П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого ОСОБА_19.,
суддів: при секретарях:ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32,
за участю: прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_33, засудженого ОСОБА_16, потерпілої ОСОБА_17,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою засудженого ОСОБА_16 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2014 року щодо нього,

у с т а н о в и л а:

Вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 5 жовтня 2011 року ОСОБА_16 виправдано за частиною 1 статті 365 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Рівненської області від 27 грудня 2011 року вирок районного суду щодо ОСОБА_16 скасовано, кримінальну справу направлено прокурору Рівненської області для проведення додаткового розслідування.

Вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 7 лютого 2013 року ОСОБА_16 засуджено за частиною 1 статті 367 КК до покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати керівні посади в органах Державної виконавчої служби строком на 2 роки.

На підставі статті 49 КК ОСОБА_16 звільнено від призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності.

Апеляційний суд Рівненської області ухвалою від 5 липня 2013 року вирок щодо ОСОБА_18 та ОСОБА_16 у частині цивільного позову скасував, а справу в цій частині направив на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2014 року судові рішення щодо ОСОБА_18 скасовано, а кримінальну справу щодо нього закрито на підставі пункту 2 статті 6 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року). Судові рішення щодо ОСОБА_16 залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_16 визнано винуватим і засуджено за таких обставин.

ОСОБА_16, обіймаючи посаду начальника відділу державної виконавчої служби Радивилівського районного управління юстиції у Рівненській області (далі - ВДВС у Радивилівському районі), у травні 2005 року шляхом неналежного виконання ним як службовою особою своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них, на порушення вимог Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV "Про виконавче провадження" підписав та затвердив гербовою печаткою ДВС у Радивилівському районі заявку на реалізацію майна, що на той час знаходилось під забороною відчуження і перебувало під іпотекою Рівненської філії ЗАТ "Приватбанк", та ініціював реалізацію зазначеного майна. Надалі ОСОБА_16 затвердив складений державним виконавцем ОСОБА_18 розподіл коштів на суму 26 401 грн, які надійшли від реалізації будинку ОСОБА_17, що призвело до зняття заборони на відчуження вказаного майна та подальше переоформлення права власності на зазначене майно новими набувачами, які придбали його відповідно до результатів прилюдних торгів.

У заяві засуджений ОСОБА_16 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2014 року щодо нього та направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Засуджений зазначає, що касаційний суд не усунув допущене істотне порушення вимог КПК 1960 року, яке виразилось у тому, що Апеляційний суд Рівненської області, скасовуючи вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 5 жовтня 2011 року та направляючи кримінальну справу на додаткове розслідування, порушив норми процесуального закону, оскільки прийняв зміни до апеляції прокурора про погіршення його становища, як виправданого поза строком на апеляційне оскарження, що є порушенням частини другої статті 355 КПК 1960 року. Касаційний суд не усунув допущене істотне порушення вимог КПК 1960 року і незаконні судові рішення щодо його засудження залишив без зміни.

Для порівняння та підтвердження своїх доводів засудженим надано копії ухвал суду касаційної інстанції від 20 травня 2008 року та від 28 липня 2015 року, де касаційний суд скасував вироки апеляційних судів і направив справи на новий апеляційний розгляд, оскільки зміни до апеляції про погіршення становища осіб було внесено прокурором поза строком на апеляційне оскарження.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України (далі - Суд) заслухала суддю-доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_16 про задоволення його заяви, пояснення потерпілої ОСОБА_17 і прокурора, які вважали, що заява задоволенню не підлягає, дослідила матеріали кримінальної справи і матеріали, додані до заяви, вивчила висновки членів Науково-консультативної ради при Верховному Суді України та дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

Справа про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2014 року щодо ОСОБА_16 допущена до провадження Суду за наявності підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 КПК.

Відповідно до зазначеної норми кримінального процесуального закону підставою для перегляду судових рішень Судом, що набрали законної сили, є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Закон України від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VІІІ), який набрав чинності з 28 березня 2015 року частина перша статті 445 КПК була доповнена пунктом 2, згідно якого підставами для перегляду судових рішень Судом є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Частиною першою статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення цього конституційного положення наведено в Рішенні Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року. В указаному Рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

Які суспільно небезпечні діяння є злочинами та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили, визначає Кримінальний кодекс України.

Кримінальним процесуальним законодавством України визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень.

На відміну від кримінального матеріального закону, новий кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження. Повернення процесу (процесуальних дій) неможливе. Це положення випливає з частини першої статті 5 КПК, відповідно до якої процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, за загальним правилом, пункт 2 частини першої статті 445 КПК у редакції Закону № 192-VІІІ підлягає застосуванню з дати набрання цим Законом чинності. Тобто предметом перегляду Суду із зазначеної підстави можуть бути лише ухвали суду касаційної інстанції, постановлені 28 березня 2015 року і пізніше.

Таке правозастосування відповідатиме практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (див. справи «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Христов проти України»).

Згідно зі статтею 444 КПК Суд переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

На момент постановлення 21 серпня 2014 року оскаржуваної ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо ОСОБА_16 стаття 445 КПК не передбачала такої підстави для перегляду Судом судових рішень, що набрали законної сили, як неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Право на звернення до Суду про перегляд судових рішень із зазначеної підстави виникло з набранням чинності 28 березня 2015 року Законом № 192-VІІІ, яким статтю 445 КПК було викладено в новій редакції, що розширила коло підстав для перегляду судових рішень Судом. Перегляд остаточних судових рішень, постановлених до набрання чинності Законом № 192-VІІІ, на підставі пункту 2 частини першої статті 445 КПК у редакції указаного Закону ставить під сумнів прогнозованість та стабільність судових рішень, ухвалених за відповідною процедурою, що з огляду на принцип правової визначеності є неприпустимим.

Як убачається зі змісту частини першої статті 454 КПК, за наслідками розгляду справи Судом може бути прийнято одну з таких постанов: про повне або часткове задоволення заяви чи про відмову у задоволенні заяви.

Відповідно до частини першої статті 455 КПК Суд задовольняє заяву в разі наявності однієї з підстав, передбачених частиною першою статті 445 цього Кодексу.

Суд відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися або норма права застосована правильно (частина перша статті 456 КПК).

У даному кримінальному провадженні встановлено, що оскаржувана ухвала колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2014 року щодо ОСОБА_16 не може бути предметом перегляду Суду на підставі пункту 2 частини першої статті 445 КПК.

За таких обставин Судова палата дійшла висновку про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_16

Керуючись статтями 453, 454, 456 Кримінального процесуального кодексу України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Відмовити у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_16

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_19

Судді:ОСОБА_20 ОСОБА_26

ОСОБА_21 ОСОБА_27

ОСОБА_22ОСОБА_28

ОСОБА_23ОСОБА_29

ОСОБА_24 ОСОБА_30

ОСОБА_25