Справа № 317/2541/15-к
Провадження № /п 1-кп/317/292/2015

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 грудня 2015 року м. Запоріжжя
Запорізький районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
при секретарі: ОСОБА_2
за участю прокурора: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
адвоката ОСОБА_5
обвинуваченого: ОСОБА_6
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Федорівка Приазовського району Запорізької області, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, одруженого, на утриманні неповнолітня донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіційно не працюючого, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 408 ч. 1 КК України,
В С Т А Н О В И В:
Відповідно до ч. 8. ст. 4, ч. 1 ст. 5, ст. 10, 11, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадянин ОСОБА_6 16 серпня 2014 року був призваний на військову службу у зв`язку із мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.08.2014 року № 181 ОСОБА_6 зарахований до списків особового складу військової частини - польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ), поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду номера обслуги 12 гаубичної артилерійської батареї 4 гаубичного артилерійського дивізіону військової частини - польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ).
Будучи військовослужбовцем, солдат ОСОБА_6 , відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 14, 16, 37, 40, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України ст. ст. 1, 3, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, не допускати ганебних вчинків самому, та утримувати від їх вчинення інших.
23 вересня 2014 року солдат ОСОБА_6 вибув з місця дислокації свого підрозділу - полігон « ІНФОРМАЦІЯ_4 »,що знаходиться біля АДРЕСА_2 , на лікування до Приазовської центральної районної лікарні, де проходив лікування до 03 жовтня 2014 року.
Під час перебування на лікуванні, за межами місця проходження служби у солдата ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на нез`явлення на службу з лікувального закладу, з метою ухилитись від військової служби.
03 жовтня 2014 року солдат ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою ухилитися від проходження військової служби, не з`явився з лікувального закладу до військової частини - польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) до місця її дислокації - полігону " ІНФОРМАЦІЯ_4 ", що знаходиться біля АДРЕСА_2 і ухилявся від проходження військової служби до 24 червня 2015 року коли він прибув до Приазовського районного відділу міліції за викликом слідчого, після чого був доставлений патрулем військової служби правопорядку до міста Запоріжжя, та 25 червня 2015 року солдат ОСОБА_6 прибув до військової прокуратури Запорізького гарнізону.
В період з 03 жовтня 2014 року по 25 червня 2015 року, зазначений військовослужбовець не вжив жодних заходів щодо повернення до місця служби у військову частину - польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ), за наявності можливості для цього, та не заявив про себе, проводячи час на власний розсуд поза межами місця служби та ухиляючись від військової служби.
Будучи допитаним в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав свою вину і пояснив, що дійсно в серпні 2014 року він був призваний на військову службу у зв`язку з мобілізацією і зарахований номером обслуги в гаубичну батарею військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ). В кінці вересня 2014 року його відпустили з частини для лікування в Приазовській районній лікарні за місцем проживання. Повернувшись в частину, що мала знаходитись на полігоні "Близнюки" біля АДРЕСА_2 , на початку жовтня 2014 року, він не знайшов ні своєї військової частини, а ні своїх особистих речей. Солдати повідомили йому, що його частина вибула в зону АТО. Ні до кого з офіцерів з цього приводу він не звертався, не поїхав він і на місце постійного розташування частини по АДРЕСА_3 , а зразу ж поїхав додому. На той час у нього захворіла мама, з якою вони проживали вдвох в с. Федорівка Приазовського району. З того часу він був дома, займався господарством, допомагав мамі.
Через деякий час йому подзвонили з військкомату, розпитали де він, але нічого не повідомили як діяти далі.
Працівників військової служби правопорядку він побачив лише в червні 2015 року, коли його викликав слідчий. Після чого він був доставлений до військової прокуратури.
Також він пояснив, що його мама тяжко хворіє, потребує сторонньої допомоги.
В скоєному розкаявся.
Не дивлячись на повне визнання вини обвинуваченим ОСОБА_6 в нез`явленні на службу з лікувального закладу з метою ухилитися від проходження військової служби йоговинність підтверджена сукупністю доказів, досліджених та перевірених під час судового розгляду даного кримінального провадження.
Так, свідок ОСОБА_8 в ході судового розгляду пояснив, що є працівником Приазовського РВК Запорізької області. Восени 2014 року до них надійшов лист, що ОСОБА_6 залишив військову частину і їм необхідно було його розшукати. Він звернувся в сільську Раду АДРЕСА_1 , звідки витребував характеристику на ОСОБА_6 , пояснення голови сільської Ради та його сестри. З їх пояснень він дізнався, що ОСОБА_6 проживає з матір`ю, яка потребує стороннього догляду. Ці документи разом з поясненнями були передані працівникам військової служби правопорядку. Тобто ще восени 2014 року їх працівники знали де знаходиться ОСОБА_6 .
Також він пояснив, що ніхто з працівників військкомату додому до ОСОБА_6 не виїжджав, вони ніколи не повідомляли йому про необхідність повернення до військової частини, хоча повинні були це зробити.
Свідок ОСОБА_9 підтвердив в ході судового розгляду, що він є начальником відділу військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ). У випадку призову нових військовослужбовців він проводив з ними заняття, на яких роз`яснював Статути, порядок проходження служби, відповідальність за самовільне залишення військової служби. Такі заняття проводились і з підрозділом, де проходив службу ОСОБА_6 .
Він також підтвердив, що ОСОБА_6 був відпущений для проходження стаціонарного лікування за місцем проживання. Та коли він повернувся на полігон "Близнюки", то його військова частина була вже в зоні АТО. ОСОБА_6 не став з`ясовувати як дістатись до своєї частини, а повернувся додому.
Він пояснив, що йому не відомо, чи надходили до військової частини якісь повідомлення про місце знаходження ОСОБА_6 .
Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 також підтвердили в ході судового розгляду, що є працівниками військової служби правопорядку і займаються розшуком військовослужбовців, які залишили свої частини. Серед них був і ОСОБА_6 . Два рази: восени 2014 року та в травні 2015 року вони виїжджали за місцем проживання ОСОБА_6 , роз`яснювали йому про необхідність повернення до військової частини та про кримінальну відповідальність за цей злочин.
Свідок ОСОБА_12 в ході судового розгляду пояснила, що вона є сестрою обвинуваченого ОСОБА_6 і підтвердила, що дізналась про те, що брат пішов на військову службу, а потім покинув військову частину тільки в жовтні 2014 року. Вона говорила йому залишатися в селі та здійснювати догляд за їх матір`ю, яка самостійно не могла поратися по господарству. В її присутності ніхто з військових додому до брата не приїжджав, і від нього вона не чула, та не говорили йому повернутися до військової частини. Ще восени 2014 року його розшукували працівники військкомату, але додому не приїжджали. Всі необхідні документи вона надала їм сама.
Згідно наказу № 181 від 16.08.2014 року ( а.с. 56 ) солдата запасу ОСОБА_6 , призваного ІНФОРМАЦІЯ_3 , зараховано номером обслуги 12 гаубичної артилерійської батареї 4-го гаубичного артилерійського дивізіону НОМЕР_3 окремої артилерійської бригади.
Відповідно до довідки № 21 ( а.с. 123 ) ОСОБА_6 знаходився на лікуванні в Приазовській ЦРЛ Запорізької області з 23.09.2014 року по 03.10.2014 року включно.
Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 408 КК України за ознаками нез`явлення на службу з лікувального закладу з метою ухилитися від проходження військової служби.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, ОСОБА_6 скоїв злочин середньої тяжкості, позитивно характеризується за місцем проживання та негативно за місцем служби.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 в ході судового розгляду не встановлено.
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 є його щире каяття у вчиненому злочині та активне сприяння його розкриттю.
Крім того, ОСОБА_6 повністю визнав себе винним, щиро розкаявся в скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, має на утриманні неповнолітню дитину дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає вдвох з похилого віку матір`ю, яка тяжко хворіє, потребує сторонньої допомоги, тому суд вважає можливим призначити ОСОБА_6 покарання без позбавлення його волі, із застосуванням ст.75 КК України.
Разом з тим, суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 ст. 69 КК України.
При призначенні покарання суд також виходить з того, що згідно довідки ЛКК №134 від 03.07.2015 року та акту обстеження житлово-побутових умов від 06.07.2015 року ( а.с. 125, 129 ) мати ОСОБА_6 ОСОБА_13 , 1939 року народження, яка проживає разом з ним, інші особи з ними не проживають, є дитиною війни, многодітна мати, тяжко хворіє, потребує сторонньої допомоги. А згідно ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову чоловіки зайняті постійним доглядом за особами, що його потребують, відповідно до законодавства України, в разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Кримінальним правопорушенням шкоди матеріального характеру не завдано, тому цивільний позов по кримінальному провадженню не заявлявся.
Судових витрат, пов`язаних з проведенням експертиз та речових доказів по даному кримінальному провадженню нема.
Відносно обвинуваченого ОСОБА_6 в ході досудового розслідування ухвалою слідчого судді Жовтневого суду м. Запоріжжя від 26.06.2015 року була обрана міра запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, але строк дії його закінчився. В ході судового розгляду прокурор знову заявив клопотання про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
При його розгляді суд виходить з того, що прокурор в своєму клопотанні належним чином не мотивував обрання запобіжного заходу, крім того, в ході судового розгляду ОСОБА_6 виконував покладені на нього обов`язки, судом обвинуваченому ОСОБА_6 призначається покарання без позбавлення його волі, тому в задоволенні клопотання прокурору необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 370, 374 КПК України, суд -
З А С У Д И В:
ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України і призначити йому покарання у вигляді 2 ( двох ) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_6 від призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку - 2 ( два ) роки не скоїть нового злочину.
На підставі п. п 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_6 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органів кримінально - виконавчої інспекції, повідомляти кримінально - виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтися для реєстрації до кримінально - виконавчої інспекції.
Міра запобіжного заходу засудженому ОСОБА_6 не обиралася.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Запорізької області протягом 30 діб з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1