Справа № 308/2387/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.08.2015 року м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №11-кп/777/394/15 за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_5 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 травня 2015 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з середньою освітою, одруженого, працюючого водієм в ПП «Західтранссервіс-Ужгород», раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину.

Питання про судові витрати вирішено.

За вироком суду обвинувачений ОСОБА_8 визнаний винним у тому, що 30 січня 2015 року, о 06 год. 50 хв., водій ОСОБА_8 керуючи технічно справним транспортним засобом, а саме автобусом марки «IKARUS», моделі «250.59», реєстраційний номер НОМЕР_1 , разом з пасажирами в кількості 40 осіб, рухаючись по вулиці Головна, в насаленому пункті Червоне, Ужгородського району, зі сторони міста Чоп в напрямку с. Свобода, Берегівського району, зі швидкістю 40 км/год., яка не перевищувала максимально допустиму швидкість в межах населеного пункту, проїжджаючи відрізок вулиці, що навпроти будинку №30, грубо порушив вимоги п. п. 2.3.«б», 12.3. Правил дорожнього руху України, згідно яким: п.2.3.«б»: «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п.12.3: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який в той час, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходився на проїзній частині смуги руху водія ОСОБА_8 , повернутий спиною до рухаючогося автобуса та тримав ліворуч від себе двоколісний велосипед.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди згідно висновку судово-медичної експертизи №51 від 16.02.2015 року, гр. ОСОБА_9 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: саден на шкірних покровах лівої зовнішньої ділянки, задньої поверхні верхньої третини правого передпліччя, лівої здухвинної ділянки, передньої поверхні нижньої третини правого стегна, передньої поверхні верхньої третини правої гомілки, передньої поверхні лівого колінного суглобу та передньо - внутрішньої поверхні верхньої третини лівої гомілки; синців на шкірних покровах лівої під вушної ділянки з переходом на ліву бічну поверхню шиї, передньо - бічної поверхні шиї в верхній третині, правої щічної ділянки; забійно-рваних ран в правій тім`яній ділянці волосистої частини голови з переходом на лобну ділянку та спинку носа, в тьмяно - потиличній ділянці посередині, в лівій лобно - тім`яній ділянці, в лівій щічній ділянці, в ділянці зовнішньої поверхні лівого ліктьового суглобу, в ділянці лівої ліктьової ямки з переходом на долонну поверхню верхньої та середньої третини лівого передпліччя, в ділянці верхнього зовнішнього квадрата лівої сідниці; перелому грудинного кінця правої ключиці, тіла нижньої щелепи, перелом кісток лицевого черепа; перелому сьомого грудного хребця з пошкодженням спинного мозку; переломів 1-12 ребер по прихребтовій та лопатковій лінії справа, 4-7 ребер по середній підпаховинній лінії справа, 1-12 ребер по лопатковій лінії зліва, 5, 9, 10,11,12 ребер по середній підпаховинній лінії зліва; розриву крижово-клубового членування зліва, перелому горизонтальних гілок лівої та правої лобкових кісток; розрив легень, печінки, селезінки, лівої нирки, забою серця; перелому кісток основи та склепіння черепа з розміченням речовини головного мозку.

Дані тілесні ушкодження є характерними для ДТП, по давності виникнення вкладаються в час пригоди, що мала місце 30.01.15 року та згідно п.2.1.3. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 року кваліфікуються, як тяжкі тілесні ушкодження, що знаходяться у прямому причинному зв`язку із настанням смерті ОСОБА_9 .

При судово-токсикологічному дослідженні в крові у померлого ОСОБА_9 виявлено 3,62% етилового спирту. Вказана концентрація алкоголю в крові живих осіб відноситься до тяжкого отруєння алкоголем.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_5 просить вирок в частині призначеного покарання ОСОБА_8 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк 3 роки. В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Зокрема прокурор зазначає, що суд в порушення вимог статей 65, 75 КК України призначив ОСОБА_8 максимально мінімальне покарання, передбачене ч. 2 ст. 268 КК України, не врахував в повній мірі особу правопорушника, грубе порушення ним Правил дорожнього руху, ступінь тяжкості вчиненого та наслідки у вигляді смерті потерпілого та те, що діне кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких. Крім того, суд у вироку взагалі не обґрунтував не застосування щодо обвинуваченого додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, а також не вирішив питання щодо обрання запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений ОСОБА_8 вказує, що кримінальне провадження розглянуто судом в межах пред`явленого обвинувачення в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а покарання призначено з врахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про його особу, а саме те, що він позитивно характеризується за місцем роботи, його вік; те, що раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на його утримання знаходяться дружина, дочка та внук; обставин, що пом`якшують покарання: щире каяття, добровільне відшкодування завданої шкоди; відсутності обставин, що обтяжують покарання. Вважає, що суд дійшов правильного висновку що саме таке покарання буде відповідати вимогам ст. 65 КК України та є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, а вирок суду залишити без змін.

Після доповіді суддею-доповідачем змісту оскаржуваного вироку, доводів, викладених в апеляційній скарзі та запереченні на неї, були заслухані:

- прокурор ОСОБА_5 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити повністю;

- захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 , які посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, захисника та обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції щодо обвинуваченого ОСОБА_8 в межах апеляційної скарги прокурора відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

В апеляційній скарзі прокурора фактичні обставини справи, встановлені вироком суду та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого, не оскаржуються.

Як зазначено у вироку суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за зазначених вище обставинах визнав повністю, в скоєному щиро розкаявся та пояснив, що 30 січня 2015 року, о 06 годині 50 хвилин він, керуючи автобусом марки «IKARUS», разом з пасажирами в кількості 40 осіб, рухаючись по вулиці Головна, в насаленому пункті Червоне, Ужгородського району, зі сторони міста Чоп в напрямку с. Свобода, Берегівського району, зі швидкістю 40 км/год, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , в результаті чого пішохід загинув на місці ДТП.

Що стосується міри покарання, призначеної судом першої інстанції ОСОБА_8 , то на думку колегії суддів, покарання призначене судом не в повній відповідності до вимог ст. 65 КК України відповідно до якої суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (ч. 1).

Відповідно до ч. 2 цієї статті особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Суд першої інстанції призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 згідно ст.66 КК України, суд першої інстанції визнав щире каяття, добровільне відшкодування завданої шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_8 згідно ст.67 КК України, судом першої інстанції не встановлено.

З урахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги обставини вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем роботи, його вік, вперше притягується до кримінальної відповідальності, на його утриманні знаходяться дружина, донька та онук, виходячи з вимог Кримінального закону про справедливість, обґрунтованість та індивідуалізацію покарання суд першої інстанції прийшов до висновку, що мета покарання, зазначена в ст.50 КК України, може бути досягнута в умовах відбування ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням, з встановленням йому достатнього випробувального строку відповідно до вимог ст. 75 КК України, без застосування додаткового покарання, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про призначення обвинуваченому виду і розміру основаного покарання, а саме призначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Дії, передбачені ч. 2 ст. 286 КК України караються позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

З врахуванням наведеного доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом призначено максимально мінімальне основне покарання є не обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що враховуючи тяжкість злочину, особу обвинуваченого, обставини справи, виправлення засудженого можливо без відбування покарання, а тому вважає прийняте рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням правильним.

Разом із тим, колегія суддів вважає не обґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам статей 50 та 65 КК України рішення суду про призначення ОСОБА_8 основаного покарання без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Таке рішення суду першої інстанції у вироку взагалі не мотивоване.

Колегія суддів вважає, що оскільки порушення обвинуваченим ОСОБА_8 правил безпеки дорожнього руху спричинило смерть потерпілого до нього має бути застосовано додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Оскільки відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_8 не потребується.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 ч. 1 п.3, 414, 420 ч. 1 п. 2 КПК України, апеляційний суд, -

ЗАСУДИВ:
Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 травня 2015 року відносно ОСОБА_8 скасувати в частині призначення покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 за ст. 286 ч. 2 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 02 (два) роки.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Вирок апеляційного суду може бути оскаржений безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3