клопотання про призначення експертизи не заявляли, не заявляли клопотання про надання допомоги для отримання довідок та ін..

Відповідно до ст. 22 КПК України, змагальна побудова кримінального процесу обумовлює те, що суд, який є об`єктивним та неупередженим у досліджені доказів та не виступає на стороні обвинувачення або захисту, з власної ініціативи не має права самостійно поповнювати доказову базу у кримінальному провадженні.

Згідно ж вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за відсутності клопотань учасників провадження, колегія суддів позбавлена можливості дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції та надати їм належну оцінку. Колегія суддів позбавлена можливості, зберігаючи об`єктивність та неупередженість створити необхідні умови для реалізації процесуальних прав ,передбачених діючим КПК, оскільки сторони не заявляли клопотань з приводу надання допомоги для реалізації їх прав у судовому засіданні апеляційної інстанції.

З огляду на викладені обставини, беручи до уваги неможливість самостійного вирішення апеляційною інстанцією цивільного позову в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого втраченого заробітку, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні апеляційних скарг потерпілого та прокурора.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про часткову обґрунтованість апеляцій потерпілого та прокурора та вважає, що останні підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 407, 408, 409 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,
У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та потерпілого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2015 рокувідносно ОСОБА_7 змінитив частині вирішення цивільного позову.

Збільшити розмір стягнутого відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 з 20( двадцяти) тисяч гривень до 50( п`ятдесяти) тисяч гривень.

В решті вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2015 рокувідносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ впродовж трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той же строк з дня вручення йому копії ухвали, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4