АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/652/15 Справа № 711/3842/15-к Категорія: ч. 2 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси кримінального провадження за апеляцією прокурора на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.05.2015 року, яким

ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей віком 10 місяців кожному, працюючого менеджером ПП «Торговий дім Поляков», не судимого, -

засуджено за ч.2 ст.286 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки, з покладанням обов`язків, передбачених п.п. 2-4 ст. 76 КК України.

Вирішена доля процесуальних витрат та речових доказів, відповідно до положень ст.ст. 100, 124 КПК України, -

в с т а н о в и л а :
Згідно вироку суду ОСОБА_7 засуджений за те, що 16.01.2015 близько 10.00 год., керуючи автомобілем ЗАЗ 110206 номерні знаки НОМЕР_1 та рухаючись по вул. Рябоконя від вул. Благовісної в напрямку вул. Петровського, на перехресті з вул. Ільїна в м. Черкаси, грубо порушив вимоги п. 16.11 та дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу» Правил дорожнього руху України і на перехресті нерівнозначних доріг, не надав дорогу автомобілю «CITROEN JUMPY» номерні знаки НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_10 , внаслідок чого допустив зіткнення транспортних засобів, тобто вчинив дорожньо-транспортну пригоду, в якій пасажир автомобіля ЗАЗ 110206 потерпілий ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді: травми грудної клітки з численними переломами ребер справа, попаданням крові та повітря в плевральну порожнину зі здавленням легені, попаданням повітря під шкіру та м`язи правої половини грудної клітки та живота; перелом правої ключиці, перелом нижньої щелепи з двох сторін, переломи кісток тазу, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 584 від 06.04.2015 відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень як такі, що небезпечні для життя, і спричинення цих тілесних ушкоджень потерпілому, згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 4/35 від 04.02.2015 знаходиться в прямому причинному зв`язку, з порушенням обвинуваченим вимог п. 16.11 та дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу» Правил дорожнього руху України.

Як вбачається із апеляційної скарги прокурора, останній не оспорюючи доведеності вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 скасувати через невідповідність призначеного судом покарання тяжкості злочину та особі засудженого унаслідок м`якості та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність не призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами. Постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України до трьох років позбавлення волі. Призначити ОСОБА_7 додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на два роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого від відбуття основного покарання з застосуванням іспитового строку на 2 (два) роки.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора, який підтримав свою апеляцію, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які заперечували проти апеляції прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляцію прокурора слід задовольнити.

Так, висновок суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину передбаченого за ч.2 ст.286 КК України при обставинах, наведених у вироку, відповідає матеріалам провадження, при цьому, обвинувачений визнав весь обсяг пред`явленого обвинувачення прокурором, у зв`язку з чим, судом 1 інстанції в порядку ч.3 ст.349 КПК України визначено недоцільним досліджувати докази. При цьому, про суть та наслідки розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України учасникам процесу було роз`яснено. З урахуванням вищевказаного, дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст. 286 КК України вірно.

Колегія суддів вважає, що при призначенні ОСОБА_7 основного покарання суд, відповідно до вимог ст.65 КК України, достатньо врахував ступінь тяжкості скоєного ним злочину, який відноситься до категорії тяжких, але є ненавмисним, дані про особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, раніше не судимий, на утриманні має 2 малолітніх дітей (які в разі позбавлення ОСОБА_7 волі будуть позбавлені батьківського виховання та турботи), відшкодував потерпілому матеріальну шкоду завдану кримінальним правопорушенням, прохання останнього про не позбавлення волі ОСОБА_7 , і з урахуванням обставин, які пом`якшують його покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку, перебування на утриманні 2 малолітніх дітей віком 10 місяців кожна дитина та відсутність обставин, що обтяжують покарання - суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що мета покарання, передбачена ч.ч.2,3 ст.50 КК України може бути досягнута при призначені ОСОБА_7 основного покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України - іспитовим строком тривалістю 2 (два) роки, оскільки перевиховання обвинуваченого та недопущення вчиненням ним нових злочинів можливо без реального відбування покарання у виді позбавлення волі.

Згідно ст.404 КПК України, вирок суду 1 інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції.

Колегія суддів вважає, що вирок суду відносно ОСОБА_7 підлягає скасуванню, як того просить прокурор у апеляції в частині призначення покарання обвинуваченому.

Відповідно до змісту ч.2 ст.50 КК України та п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року „Про практику призначення судами кримінального покарання" особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачено призначення покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом 1 інстанції не застосовано додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами з мотивів того, що робота обвинуваченого ОСОБА_7 тісно пов`язана з керуванням транспортними засобами і це єдине джерело його доходу, та доходу його сім`ї.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що суд в порушення вимог законодавства про кримінальну відповідальність призначив ОСОБА_7 лише основне покарання, не застосувавши додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, таким чином, при призначенні обвинуваченому судом 1 інстанції покарання, не в повній мірі було враховано ступінь небезпечності вчиненого останнім злочину, який є тяжким, обвинуваченим було допущено грубе порушення ПДД, судом 1 інстанції не враховано думку потерпілого, який просив призначити додаткове покарання, в результаті чого судом 1 інстанції було призначено покарання, яке за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість.

Згідно вироку суду 1 інстанції, як на підставу не призначення додаткового покарання, суд послався на те, що робота обвинуваченого пов`язана з керуванням транспортними засобами і це є єдине джерело доходу. Однак, як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 має вищу освіту, працює супервайзером на підприємстві, що займається торгівлею продуктами, тому на думку колегії суддів, вищевказане посилання є безпідставним.

Щодо наявності обставин, що пом`якшують покарання та позитивних даних про особу обвинуваченого, то на думку колегії суддів, вони і являються підставою для застосування ст.75 КК України до основного покарання.

У зв`язку з вищенаведеним, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора підлягає задоволенню, а вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.05.2015 року, відносно ОСОБА_9 слід скасувати в частині призначеного покарання з ухваленням в цій частині нового вироку.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскільки за ч.2 ст.286 КК України вина ОСОБА_7 доведена повністю, необхідно призначити йому основне покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням - іспитовим строком на 2 роки, з покладенням на останнього обов`язків у відповідності зі ст.76 КК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

з а с у д и л а :
Апеляцію прокурора задовольнити.

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.05.2015 року, відносно ОСОБА_9 - скасувати в частині призначеного покарання.

ОСОБА_9 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Призначити ОСОБА_12 покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням - іспитовим строком на 2 роки, з покладенням на останнього обов`язків у відповідності зі п.2, 3, 4 ст.76 КК України.

В решті вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.05.2015 року, відносно ОСОБА_9 - залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня оголошення.

Головуючий :

Судді :