Ухвала
іменем україни
27 жовтня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретаріОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурора захисника засудженого ОСОБА_5 ,ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, засуджених ОСОБА_5 , ОСОБА_8 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 04 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2014 року у кримінальному провадженні № 0000839 щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Будапешта Республіки Угорщина,
мешканця

АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 5 ст. 27 і ч. 1 ст. 358, ч. 5 ст. 27 і ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 28 і ч. 4 ст. 358 КК;
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Ічні Чернігівської області,
мешканки

АДРЕСА_1 , такої, що не має судимості,
засудженої за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 28 і ч. 4 ст. 358 КК,
в с т а н о в и в:

Зазначеним вироком місцевого суду засуджено:

ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 5 ст. 27 і ч. 1 ст. 358 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік; за ч. 5 ст. 27 і ч. 3 ст. 358 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 28 і ч. 4 ст. 358 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців; за ч. 2 ст. 28 і ч. 4 ст. 358 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК ОСОБА_8 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 та ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на них виконання обов`язків, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК.

Стягнуто на користь потерпілого ОСОБА_9 з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 солідарно 186 425,90 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 грн моральної, а також по 1540 грн процесуальних витрат на правову допомогу з кожного.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 і ОСОБА_8 визнано винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.
Після смерті ОСОБА_10 10 травня 2011 року залишилося спадкове майно у виді 1/2 частини права власності на автобуси марки «Богдан» вартістю 216 890,91 грн та «БАЗ» вартістю 155 960,90 грн.

Спадкоємцем 1/2 частини спадкового майна став син померлого ОСОБА_9 , а спадкоємцями іншої половини майна дружина та донька померлого.

ОСОБА_5 і ОСОБА_8 , які є, відповідно, братом та матір`ю дружини померлого, вступили між собою у злочинну змову, направлену на таємне викрадення частки потерпілого ОСОБА_9 у праві власності на зазначені транспортні засоби марки «Богдан» та «БАЗ».

З метою реалізації злочинного умислу ОСОБА_5 у червні 2011 року, діючи самостійно через мережу «Інтернет», надав невстановленій особі інформацію, необхідну для складення та виготовлення завідомо підробленої довіреності, якою нібито померлий уповноважує ОСОБА_8 бути його представником у питаннях, пов`язаних із відчуженням транспортного засобу марки «Богдан». Цю підроблену довіреність ОСОБА_5 отримав від невстановленої особи поштою.

ОСОБА_8 за попередньою змовою з ОСОБА_5 28 липня 2011 року об 11.00 год. звернулася до реєстраційно-екзаменаційного відділення № 3 УДАІ ГУМВС України в Одеській області із заявою про зняття з обліку транспортного засобу «Богдан» та надала підроблену довіреність, на підставі якої цей транспортний засіб було знято з обліку та реалізовано. Таким чином, засуджені таємно викрали майно потерпілого вартістю 108 445,45 грн.
Після цього в серпні 2011 року ОСОБА_5 , діючи самостійно, через мережу «Інтернет» надав невстановленій особі інформацію, необхідну для складання та виготовлення завідомо підробленої довіреності, якою померлий нібито уповноважує ОСОБА_8 бути його представником у питаннях, пов`язаних із відчуженням транспортного засобу марки «БАЗ». Цю підроблену довіреність від 05 вересня 2011 року ОСОБА_5 у вересні 2011 року отримав від невстановленої особи поштою.

Потім ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_5 , 29 жовтня 2011 року надала приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу підроблену довіреність від 05 вересня 2011 року та отримала довіреність від 29 жовтня 2011 року, згідно якої вона, діючи нібито від імені померлого ОСОБА_10 , надала право ОСОБА_5 бути його представником з усіх питань, пов`язаних з відчуженням транспортного засобу марки «БАЗ».

ОСОБА_5 28 січня 2012 року об 11.00 год. надав до реєстраційно-екзаменаційного відділення № 3 УДАІ ГУМВС України в Одеській області довіреність від 29 жовтня 2011 року, на підставі якої транспортний засіб марки «БАЗ» було знято з обліку для подальшої реалізації.
Таким чином, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою, таємно викрали майно потерпілого ОСОБА_9 вартістю 77 980,45 грн.

Ухвалою апеляційного суду вирок місцевого суду в частині розв`язання цивільного позову змінено. Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 і ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_9 у солідарному порядку 93 212,95 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 5000 грн моральної. У решті вирок залишено без зміни.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_8 іпризначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що засуджені щодо викрадення майна вчинили одне триваюче кримінальне правопорушення, тому їх діяння слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК. Окрім того, прокурор зазначає, що суд вийшов за межі пред`явленого обвинувачення в частині визначення вартості викраденого майна, чим порушив приписи ч. 1 ст. 337 КПК. Також указує на те, що суд усупереч вимогам ч. 3 ст. 61 КК незаконно призначив ОСОБА_8 , яка досягла пенсійного віку, покарання у виді обмеження волі. Стверджує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Засуджені ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в аналогічних за змістом та доводами касаційних скаргах просять скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважають, що порушено право на захист, оскільки всупереч вимогам ч. 1 ст. 46 КПК їх інтереси в судах першої та апеляційної інстанцій захищав один адвокат. Зазначають про те, що суд проводив дослідження речових доказів та документів без дотримання положень статей 357, 358 КК, а також на відсутність технічного запису оголошення повного тексту ухвали апеляційного суду. Стверджують, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводів у поданих апеляційних скаргах сторони захисту.

ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на скаргу прокурора подали письмові заперечення, в яких вважають безпідставними доводи сторони обвинувачення щодо необхідності призначення їм більш суворого покарання.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу сторони обвинувачення та заперечив проти скарг засуджених, пояснення захисника на підтримання скарг засуджених і проти наведених у скарзі сторони обвинувачення доводів щодо м`якості покарання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши викладені у скаргах й поданих запереченнях доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, проте вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.

Диспозиція ст. 185 КК визначає крадіжку як таємне викрадення чужого майна.
До обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні частиною 1 статті 91 КПК віднесено, окрім іншого, подію кримінального правопорушення, зокрема, час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення.
У разі визнання особи винуватою суд відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку має сформулювати обвинувачення, визнане доведеним, при цьому зазначити місце, час, спосіб вчинення та наслідки кримінального правопорушення, форму вини і мотив злочину.
Отже, зважаючи на приписи процесуального закону, у вироку має бути зазначено конкретне місце, час і спосіб таємного незаконного безоплатного вилучення майна поза волею власника.
Як убачається з вироку, суд у мотивувальній частині виклав обставини вчинення засудженими злочинів, які отримали юридичну оцінку відповідно: ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 27 і ч. 1 ст. 358, ч. 5 ст. 27 і ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 28 і ч. 4 ст. 358 КК, а ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 28 і ч. 4 ст. 358 КК.

Проте обставин вчинення ОСОБА_5 та ОСОБА_8 безпосередньо крадіжки чужого майна, зокрема місця, часу цього кримінального правопорушення та способу, у вироку не відображено.
Відсутність у мотивувальній частині вироку належним чином сформульованого обвинувачення за ч. 2 ст. 185 КК суперечить вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК, а також перешкоджає засудженим у здійсненні свого права на захист.
Таким чином, допущені судом порушення кримінального процесуального закону в силу ч. 1 ст. 412 КПК є істотними.
Разом із тим, визнавши ОСОБА_9 потерпілим, суд у вироку не вказав, чи набув останній право власності на транспортні засоби, а також не з`ясував, чи може бути предметом крадіжки право на спадкування частини майна.
Крім того, суд першої інстанції у вироку визнав доведеним, що ОСОБА_5 та ОСОБА_8 таємно викрали майно ОСОБА_9 28 липня 2011 року вартістю 108 445,45 грн, а 28 січня 2012 року вартістю 77 980,45 грн Апеляційний суд погодився з такою вартістю викраденого майна. Проте відповідно до зміненого обвинувального акта від 24 лютого 2014 року засудженим ставилось у провину викрадення майна потерпілого загальною вартістю 93 212,95 грн. Отже, місцевий суд перевищив межі висунутого обвинувачення, що неприпустимо з огляду на вимоги ч. 1 ст. 337 КПК. Апеляційний суд зазначене істотне порушення кримінального процесуального закону не виправив, викладення фактичних обставин вчинених злочинів не змінив, зазначивши у своїй ухвалі лише про зменшення розміру стягнення майнової шкоди.

Також колегія суддів погоджується з доводами прокурора про те, що суд, призначивши ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , покарання у виді обмеження волі за ч. 2 ст. 28 і ч. 4 ст. 358 КК, застосував кримінальний закон, який не підлягав застосуванню, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 61 КК особі, яка досягла пенсійного віку, такий вид покарання не призначається.

З огляду на викладене вирок суду першої інстанції не можна визнати законним, обґрунтованим та вмотивованим. А відтак зазначене судове рішення щодо ОСОБА_5 і ОСОБА_8 підлягає скасуванню на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК.

Оскільки апеляційний суд під час перевірки справи в апеляційному порядку зазначених порушень вимог кримінального та кримінального процесуального закону не усунув, скасуванню підлягає також і ухвала апеляційного суду.
За таких обставин у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_8 слід призначити новий розгляд у суді першої інстанції, під час якого необхідно всебічно дослідити обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам, урахувати й ретельно перевірити інші доводи, викладені у касаційних скаргах учасників процесу, і постановити рішення відповідно до вимог закону.

Керуючись статтями 433436 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційні скарги прокурора, засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 04 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2014 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3