Дата документу Справа № 333/2177/15-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/1372/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.3 ст.187 КК УкраїниСуддя-доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2015 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 20 травня 2015 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, проживає в АДРЕСА_1 ,

визнано винним та засуджено за скоєння злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком суду ОСОБА_8 визнано винним в тому, що він 06.03.2015 приблизно о 13.00 год., маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном поєднаний із застосуванням насильства небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, діючи з корисних мотивів, під вигаданим приводом перевірки показань лічильника електроенергії, з метою вчинення розбійного нападу, проник до квартири АДРЕСА_2 . Далі, реалізуючи свій злочинний намір ОСОБА_8 знаходячись у загальному коридорі, незважаючи на похилий вік потерпілої ОСОБА_9 ухопив її обома руками за шию спереду і почав душити, при цьому вимагав повідомити, де у неї сховані грошові кошти, золоті прикраси та інші цінності. Позбавивши потерпілу фактичної можливості чинити будь-які спроби опору, ОСОБА_8 схопив потерпілу за одяг, після чого заштовхав її безпосередньо до квартири, і дійшовши до приміщення спальної кімнати, за допомогою фізичної сили обома руками повалив ОСОБА_9 на підлогу. Не зупиняючись на скоєному, усвідомлюючи безпорадність потерпілої, ОСОБА_8 схопив її обома руками за шию та почав душити, при цьому продовжив вимагати, щоб ОСОБА_9 сказала йому, де сховані грошові кошти, золоті прикраси та інші цінні вироби.

Усвідомлюючи, що потерпіла не тільки не взмозі чинити йому будь-який опір, а й навіть покликати на допомогу, у зв`язку з приступом астми, на її прохання ОСОБА_8 передав їй балончик з киснем для осіб, що хворіють на бронхіальну астму, після чого самовільно почав шукати грошові кошти та інші предмети у квартирі. Далі ОСОБА_8 заволодів грошовими коштами в сумі 12234 грн., нагрудними відзнаками у кількості 8 шт., після чого з метою присікання спроби потерпілої викликати правоохоронні органи, взяв телефонний кабель та розірвавши його, обмотав шию потерпілої, почав її душити, при цьому наказав їй нікому не повідомляти про те, що сталося і разом з викраденим майном покинув місце скоєння злочину.

Вказані обставини встановлено судом першої інстанції, ніким не оспорено, а тому визнаються і вважаються встановленими й судом апеляційної інстанції.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.3 ст. 187 КК, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, що зазнала нападу (розбій), вчиненого особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаного з проникненням у житло.

Йому призначено покарання з застосуванням ст.69 КК у виді позбавлення волі строком на 5 років. Вирішено питання про речові докази. Стягнуто з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_9 матеріальну шкоду у розмірі 12000 грн.

В апеляційних скаргах прокурор і потерпіла, не оспорювали обставин справи, доведеність вини та юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого. Проте прокурор зазначав, що обвинувачений має п`ять непогашених судимостей за скоєння ним в тому числі й корисливих злочинів та розбійних нападів. Даний злочин вчинено ОСОБА_8 через півтори року після звільнення з місць позбавлення волі за скоєння аналогічного злочину. Прокурор вважає, що суд безпідставно застосував до обвинуваченого положення ст. 69 КК, призначивши покарання нижче від найнижчої межі. Пом`якшувальні обставини, які суд поклав в основу застосування ст.69 КК, є недостатніми і спірними. Суд не врахував, що обвинувачений вчинив злочин щодо особи похилого віку, шкода у справі не відшкодована, а тому прокурор просив апеляційний суд скасувати вирок районного суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання. Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання без застосування ст.69 КК у виді 9 років позбавлення волі.

Потерпіла ОСОБА_9 вимагала призначити покарання без застосування ст. 69 КК в межах санкції даної статті.

Заслухавши доповідача у справі, прокурора, який підтримав апеляційні скарги; обвинуваченого і його захисника, які категорично заперечили проти доводів і вимог апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора підлягає частковому задоволенню, а потерпілої повному задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст.ст.407, 420 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок частково та ухвалити новий вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Оскільки вирок суду в іншій частині ніж призначення розміру покарання не оскаржено, з огляду на положення ст.404 КПК в іншій частині судовою колегією вирок суду не переглядався.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст.69 КК, суд першої інстанції виходив з того, що на утриманні обвинуваченого перебуває неповнолітня дитина та тяжко хворий батько. ОСОБА_8 страждає на тяжку форму туберкульозу. Проходив у 1979 році лікування в КУ ОКПЛ ЗОР з діагнозом «Патохарактерологічний розвиток особистості». Обвинувачений щиро розкаявся, визнав свою вину. Обставини, що обтяжують покарання на переконання районного суду відсутні.

Проте з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитись не можна з огляду на наступне.

Наявність лише одного факту наявності реєстрації ОСОБА_8 батьком малолітньої дитини та наявність батька, який страждав на тяжку хворобу, не свідчать про те, що вказані особи перебувають на його утриманні. На це також вказує факт окремого проживання дитини ОСОБА_8 навіть за межами Запорізької області та відсутність об`єктивних доказів утримання обвинуваченим дитини, його піклування про неї, її виховання ним та надання матеріальної допомоги. На момент розгляду апеляційної скарги батько обвинуваченого вже помер.

Не можна взяти до уваги, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину, ту обставину, що обвинувачений проходив лікування в КУ ОКПЛ ЗОР з діагнозом «Патохарактерологічний розвиток особистості», оскільки такі події мали місце ще у 1979 році, коли нині п`ятдесятирічному обвинуваченому виповнилось 14 років.

Ніяких данних про те, що обвинувачений, крім звичайного визнання своєї провини ще й розкаявся у вчиненому, колегія суддів не вбачає, оскільки дії, які б вказували про це, у справі відсутні.

Суд безпідставно не врахував в якості обтяжуючої вину обставину вчинення злочину щодо особи похилого віку, що прямо передбачено п.6 ч.1 ст.67 КК.

Потерпіла не зверталась до суду із клопотанням про призначення обвинуваченому м`якого покарання, а з огляду й на вимоги її апеляційної скарги про призначення покарання без застосування ст.69 КК, суд не вправі був приймати заяву потерпілої про призначення покарання на розсуд суду в якості пом`якшувальної обставини.

Районний суд безпідставно дійшов висновку про відсутність настання тяжких наслідків для потерпілої, оскільки матеріальна шкода в розмірі 12234 грн. їй так і не була відшкодована. Потерпіла, яка є інвалідом другої групи, в результаті розбійного нападу небезпечного для її життя, пережила значний стрес.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений заявив, що він дійсно скоїв розбійний напад, але не заволодівав грошовими коштами потерпілої, про що він також зазначав в суді першої інстанції.

Проте згідно технічного запису судового засідання першої інстанції обвинувачений повністю визнавав факт заволодіння ним грошових коштів, заявивши, що їх йому передала особисто потерпіла. ОСОБА_8 суд роз`яснив наслідки визнання ним своєї вини, зокрема позбавлення його права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку, з чим обвинувачений в присутності свого захисника погодився.

Відповідно до ст.65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

ОСОБА_8 скоїв особливо небезпечний злочин, за який передбачено покарання лише у виді позбавлення волі. Даний злочин вчинено обвинуваченим лише через півроку після повного відбуття ним покарання за попереднім вироком після закінчення умовно-дострокового звільнення, в тому числі й за скоєння розбійного нападу. Наявність у обвинуваченого п`яти непогашених судимостей за скоєння корисливих злочинів, в тому числі й розбійних нападів, свідчать про стійку спрямованість ОСОБА_8 на вчинення ним злочинів. Незастосування до нього реального покарання лише стимулює обвинуваченого до вчинення ним нових злочинів, що суперечить завданню призначення покарання, а саме виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

А тому виправлення і попередження скоєння обвинуваченим нових злочинів можливе лише в умовах його ізоляції від суспільства в місцях позбавлення волі.

Визнання обвинуваченим своєї вини і наявність у нього тяжкого захворювання у виді відкритої форми туберкульозу не можуть бути достатніми підставами для застосування до обвинуваченого ст.69 КК і призначення більш м`якого покарання ніж передбачено законом. А тому апеляційна скарга потерпілої підлягає повному задоволенню.

Разом з тим, приймаючи до уваги такі пом`якшуючі покарання обставини, за одночасної наявності обставини, що обтяжує покарання у виді вчинення злочину щодо особи похилого віку, судова колегія вважає за необхідне призначити покарання у виді позбавлення волі на строк менший, ніж вимагав прокурор в своїй апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 задовольнити повністю.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 20 травня 2015 року щодо ОСОБА_8 в частині призначення йому покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.3 ст.187 КК України до покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

В решті вирок районного суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржений безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а ОСОБА_8 , який тримається під вартою, - в той же строк з дня отримання ним повного тексту даного вироку суду.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4