Ухвала іменем україни 21 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 жовтня 2015 року у кримінальному провадженні № 0000240 щодо нього,

в с т а н о в и л а:

Вироком районного суду:
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Сирники Луцького району Волинської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше судимого вироком Апеляційного суду Волинської області від 06 грудня 2004 року за ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115, із застосуванням ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна,

засуджено за ст. 391 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

Згідно вимог ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання призначеного за даним вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Апеляційного суду Волинської області від 06 грудня 2004 року та остаточно ОСОБА_4 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 11 (одинадцять) місяців.

Строк відбування покарання ухвалено відраховувати з 13 серпня 2015 року.

За вироком суду, ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він відбуваючи міру покарання у Полицькій ВК № 76, систематично порушував встановлений режим утримання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності 77 раз.

29 січня 2015 року ОСОБА_4 допустив порушення режиму відбування покарання, а саме зберігав заборонені предмети, за що на нього накладено дисциплінарне стягнення у вигляді переведення до дільниці посиленого контролю.

А 08 квітня 2015 року близько 11 год. 35 хв. начальником дільниці посиленого контролю Полицької ВК № 76 було викликано до прогулянкового двору зазначеної колонії ОСОБА_4 , якому у присутності інших працівників колонії, неодноразово було надано законну вказівку начальником дільниці пофарбувати дерев`яну лавку. Однак, засуджений ОСОБА_4 , який вже переміщався до приміщення камерного типу за порушення режиму відбування покарання і до невиконання законних вимог начальника дільниці не пройшло більше одного року, законну вимогу начальника дільниці проігнорував, хоч мав можливість її виконати, чим проявив злісну непокору законним вимогам адміністрації установи виконання покарань.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 26 жовтня 2015 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 серпня 2015 року без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 , не оспорюючи правильності кваліфікації дій та доведеності вини, просить судові рішення змінити, пом`якшити йому покарання. На обґрунтування своїх вимог, засуджений посилається на те, що призначене йому покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину, так як за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок суворості. Посилається, що судом першої інстанції при призначенні покарання не враховано активне сприяння розкриттю злочину, як обставину яка пом`якшує покарання та беззаперечне визнання вини у скоєному, те що одружився, бажає усиновити сина дружини, а також про необхідність допомагати своїй матері. Крім того, зазначає, що при призначенні йому остаточної міри покарання у виді 4 років 11 місяців суд майже повністю приєднав невідбуту частину покарання, що є надто суворим та несправедливим.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши дотримання засудженим порядку, строків касаційного оскарження та відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Суд касаційної інстанції, згідно п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

У касаційній скарзі засудженого, висновки суду про доведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України, за обставин, зазначених у вироку, та кваліфікація його дій не оспорюються.

Щодо доводів ОСОБА_4 про суворість призначеного йому покарання, то вони є безпідставними.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи його ОСОБА_4 суд першої інстанції, як вбачається з вироку, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, який за місцем відбування покарання характеризується негативно.

Обставину, що пом`якшують покарання суд визнав щире каяття. Обставиною, що обтяжує покарання визнано рецидив злочинів.

Крім того, відповідно до п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди, маючи на увазі, що при визначенні покарання за правилами ст. 71 КК України до покарання за новим вироком повністю або частково приєднується невідбута частина покарання за попереднім вироком, суди повинні точно встановлювати невідбуту частину основного й додаткового покарань і зазначати їх вид та розмір у новому вироку. Невідбутою частиною покарання за попереднім вироком треба, поміж іншого, вважати невідбуту засудженим частину будь-якого основного покарання. При цьому при вчиненні нового злочину особою, яка відбувала покарання у виді позбавлення волі, його невідбутою частиною треба вважати строк, який залишився на момент обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою за новий злочин, а якщо такий захід не обирався, - то строк, який залишився після постановлення останнього за часом вироку.

Як вбачається з копій судових рішень, невідбута частина покарання ОСОБА_4 за попереднім вироком апеляційного суду Волинської області від 06 грудня 2004 року складає 3 роки 11 місяців 14 днів.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_4 районним судом остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Воно відповідає вимогам статей 50, 65, 66, 67, ч. ч. 1, 4 ст. 71 КК України, обґрунтовано залишено без змін апеляційним судом, і підстав для його пом`якшення, як про це просить засуджений у своїй скарзі, навіть з врахуванням його доводів касаційної скарги, колегія суддів не вбачає.
Наведені у касаційній скарзі засудженого доводи, за своїм змістом аналогічні доводам його апеляційної скарги і на них надано обґрунтовані відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. З такими висновками судів погоджується і касаційна інстанція, а тому не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити згідно із п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 жовтня 2015 року щодо нього. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3