Ухвала
іменем україни

18 грудня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 14 липня 2015 року щодо нього,

в с т а н о в и в:

За вказаним вироком місцевого суду, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 14 липня 2015 року, визнано винуватим та засуджено
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 29 жовтня 2007 року за ч. 2 ст. 186, ст. 304 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки і 6 місяців,
- за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна;

- за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією майна, що належить йому на праві приватної власності.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років із конфіскацією майна, що належить йому на праві приватної власності.

Вирішено питання про судові витрати та долю речових доказів.

Вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2015 року також було засуджено ОСОБА_5 , судові рішення щодо якого у касаційному порядку не оскаржені.

За вироком місцевого суду ОСОБА_4 визнано винуватим у томі, що він 01 жовтня 2014 року близько 23:00 год., діючи за попередньою змовою із ОСОБА_5 , шляхом вільного доступу через незаперті ворота проник до приміщення гаражу домоволодіння АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав мотоцикл «Дніпро», спричинивши потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 1000 грн.

02 жовтня 2014 року близько 01:00 год. ОСОБА_4 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_5 , одягнувши заздалегідь підготовлені маски із зимових шапок із вирізаними отворами для очей, шляхом відмикання засову дверей проникли до будинку АДРЕСА_3 , де були помічені господарем будинку ОСОБА_7 , якому ОСОБА_4 наніс один удар рукою по голові, від чого потерпілий впав на підлогу. Продовжуючи реалізовувати злочинний намір, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 із метою припинення опору потерпілого, зв`язали ОСОБА_7 , нанесли йому ногами приблизно чотири удари в голову, заподіявши легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, після чого заволоділи майном останнього на загальну суму 1349 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на недоведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України. На обґрунтування своєї позиції, засуджений не погоджуючись із оцінкою доказів, наявних у матеріалах провадження, фактично зазначає про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та стверджує про необхідність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 186 КК України. Окрім того, посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та даним про його особу внаслідок суворості. Стверджує про формальний розгляд провадження судом апеляційної інстанції. Просить скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд даного кримінального провадження в суді першої інстанції.

Перевіривши касаційну скаргу, долучені копії судових рішень, колегія суддів вважає, що немає підстав для задоволення скарги з мотивів, наведених у ній.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 не оспорює доведеність винуватості та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 289 КК України.

Одночасно, неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження відповідно до ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
З огляду на це, суд касаційної інстанції при перевірці судових рішень виходить із фактичних обставин встановлених судом.

Із копії вироку убачається, що суд при вирішенні питання про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, керуючись вимогами ст. 94 КПК України, дослідив обставини кримінального провадження, дав належну оцінку доказам, наявним у провадженні, виходячи із засад їх допустимості, достатності, достовірності та належності.

Так, із копії вироку видно, що безпосередньо в судовому засідання ОСОБА_4 давав показання про те, що він разом із ОСОБА_5 з метою заволодіння чужим майном, зламав засув і проник до будинку ОСОБА_7 . Окрім того, ОСОБА_4 підтвердив ту обставину, що з метою реалізації свого злочинного наміру, він застосовував до потерпілого насильство, а саме наносив удари по голові, разом із ОСОБА_5 зв`язував потерпілого.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 06 листопада 2009 року № 10 розбоєм вважається напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. За змістом положень п. 9 зазначеної Постанови небезпечне для життя чи здоров`я насильство це, окрім іншого, умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності.

Одночасно згідно із п. 5 вказаної Постанови під насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого при грабежі, слід розуміти умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я або незначної втрати працездатності, а також вчинення інших насильницьких дій (завдання удару, побоїв, незаконне позбавлення волі) за умови, що вони не були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння.

При цьому, з копії вироку вбачається, що відповідно до даних висновку судово-медичної експертизи № 300 від 05 листопада 2014 року внаслідок протиправних дій обвинувачених потерпілому ОСОБА_7 були заподіяні тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

З огляду на викладене,суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду про те, що за встановлених судом фактичних обставин провадження дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковано за ч. 3 ст. 187 КК України.
Додаткових доводів, які б свідчили про неправильність висновків суду з цього приводу, у касаційній скарзі не зазначено.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Із наданих копій судових рішень убачається, що судом при призначенні ОСОБА_4 покарання вищевказані вимоги кримінального закону дотримано.
Зокрема, суд урахував ступінь тяжкості та характер вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу ОСОБА_8 , який раніше судимий, вчинив злочин щодо особи похилого віку, посередньо характеризувався за місцем проживання, мав на утриманні малолітню дитину та батька, який має інвалідність. Також суд врахував відсутність обтяжуючих покарання обставин, а пом`якшуючими покарання обставинами визнав: визнання винуватості, щире каяття ОСОБА_8 у вчинених злочинах, відшкодування матеріальних збитків потерпілому.
При цьому, із ухвали видно, що суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_4 , які аналогічні доводам касаційної скарги останнього у частині суворості призначеного покарання, дійшов правильного висновку про достатнє обґрунтування вироку суду в частині призначення ОСОБА_4 покарання та відсутність підстав для його пом`якшення. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
На думку колегії суддів, обране судом ОСОБА_8 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами.
З огляду на вищевикладене, з мотивів, наведених у скарзі, наданих до неї судових рішень убачається, що підстави для задоволення касаційної скарги засудженого відсутні, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України підстав для відкриття провадження немає.

Виходячи з викладеного, керуючись ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 14 липня 2015 року щодо нього.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3