Справа № 513/1109/15-к
Провадження № 1-кп/515/2239/15
Татарбунарський районний суд Одеської області
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 жовтня 2015 року м.Татарбунари

Колегія суддів Татарбунарського районного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду у м.Татарбунари Одеської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000240 від 05.04.2015 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

06.10.2015 року до Татарбунарського районного суду Одеської області з апеляційного суду Одеської області після визначення підсудності надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000334 від 12.06.2015 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, для розгляду.

Ухвалою колегії судів від 06.10.2015 року було призначено підготовче судове засідання.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні просила постановити ухвалу про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, вважаючи, що під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги КПК України, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту не вбачає. Крім того, заявила клопотання щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 строком на 60 діб до 09.12.2015 року.

Потерпіла ОСОБА_6 підтримала думку прокурора про призначення справи до судового розгляду та клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В обгрунтування своїх доводів щодо продовждення обвинуваченому такого виду запобіжного заходу зазначила, що на її адресу та адресу її доньки, яка є свідком по справі, надходили погрози від обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема передані їй особисто через нещодавно звільненного ОСОБА_9 , що нею було сприйнято як реальну погрозу та вона боїться за своє та доньки життя і здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував проти призначення справи до судового розгляду, не погоджуючись з клопотанням прокурора щодо продовження відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вважаючи його надто суворим та просив змінити його на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважав можливим призначити справу до судового розгляду та заперечував проти клопотання прокурора відносно продовження щодо обвнуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, наполягаючи на тому, що тримання під вартою є невиправданим запобіжним заходом, зважаючи на те, що докази, на які посилається в своєму клопотанні прокурор є сумнівними, зібраними з порушенням норм КПК України, а такий запобіжний захід як домашній арешт є адекватним та достатнім.

Судова колегія, вислухавши думку учасників кримінального провадження, ознайомившись з обвинувальним актом, вважає, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору, керуючись слідуючими вимогами закону та правовими позиціями Європейського Суду з прав людини.

Однією із загальних засад кримінального провадження є його законність (п.2 частини першої ст.7 КПК України).

Пунктом 3 частини третьої ст.314 КПК України передбачено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

За змістом вимог ч.4 ст.110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону та статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Згідно п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Разом з цим, в обвинувальному акті відносно ОСОБА_7 викладені лише анкетні дані обвинуваченого, зміст підозри, а також ті фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється. Такі відомості, у відповідності до положень ст.277 КПК України, становлять зміст повідомлення про підозру, а тому ОСОБА_10 за цим процесуальним рішенням, має статус підозрюваного.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див.рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п.52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п.58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п.34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див.рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п.47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див.зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47).

З урахуванням того, що в обвинувальному акті після викладення фактичних обставин справи, відсутнє формулювання обвинувачення в розумінні п.13 ч.1 ст.3 КПК України, а за правилами ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд приходить до висновку про наявність обставин, що перешкоджають призначенню судового розгляду у справі щодо ОСОБА_7 , оскільки обвинувачення останньому фактично висунуте не було у встановленому законом порядку, так як воно, всупереч вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК Украї ни, не міститься в самому обвинувальному акті.

Крім того, із обвинувального акту вбачається, що слідчий зазначаючи правову кваліфікацію інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, заздалегідь, без вироку суду стверджує, що обвинувачений вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, що є безпідставним та недопустимим. При складанні обвинувального акту, з урахуванням принципу визначеному ст.17 КПК України можливо вказувати тільки на те, що особа обвинувачується у вчиненні певного кримінального правопорушення.

Вказівка в обвинувальному акті про те, що обвинувачений скоїв кримінальне правопорушення - є порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини як засади кримінального провадження, передбаченої ст.17 КПК України, яка випливає зі ст.ст.62, 129, п.3 Конституції, п.2 ст.11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п.2 ст.14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, за змістом яких кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Крім того, в порушення вимог п.9 ч.2 ст.291 КПК України, в обвинувальному акті відсутня дата його складання.

Вищевказані недоліки виключають можливість призначення зазначеного обвинувального акту до судового розгляду, оскільки він не відповідає вимогам КПК України.

При цьому враховується, що законодавець при складанні КПК України розраховував на те, що викладені слідчим в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення будуть абсолютно правильними і при доведенні прокурором в суді вини обвинуваченого ці обставини в незмінному вигляді будуть відображені в обвинувальному вироку без використання можливостей, які надає прокурору ст.338 КПК України, оскільки лише за таких умов буде досягатись мета справедливого правосуддя в розумні строки без коригування обвинувачення прокурором в суді.

За таких обставин, судова колегія вважає, що повернення перевіреного судом обвинувального акта разом з додатками прокурору буде відповідати вимогам ст.2 КПК України, за якою завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Таким чином, виявлені недоліки свідчать про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при складанні й затвердженні обвинувального акту та унеможливлюють призначення його до судового розгляду по причині категоричної заборони цього у ч.4 ст. 291 КПК України. А тому, зазначені матеріали підлягають поверненню прокурору з зобов`язанням його усунути недоліки протягом розумного строку.

Судова колегія вважає доцільним, при вирішенні клопотання прокурора щодо продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу, задовольнити його та продовжити обвинуваченому обраний раніше відносно нього запобіжний захід, в порядку ст.331 ч.3 КПК України.

Як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, під час досудового розслідування відносно підозрюваного ОСОБА_7 ухвалою слідчого судді Саратського районного суду Одеської області від 13.06.2015 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який був продовжений ухвалами слідчого судді від 10.08.2015 року та 10.09.2015 року до 10.10.2015 року.

Як передбачено ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта... За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

З огляду на викладене та беручи до уваги особу обвинуваченого, який обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, відсутність його міцних соціальних зв`язків за місцем постійного проживання, з врахуванням того, що обставини по справі з часу обрання запобіжного заходу не змінилися, а ризики передбачені ст.177 КПК України не зменшились та не перестали існувати, суд приходить до висновку про наявність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб. При вирішенні даного питання судом також приймається до уваги пояснення потерпілої ОСОБА_6 про наявність незаконного впливу на неї та свідка по справі з боку обвинуваченого ОСОБА_7 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2,177, 291, 314, 331, 372 КПК України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, повернути прокурору Саратського району Одеської області для усунення протягом розумного строку вказаних в ухвалі суду недоліків.

Продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обраний обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 діб по 07 грудня 2015 року.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому та надіслати начальнику Ізмаїльської установи виконання управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№22).

Ухвала колегії щодо повернення обвинувального акту може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області протягом 7 днів з дня її проголошення.

Головуючий - суддя Сивоконь

Суддя Чебан

Суддя Шевирін