Справа № 153/508/15-к
Провадження №11-кп/772/61/2016
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2016 рокум. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:
Головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6
захисника: ОСОБА_7
потерпілої: ОСОБА_8
представника потерпілих: ОСОБА_9
представника ПАТ «УПСК»: ОСОБА_10

розглянула 12 лютого 2016 року у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження №0000055 зареєстроване в ЄРДР 28.01.2015 року за №153/508/15-к за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_8 , прокурора, адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та самого обвинуваченого на вирок Ямпільського районного суду Вінницької області від 15 жовтня 2015 року, яким
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , не працюючого, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимого;

засуджено за ч.3 ст.286 КК України до 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
За ч.1 ст.135 КК України до 1 року позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Цивільний позов ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_13 та ОСОБА_14 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задовольнено частково.
Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_13 100000 (сто тисяч) гривень відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_14 100000 (сто тисяч) гривень відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 6121 гривню відшкодування майнової шкоди та 25000 (двадцять п`ять тисяч) гривень відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, всього 31121 (тридцять одна тисяча сто двадцять одна) гривня.
Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 25000 (двадцять п`ять тисяч) гривень відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_12 , як законного представника малолітніх дітей - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та на користь ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по 847 (вісімсот сорок сім) гривень 81 копійці на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 01 лютого 2015 року і до досягнення вісімнадцяти років (учню, студенту до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років).
У задоволенні іншої частини цивільного позову ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , як законного представника малолітніх дітей - ОСОБА_13 та ОСОБА_14 відмовлено.
Позов ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , як законного представника малолітніх дітей - ОСОБА_13 та ОСОБА_14 до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням залишено без розгляду, роз`яснено, що в разі невідшкодування страховою компанією збитків, потерпілий має право звернутись до суду з позовною заявою в порядку цивільного судочинства,
Речовий доказ - автомобіль марки «ВАЗ 21063» державний номерний знак НОМЕР_1 повернуто його законному володільцю ОСОБА_6 .
Стягнуто із ОСОБА_6 на користь держави 2480 гривень 04 копійки процесуальних витрат на залучення експертів (висновки експертів НДЕКЦ при УМВС України у Вінницькій області №70а від 11 березня 2015 року, №71а від 09 лютого 2015 року, №79-Т від 25 лютого 2015 року, № 52 від 12 березня 2015 року).
Потерпілій ОСОБА_8 здійснено оплату проїзду її прибуття на виклик із місця її проживання та вибуття до місця проживання на суму 590 (п`ятсот дев`яносто) гривень 07 копійок - Управлінням міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області із коштів, що передбачаються кошторисом на зазначені цілі.
Потерпілій ОСОБА_8 здійснено оплату проїзду її прибуття на виклик із місця її проживання та вибуття до місця проживання на суму 2826 гривень 80 копійок - Ямпільським районним судом Вінницької області із коштів, що передбачаються кошторисом на зазначені цілі.

За участю прокурора: ОСОБА_15
ВСТАНОВИВ:
Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_6 був визнаний винним та засуджений за те, що 28 січня 2015 року близько 20 години 35 хвилин перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним легковим автомобілем марки «ВАЗ 21063», державний номерний знак НОМЕР_1 , порушив вимоги п.п. 2.9 (а), 2.10, 12.3 Правил дорожнього руху України, рухаючись по вул. Комінтерна в м. Ямпіль Вінницької області поблизу ЗОШ №1 маючи об`єктивну можливість виявити пішоходів ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які рухались краєм проїжджої частини в попутному напрямку, не прийняв своєчасних заходів до зменшення швидкості та безпечного об`їзду перешкоди, внаслідок чого допустив наїзд на останніх передньою правою частиною автомобіля.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_16 відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 5 від 18 березня 2015 року, отримала тілесні ушкодження які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя в момент їх утворення та стоять у причинному зв`язку із смертю ОСОБА_16 .
Пішохід ОСОБА_17 відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 6 від 18 березня 2015 року, також отримав тілесні ушкодження які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя в момент їх утворення та перебувають у причинному зв`язку із смертю ОСОБА_17 .
Таким чином, обвинувачений ОСОБА_6 допустив порушення вимог п.п. 2.9 (а), 2.10, 12.3 Правил дорожнього руху України.
Порушення ОСОБА_6 вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України знаходяться у причинному зв`язку із наслідками вказаної дорожньо-транспортної пригоди.
Після скоєного наїзду на пішоходів ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , водій ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що пішохід ОСОБА_16 , отримала тілесні ушкодження та залишилась на місці пригоди, а пішохід ОСОБА_17 від удару об автомобіль упав на переднє лобове скло автомобіля та розбивши його, залишився у салоні, усвідомлюючи, що в результаті його дій можуть настати тяжкі наслідки, не вжив заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, не звернувся за допомогою до ociб, які були очевидцями пригоди та не відправив потерпілих до лікувального закладу, хоча мав об`єктивну можливість це зробити, продовжуючи керувати автомобілем, в салоні якого залишався ОСОБА_17 , самовільно залишив місце події.
Дії ОСОБА_6 , що виразились в порушенні ПДР особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило загибель двох осіб кваліфіковані судом за ч.3 ст.286 КК України.
Завідоме залишення без допомоги осіб, які перебували в небезпечному для життя стані і були позбавлені можливості вжити заходів до самозбереження, сам поставивши потерпілих в небезпечний для життя стан кваліфіковані за вироком суду за ч.1 ст.135 КК України.
Апеляційна скарга прокурора містить прохання про скасування вироку місцевого суду із-за невідповідності призначеного судом покарання тяжкості скоєного і особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалення нового вироку із призначенням більш суворого покарання за сукупністю злочинів за ч.1 ст.135 та ч.3 ст.286 КК України у вигляді 9 років позбавлення волі з 3 річним строком позбавлення права керувати транспортними засобами.
Потерпілі в своїй апеляційній скарзі також просили ухвалити новий вирок із призначенням максимальних строків основного і додаткового покарань посилаючись на неврахування особи обвинуваченого та просили повністю задовільнити цивільний позов на користь їх всіх, зі стягненням сум відшкодувань із ПАТ «УПСК».
В апеляційній скарзі обвинуваченого та його адвоката міститься прохання про зміну вироку суду першої інстанції, скасування вироку суду в частині засудження ОСОБА_6 за ч.1 ст.135 КК України і закриття кримінального провадження в цій частині за відсутності складу злочину в його діях за вказаним законом.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; пояснення обвинуваченого, його захисника підтримавших доводи своєї апеляційної скарги та заперечили проти задоволення інших, потерпілу, і їх представника, які просили задовільнити подану ними апеляційну скаргу як в частині покарання так і в частині вирішення цивільного позову; представника цивільного відповідача, який вважав що вирішення питання цивільного позову можливе в цивільному порядку після вступу вироку в законну силу; прокурора, який просив обрати ОСОБА_6 більш суворе покарання, а в решті вирок залишити без змін; виступи сторін кримінального провадження в судових дебатах, а обвинуваченого ще і в останньому слові в підтримання висловлених позицій; дослідивши доводи всіх апеляційних скарг та перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку про скасування вироку суду в частині призначеного покарання внаслідок м`якості, задовільнивши апеляційну скаргу прокурора та частково апеляційну скаргу потерпілих.
Відповідно до вимог ст.404 КПК України апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги та шляхом дослідження всіх доказів вцілому приймав своє рішення. Повторне безпосереднє їх дослідження, виходячи із вимог ч.3 даної статті не викликалось необхідністю.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, за ч.3 ст.286 КК України при обставинах, викладених у вироку, правильні і ґрунтуються на безпосередньо у місцевому суді досліджених доказах, які ніким не оскаржуються.
Кваліфікація скоєного за ч.3 ст.286 КК України також ні у кого не викликає сумнівів.
Заперечення ОСОБА_6 вироку суду в частині засудження його за ч.1 ст.135 КК України не заслуговують на увагу.
Як вбачається із залучених довідок, ОСОБА_6 не перебував на обліках ні у наркологічних відділеннях ні у психоневрологічних лікарнях, що свідчить про відсутність у нього будь-яких відхилень психіки, які би заважали реально усвідомлювати і оцінювати дії під час ДТП.
Суд обґрунтовано не повірив показам обвинуваченого, що він не бачив потерпілих, не розумів, що збив їх та обґрунтовано розцінив його поведінку способом захисту.
Колегія суддів виходить із того, що ОСОБА_6 не міг не бачити потерпілого ОСОБА_17 , який під час ДТП розбив лобове скло, і влетів в салон автомобіля та продовжував їхати із обвинуваченим аж до зупинки транспортного засобу на подвір`ї домоволодіння ОСОБА_6 .
За висновками автотехнічної експертизи №71 від 09.02.2015 року в обстановці, що склалася на дорозі, ОСОБА_6 об`єктивно бачив пішоходів і мав попередити наїзд на них при виконанні п.12.3 ПДР.
Його послідуюча поведінка після ДТП не узгоджується із твердженнями в апеляції про перебування ОСОБА_6 після ДТП в стані фізіологічного ефекту.
За показами свідків ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , на які обґрунтовано послався місцевий суд він знизив швидкість автомобіля, вимкнув світло фар і поїхав додому, що свідчить про послідовні і свідомі дії обвинуваченого, спрямовані на уникнення викриття, залишивши без допомоги потерпілих, які перебували в небезпечному для життя стані, при тому, що сам довів їх в такий стан.
Судово-медичні експерти, при дослідженні трупів ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , визнали, що питання залишення вживих потерпілих при наданні їм медичної допомоги одразу після ДТП, є питанням відносним та залежать від індивідуальних особливостей обох потерпілих.
На переконання суддів, не заслуговують на увагу доводи обвинуваченого і його адвоката про незаконність вироку суду в частині засудження ОСОБА_6 за ст.135 КК України, оскільки смерть обох настала одразу, незалежно від ненадання ОСОБА_6 медичної допомоги.
При цьому суд враховує, що обвинувачений після скоєного наїзду одразу зник із місця ДТП, хоча на той час не передбачав наслідків, які могли наступити для потерпілих.
Даний злочин вважається закінченим з моменту залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані, незалежно від того, наскільки ефективною могла бути така допомога.
Умовою відповідальності за даний злочин є можливість винного надати допомогу особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані.
Як було встановлено по справі, ОСОБА_6 таку можливість мав, але не скористався, а втік додому.
Не приймаються також до уваги посилання апелянта на відсутність складу злочину за ч.1 ст.135 КК України по тій причині, що він не намагався позбутися тіла потерпілого, а привіз його додому. Як видно, ОСОБА_6 не звинувачувався в таких обставинах. Крім того, були очевидці ДТП, які би про це повідомили.
Зважаючи, що безспірно доведено, що потерпілі після ДТП перебували в небезпечному для життя стані, позбавлені були можливості вжити заходів самозбереження, ОСОБА_6 мав змогу надати їм допомогу, сам поставивши їх в небезпечний стан, підстав задовільнити апеляційну скаргу обвинуваченого в частині скасування вироку суду і закриття кримінального провадження за ч.1 ст.135 КК України немає.
Виходячи із правових позицій Верховного Суду України, викладених в їхній ухвалі від 06.03.2014 року навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, має нести відповідальність за статтею 135 КК, що підкріплює правильність судових висновків в цій частині.
Суд першої інстанції, призначив покарання винному всупереч ч.3 ст.415 КПК України та в порушення норм ст.65 КК України, повною мірою не врахував характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_6 , дані, що характеризують його особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Зокрема, поведінка обвинуваченого щодо заперечення обставин залишення потерпілих у небезпеці свідчить про відсутність у нього критичної оцінки своєї поведінки та щирого каяття, що в свою чергу, дає підстави вважати про відсутність намірів у ОСОБА_6 встановити об`єктивну істину у справі та активно сприяти розкриттю злочину.
Відповідно ст.66 КК України активне сприяння розкриттю злочину може бути визнане обставиною, що пом`якшує покарання, лише в разі її підтвердження.
Крім того, ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16 липня 2015 року попередній вирок Ямпільського районного суду Вінницької області від 21 квітня 2015 року був скасований, крім іншого, ще й із-за м`якості призначеного покарання. При тому, що ОСОБА_6 за тим вироком суду був засуджений за ч.3 ст.286, ч.1 ст.135 на підставі ст.70 КК України до 8 років 10 місяців позбавлення волі, із 3-річним додатковим покаранням, за даним вироком першої інстанції суд визначив йому ще менший термін 8 років позбавлення волі, що є недопустимим.
Виходячи із вимог ч.3 ст.415 КПК України висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.
А тому невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого через м`якість є обов`язковою підставою до скасування вироку суду в частині призначеного покарання.
Диспозицією ч.3 ст.286 КК України загибель двох осіб в результаті допущених ПДР винним визнано кваліфікуючою ознакою злочину, що виключає визнання даної обставини повторно ще і обтяжуючою обставиною в силу ч.4 ст.67 КК України, про що зазначали потерпілі.
Щодо законності вироку суду в частині вирішення цивільного позову потерпілих слід зазначити, що з доводами ОСОБА_8 про стягнення процесуальних витрат із обвинуваченого, а не із коштів Управління міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області та Ямпільського районного суду Вінницької області слід згодитися в зв`язку з чим вони підлягають до задоволення із наступних підстав.
Відповідно до норм ч.1 ст.124 КПК України в разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує із обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів достатніх для відшкодування вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету в порядку визначеному законом.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що за ухвалою суду від 27.03.2015 року на нерухоме майно обвинуваченого, сума якого складає 411 805грн, був накладений арешт з метою забезпечення цивільного позову, що засвідчує про можливість виконання накладеного стягнення з метою задоволення цивільного позову.
Потерпіла та її представник при апеляційному розгляді наполягали здійснити дані відшкодування із винного за рахунок реалізації майна, на яке накладено арешт, додатково надавши квитки на проїзд у залізничному транспорті на суму 1 017,14грн в дні судових викликів Ямпільським та апеляційним судами, що не ввійшли в раніше визначену суму 3 416грн, яка ніким не оскаржувалась.
Закон дозволяє вирішення питання про відшкодування вартості проїзду до місця виклику і на судові засідання апеляційною інстанцією. Тому вимоги ОСОБА_8 в цій частині слід задовільнити, стягнувши із обвинуваченого ОСОБА_6 4 433,14грн процесуальних витрат, пов`язаних із прибуттям до місць досудового розслідування і судових проваджень.
Інші вимоги потерпілих, що стосуються вирішення їхніх цивільних позовів в апеляційному суді не підлягають до задоволення із наступних підстав.
В своїх позовних заявах до обох відповідачів ОСОБА_6 та ПАТ «УПСК», потерпілі моральні суми, суму витрат на поховання, відшкодування на дітей у зв`язку із втратою годувальників, витрати на придбання двох надгробних пам`ятників, матеріальну шкоду, пов`язану із незавершеним будівництвом житлового будинку просили стягнути із Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», а у разі недостатності страхових виплат, для повного відшкодування шкоди таку різницю між фактично заявленим відшкодуванням і страховим стягнути із обвинуваченого.
Ямпільський районний суд Вінницької області своїм попереднім вироком від 21.04.2015 року такі розрахунки проводив згідно норм законів на які він послався (т.2 а.с.165-172), проте за апеляційною скаргою потерпілих зазначений вирок суду в тому числі і в частині вирішення цивільного позову був скасований, та в ухвалі апеляційного суду було зазначено, що в процесі судового розгляду не було з`ясовано чи зверталися потерпілі, знаючи, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 застрахована, до ПАТ «УПСК».
Із пояснень представника страхової компанії в апеляційному суді та потерпілої і її представника безпосередньо потерпілі не зверталися зі своїми матеріальними претензіями до страхової компанії. Проте, дане питання попередньо розглядалося страховою компанією, але їхні пропозиції про укладення мирової угоди, що дозволяє закон без наявності вироку суду на умовах, запропонованих ними, із розрахунків зроблених на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та норм цивільного права, були відхилені потерпілими.
А тому, після вступу вироку суду в законну силу і підтвердження вини ОСОБА_6 дане питання за поясненнями представника буде винесено на вирішення страхової компанії.
Зважаючи, що на момент апеляційного розгляду не було ніяких відомостей щодо «достатності» виплат сум для відшкодування матеріальних і моральних вимог страховою компанією суд не має можливості провести розрахунки різниці, яку слід стягнути із винного.
Відповідно до п.16 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при пред`явленні позовних вимог про відшкодування шкоди в результаті ДТП безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку передбаченому ст.33 ЦПК України, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу.
Стаття 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає відшкодування страховиком шкоди, заподіяної смертю потерпілого на умовах та розмірах встановлених статтею 1200 ЦК України.
Зважаючи, що вирок суду в частині стягнення із обвинуваченого ОСОБА_6 сум відшкодувань моральної, матеріальної шкоди, щомісячних виплат на користь неповнолітніх дітей у зв`язку із втратою годувальників та в частині залишення без розгляду позовів ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» та про відмову в задоволенні позову про відшкодування коштів на пам`ятники і добудову будинку скасувати, а кримінальне провадження спрямувати на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства, оскільки залишення цивільного позову без розгляду, згідно вимог ст.129, ч.1 ст.326 КПК України можливе лише у випадку виправдування обвинуваченого та неявки цивільного позивача в судове засідання.
В силу змін, внесених до ч.5 ст.72 КК України Законом України від 26.11.2015 року слід також перерахувати строк попереднього ув`язнення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 414, 419, 420 КПК України апеляційний суд,-
з а с у д и в :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого і його захисника.
Апеляційну скаргу прокурора задовільнити.
Апеляційну скаргу потерпілих задовільнити частково.
Вирок Ямпільського районного суду Вінницької області від 15 жовтня 2015 року в частині призначеного покарання щодо ОСОБА_6 через невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого і особі обвинуваченого внаслідок м`якості скасувати.
Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.3 ст.286 та ч.1 ст.135 КК України та призначити йому покарання за ч.3 ст.286 КК України 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
За ч.1 ст.135 КК України у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України остаточне покарання ОСОБА_6 за сукупністю злочинів призначити шляхом часткового складання покарань у виді 9 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
Вирок суду в частині стягнення процесуальних витрат на проїзд на користь ОСОБА_8 змінити. Стягнути із ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 4 433,14грн оплату за проїзд по викликах до правоохоронних органів та судів.
Вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про стягнення із обвинуваченого ОСОБА_6 матеріальної, моральної шкоди, щомісячних виплат на неповнолітніх дітей, про відмову в задоволенні позову в іншій частині позовних вимог та в частині залишення без розгляду позову до приватного акціонерного товариства «Україниська пожежно-страхова компанія» скасувати, а матеріали цивільного позову, що містяться в кримінальному проваджені в цій частині спрямувати на новий судовий розгляд в порядку цивільного провадження в той же суд.
До виконання вироку суду запобіжний захід ОСОБА_6 залишити попередній тримання під вартою.
На підставі ст.72 КК України, із внесеними змінами, зарахувати ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення з 29.01.2015 року по 12.02.2016 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим з дня отримання копії вироку.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому і прокурору.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3

З оригіналом вірно: