Справа № 372/988/15-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 грудня 2015 року Обухівський районний суд Київської області в складі колегії суддів :

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

представників потерпілого ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

представника цивільного позивача ОСОБА_13 ,

захисників ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

обвинувачених ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001449 від 26.11.2014 року, за обвинуваченням

ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в місті Донецьк, українця, громадянина України, освіта вища, не одруженого, працюючого юристом юридично-бухгалтерської фірми «Рішення Є!», адвоката, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , раніше не судимого,

ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в місті Маріуполь Донецької області, громадянина України, освіта вища, не одруженого, працюючого юристом юридично-бухгалтерської фірми «Рішення Є!», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , раніше не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.3 ст.146, ч.1 ст.14, п.п.3,6,9,12 ч.2 ст.115 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_16 та ОСОБА_17 вчинили закінчений замах на викрадення та позбавлення волі людини з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, що мало супроводжуватись заподіянням фізичних страждань за таких обставин.
ОСОБА_16 протягом тривалого часу працював юристом в ТОВ «SDS», стосовно якого ухвалою Господарського суду Донецької області від 19.11.2010 року порушено справу № 45/234б про банкрутство.

Постановою Господарського суду Донецької області від 02.12.2010 року ТОВ «SDS» визнано банкрутом та введено ліквідаційну процедуру, ліквідатором зазначеного Товариства призначено арбітражного керуючого ОСОБА_10 .

Через відмову ОСОБА_10 виплатити ОСОБА_16 заборгованість по заробітній платі та компенсацію втрати частини заробітної плати між ними виникли неприязні відносини, що призвели до тривалих судових спорів.

У зв`язку з цим, у ОСОБА_16 виник умисел на викрадення ОСОБА_10 та примушення останнього шляхом заподіяння йому фізичних страждань, перерахувати на свою користь кошти ТОВ «SDS», розпорядником яких є ОСОБА_10 .

Для досягнення та реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_16 почав підшуковувати особу, яка б допомогла йому організувати викрадення ОСОБА_10 .

З цією метою, 20 листопада 2014 року ОСОБА_16 звернувся до ОСОБА_18 та запропонував йому вчинити злочин відносно ОСОБА_10 за грошову винагороду. Вступивши у змову з ОСОБА_18 , ОСОБА_16 розробив план вчинення злочину, розподілив ролі та розпочав підготовку до його вчинення.

Відповідно до розробленого ОСОБА_16 плану злочину, ОСОБА_18 мав організувати викрадення ОСОБА_10 та забезпечити його доставку до місця утримання.

У свою чергу ОСОБА_16 мав отримати від ОСОБА_10 інформацію про розрахункові рахунки, на яких зосереджені кошти та доступ до них.

Реалізуючи план злочину, у період часу з 11 грудня 2014 року по 11 січня 2015 року, ОСОБА_16 виконав всі необхідні дії для викрадення та позбавлення волі ОСОБА_10 .

Так, протягом вказаного часу ОСОБА_16 придбав та передав ОСОБА_18 мобільний телефон для конспіративного зв`язку, фотокартки ОСОБА_10 , кошти у сумі 10 000 грн. для організації викрадення ОСОБА_10 , а також було визначено 11.01.2015 року днем передачі ОСОБА_10 .

ОСОБА_16 придбав знаряддя та засоби для заподіяння фізичних страждань ОСОБА_10 , а саме: мотузку, молоток, щіпці, електричний паяльний пристрій, ніж, липку стрічку.

Крім того, продовжуючи готування до вчинення злочину, ОСОБА_16 вступив у змову з ОСОБА_17 , якому повідомив частину деталей плану вчинення злочину стосовно ОСОБА_10 .

Виконуючи доручення ОСОБА_16 . ОСОБА_17 підшукав приватне домогосподарство, розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , яке ОСОБА_16 орендував на своє ім`я з метою використати його в якості місця для утримання останнього. В той же час, ОСОБА_16 вказав ОСОБА_17 , що він буде здійснювати охорону викраденого ОСОБА_10 , на що ОСОБА_17 погодився.

11 січня 2015 року під час телефонної розмови ОСОБА_16 погодив з ОСОБА_18 місце передачі викраденого ОСОБА_10 в селі Григорівка Обухівського району Київської області.

11 січня 2015 року приблизно о 16 годині 00 хвилин ОСОБА_18 прибув в район покинутого цукрового заводу в селі Григорівка Обухівського району Київської області, де передав ОСОБА_10 . ОСОБА_16 , який тоді ж був затриманий працівниками правоохоронних органів на місці вчинення злочину, а ОСОБА_17 в цей же час затриманий у вказаному вище домогосподарстві в с.Красне Перше Обухівського району Київської області.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_16 винуватим себе у вчиненні інкримінованих злочинів визнав частково, а саме визнав вину щодо замаху на викрадення, однак заперечив перебування у змові із іншим обвинуваченим, наміри заподіяти йому фізичні страждання та готування до вбивства. Показав, що декілька років тому працював у ТОВ «SDS», яке заборгувало йому заробітну плату, розмір боргу було підтверджено судовим рішенням, однак рішення не виконувалось державним виконавцем через початок процедури ліквідації. Ліквідатором ТОВ «SDS» будо призначено ОСОБА_10 , який спочатку визнавав вказаний борг в розмірі 150 000 грн., але потім відмовився його виплачувати. Вперше він звернувся до ОСОБА_10 з питань виплати боргу по зарплаті у вересні 2010 року, потім направляв письмові звернення з приводу неправомірних дій арбітражного керуючого в різні державні та правоохоронні установи, через що було порушено кримінальну справу. Після початку бойових дій виїхав з м.Донецька в м.Київ, знімав квартиру, заснував юридично-бухгалтерську фірму «Рішення Є!». Випадково в м.Києві познайомився із особою, який назвався ОСОБА_19 , капітаном якоїсь правоохоронної установи і погодився допомогти вирішити питання про повернення боргу. Під час спілкування він довіряв ОСОБА_20 , вважав його допомогу такою, що буде виконана в межах закону. Виконуючи його доручення ОСОБА_20 підшукав осіб, які приблизно у вересні 2014 року позвонили йому, передали слухавку ОСОБА_10 , він по телефону запропонував потерпілому віддати борг, на що той не погодився. Після цього ОСОБА_20 розповів, що із потерпілим в центрі Києва стався конфлікт, скориставшись перебування у людному місці потерпілий голосно кричав та втік, тому підшукані особи не впорались із завданням. У подальшому приблизно 10-12.11.2014 року під час розмов із ОСОБА_20 у нього виник умисел викрасти і налякати ОСОБА_10 , він усвідомлював неправомірність своїх дій, але йому потрібні були гроші. Надалі ОСОБА_20 познайомив його із особою на ім`я ОСОБА_21 , який погодився викрасти потерпілого з м.Донецьк та привезти його в м.Київ. За порадами ОСОБА_20 він підігрував ОСОБА_21 у розмовах про викрадення, не заперечував проти можливого вбивства потерпілого, але насправді таких намірів не мав і лише намагався створити враження серйозного чоловіка. У подальшому він декілька разів зустрічався в м.Києві із ОСОБА_21 , вони під час особистих зустрічей та телефонних розмов обговорювали викрадення ОСОБА_10 , він передав ОСОБА_21 10 тис. грн. на витрати по транспортуванню потерпілого. ОСОБА_21 пообіцяв привезти ОСОБА_10 11.01.2015 року. Він попросив свого підлеглого ОСОБА_17 зняти йому будинок поблизу Києва, де він міг би утримувати потерпілого. ОСОБА_17 зняв будинок в с.Красне Обухівського району, 10.01.2015 року вони поїхали туди на автомобілі, який він орендував у свого знайомого. Там вони переночували, вранці з`їздили на ринок в м.Обухів. 11.01.2015 року по телефону він домовився із ОСОБА_21 про передачу ОСОБА_10 в с.Григорівка. Перед виїздом він повідомив ОСОБА_17 про те, що зараз в цей будинок привезе людину, яку треба буде утримувати. Що на цей відповідав ОСОБА_17 він не пам`ятає. Він під`їхав сам на автомобілі в с.Григорівка на місце, що вказав ОСОБА_21 , у автомобілі якого перебував зв`язаний потерпілий із шапкою на очах. ОСОБА_21 запропонував підняти шапку, він впізнав ОСОБА_10 , після чого його затримали працівники міліції. Під час затримання та обшуку було порушено законодавство. Викраденого потерпілого він мав намір привезти в орендований будинок у нелюдному місці із гарним під`їздом, де хотів використовуючи факт насильного викрадення шляхом психологічного тиску налякати і примусити потерпілого розповісти про місце зберігання коштів та переконати повернути йому борг, намірів вбивати чи спричиняти тілесні ушкодження він не мав. Зі слів ОСОБА_21 він розумів, що той пропонує вбивство потерпілого, але не заперечував йому для створення уяви безпеки ОСОБА_21 , щоб запевнити його в тому, що потерпілий не буде звертатись до міліції. ОСОБА_17 він нічого не розповідав про свої наміри, його вказівки підлеглому були звичайними для їх роботи, у них робочі відносини. Він просив ОСОБА_17 побути із ним, оскільки хвилювався. Із ОСОБА_17 вони не обговорювали додаткову платню за послуги, пов`язані із викраденням потерпілого, оскільки той отримував дохід від діяльності фірми. Ніяких спеціальних засобів та речей для утримання чи вбивства потерпілого він не купував, сумку і пакети він придбав для перевезення двох ковдр, які брав із квартири в орендований будинок. Злочин він вчинив виключно завдяки провокаціям ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , яких в ході тривалого спілкування через певний тиск та наполегливість почав побоюватись.

Обвинувачений ОСОБА_17 в судовому засіданні не визнав своєї вини повністю, показав, що після переїзду з м.Донецьк до м.Київ через військові дії працював в юридично-бухгалтерській фірмі «Рішення Є!» юристом у раніше знайомого ОСОБА_16 . Отримував офіційну зарплатню, із ОСОБА_16 у них були ділові стосунки як керівника та підлеглого. Він часто виконував різні побутові доручення ОСОБА_16 , тому зазначені у обвинуваченні вказівки сприймав як звичайні пов`язані із діяльністю фірми. В кінці 2014 року ОСОБА_16 просив його орендувати будинок у передмісті Києва на нетривалий період для невідомих йому програмістів. Для виконання цього доручення він використовував надані ОСОБА_16 мобільні телефони, в мережі Інтернет працював лише в комп`ютерному клубі, а також виїжджав декілька разів у різні райони області. Після 08.01.2015 року по телефону він знайшов будинок в с.Красне Обухівського району, куди вони поїхали разом із ОСОБА_16 , який підписав договір оренди із господаркою. Після цього ОСОБА_16 запропонував йому залишитись із ним та попрацювати над справами фірми, на що він погодився та відмінив свої особисті плани. За його пропозицією вони повернулись до м.Києва, щоб забрати його ноутбук та інші речі. Також вони заїжджали до ОСОБА_16 , де він допоміг останньому загрузити якісь речі до багажника автомобіля, зокрема ковдри, фотоапаратуру. У будинку вони переночували, вранці він працював над складенням документів, а потім на пропозицію ОСОБА_16 з`їздили на ринок в м.Обухів, де той купив сумку та мішки, не повідомивши йому для якої мети. ОСОБА_16 періодично говорив по телефону, але з ким і про що - він не прислухався. Повернувшись у будинок після розмови по телефону ОСОБА_16 повідомив йому що насправді він просить його допомогти у проведенні операції і розповів, що в цей будинок невдовзі привезуть якусь людину із АТО, яку йому треба буде утримувати. Він сприйняв цю пропозицію таким чином, що він повинен прийняти участь в антитерористичній операції під контролем правоохоронних органів. Він розхвилювався і відмовився, тоді ОСОБА_16 сказав, що він може їхати додому лише через 1-2 години після повернення із зустрічі, на яку ОСОБА_16 поїхав сам. Чекаючи ОСОБА_16 він зібрав свої речі. Через деякий час він побачив людей в камуфляжній формі, злякався і вибіг на другий поверх, відкрив двері після повідомлення міліції. Про викрадення саме ОСОБА_10 дізнався від працівників міліції, ОСОБА_16 йому це не повідомляв. ОСОБА_10 він раніше наглядно знав через те, що приймав участь у судових спорах ОСОБА_16 із ним з приводу зарплати в м.Донецьку. В орендованому будинку були інструменти, так як там не було завершено ремонтні роботи. ОСОБА_16 із дому взяв ковдри в будинок. Виконувані ним завдання ОСОБА_16 та свої дії він вважав правомірними.

Винуватість обвинувачених у вчиненні вказаного злочину повністю доведена показами потерпілого, свідків, письмовими та речовими доказами.

Так, будучи допитаним в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 показав, що приблизно у серпні 2014 року із ним в м.Києві зустрілись незнайомі чоловіки спортивного вигляду, вимагали повернути борг, передали слухавку ОСОБА_16 , з яким вони поспілкувались, він пояснив причини неможливості виконання вимог ОСОБА_16 , після чого він пішов, але ці люди йому погрожували, намагались його фізично затримати, тому він виїхав із родиною в м.Харків. В грудні до нього зателефонували працівники міліції і розповіли про загрозу його життю, наявність оперативної інформації про замах на його вбивство, тому він погодився прийняти участь у викритті злочинців. 11.01.2015 року була проведена операція, під час якої було затримано обвинувачених. У автомобілі його привезли на місце працівники міліції, з його згоди зв`язали і наділи шапку на обличчя. Коли ОСОБА_16 підійшов до нього, зняв з обличчя шапку і впізнав його міліція провела затримання. ОСОБА_16 він раніше знав, оскільки із ним судився щодо боргу по зарплаті ТОВ «SDS» в м.Донецьку, де він проводив ліквідацію юридичної особи. Борг ОСОБА_16 він не міг сплатити через недостатність коштів фірми та відповідно до визначеної законом процедури погашення боргів. Із ОСОБА_17 він не знайомий. Підтримав свій цивільний позов в повному обсязі, посилаючись на порушення сну, душевні хвилювання через загрозу життю. Вважав, що ОСОБА_17 прийняв участь у злочині, будучи обізнаним і злочинними намірами ОСОБА_16 та надавши мовчазну згоду. Підтримав обвинувачення в раніше пред`явленому обсязі та просив призначити максимальне покарання для обох обвинувачених.

Представник потерпілого ОСОБА_11 в судовому засіданні вважала вину обох обвинувачених у скоєнні інкримінованих злочинів доведеною та просила призначити покарання в межах санкції передбачених первісним обвинуваченням статтей КК України.

Свідок ОСОБА_18 , до якого було застосовано заходи безпеки зі стадії досудового розслідування (дані змінені), будучи допитаним в судовому засіданні із дотриманням положень ч.9 ст. 352 КПК України, показав, що 20.11.2014 року познайомився в м.Києві із ОСОБА_16 , який запропонував йому роботу, яка полягала у перевезенні боржника з м.Донецьк до м.Києва, вони обумовили способи зв`язку за спеціально визначеними телефонами, ОСОБА_16 повідомив йому відомості про боржника ОСОБА_22 . Про злочинні наміри ОСОБА_16 він повідомив міліцію та погодився приймати участь у викритті злочинця, тому надалі він записував розмови із ним спеціальними засобами, наданими працівниками міліції. ОСОБА_23 розповідав йому, що раніше вже намагався повернути борг, наймав людей, які не змогли привезти боржника. На послідуючих зустрічах ОСОБА_16 передав фотознімки потерпілого, гроші загальною сумою 10000 грн. в якості авансу, поясняв, що викрадення потерпілого необхідне для отримання від нього інформації про місцезнаходження та способи отримання коштів із його банківських карток. ОСОБА_16 обіцяв самостійно знайти будинок у передмісті, говорив, що у нього є помічник для утримання потерпілого, але хто саме не казав. 10.01.2015 року він подзвонив ОСОБА_24 і повідомив про те, що вже везе потерпілого із м.Донецьк, вони домовились про передачу викраденого наступного дня в Обухівському районі. 11.01.2015 року після підтвердження ОСОБА_16 особи потерпілого, який перебував у автомобілі, та передачі його речей, ОСОБА_16 був заарештований працівниками міліції. Із ОСОБА_16 його познайомив ОСОБА_25 , з яким він випадково познайомився в кафе та якому він розповідав, що є колишнім військовим та має потребу у роботі. ОСОБА_17 він ніколи не бачив і не знайомий із ним.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_26 показала, що за об`явою по телефону домовилась про оренду власного будинку в с.Красне Обухівського району із особами, які назвались програмістами, підписали договір на два тижні, здала будинок саме обвинуваченим, договір підписаний ОСОБА_16 , виявлені в будинку під час обшуку інструменти їй не належать.

Свідки ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 показали, що приймали участь у слідчих діях у цьому кримінальному провадженні в якості понятих, підтвердили достовірність викладених у відповідних процесуальних документах відомостей, зокрема свідок ОСОБА_27 вказав на те, що при затриманні ОСОБА_16 та обшуці його автомобіля було виявлено кляп, господарську сумку, пластикові стяжки, а свідок ОСОБА_28 вказав на те, що при затриманні ОСОБА_17 розповідав, що будинок зняв за вказівкою свого керівника, в будинок мали привезти людину із зони АТО щоб отримати інформацію.

Свідок ОСОБА_30 показав, що перебуває у дружніх відносинах із ОСОБА_16 , якому іноді дає користуватись своїм автомобілем Лексус, на початку року він дав автомобіль ОСОБА_16 для важливої зустрічі, але наступного дня той не повернув автомобіль та не відповідав на телефон, пізніше виявилось, що його автомобіль вилучений міліцією.

Винуватість обвинувачених у вчиненні вказаного злочину також підтверджується поданими суду письмовими і речовими доказами, зокрема:
-протоколом огляду предметів від 11.12.2014 року, згідно якого оглянуто надані ОСОБА_16 . ОСОБА_18 телефони та сім-картки для зв`язку між ними (т.2 а.с.23-25);

-протоколом огляду речей та предметів від 19.12.2014 року, згідно якого оглянуто надані ОСОБА_16 . ОСОБА_18 гроші в сумі 5000 грн. (т.2 а.с.30);

-протоколом огляду предметів від 05.01.2015 року, згідно якого оглянуто надані ОСОБА_16 . ОСОБА_18 копія паспорту та фотознімки ОСОБА_10 (т.2 а.с.36-37);

-протоколом огляду речей та предметів від 05.01.2015 року, згідно якого оглянуто надані ОСОБА_16 . ОСОБА_18 гроші в сумі 5000 грн. (т.2 а.с.38);

-протоколом огляду предметів від 15.01.2015 року, згідно якого оглянуто наданий ОСОБА_16 . ОСОБА_18 телефон та сім-картку для зв`язку між ними (т.2 а.с.43-44);

-протоколами, які складені за результатами проведення негласної слідчої дії аудіо- та відеоконтролю особи ОСОБА_16 , якими підтверджується обставини зустрічей та зміст розмов ОСОБА_16 та ОСОБА_18 (т.2 а.с.70-83, 86-93);
-протоколами, які складені за результатами проведення негласної слідчої дії - візуальне спостереження за ОСОБА_16 , якими зафіксовано обставини зустрічей ОСОБА_16 та ОСОБА_18 , ОСОБА_17 (т.2 а.с.98-102, 104-108);
-протоколами, які складені за результатами проведення негласної слідчої дії - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж контроль за телефонними розмовами та іншими видами інформації які передаються телефонним каналам зв`язку за номерами мобільних телефонів, якими користується ОСОБА_16 , якими підтверджується зміст розмов між ОСОБА_16 та ОСОБА_18 (т.2 а.с.122-129);
-протоколами обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в якій мешкає ОСОБА_16 , від 11.01.2015 року, яким зафіксовано результати обшуку, вилучення телефонів (т.2 а.с.155-160);
-протоколом огляду речей вилучених під час обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_2 в якій мешкає ОСОБА_16 , від 12.01.2015 року (т.2 а.с.161-170);
-протоколом обшуку в домоволодінні в якому мешкав ОСОБА_16 за адресою: АДРЕСА_5 від 11.01.2015 року, яким зафіксовано результати обшуку та виявлення знарядь злочину (т.2 а.с.181-187);
-протоколами огляду речей та предметів, вилучених під час проведення обшуку в домоволодінні в якому мешкав ОСОБА_16 за адресою: АДРЕСА_5 від 21.01.2015 року, яким зафіксовано вигляд знарядь злочину (т.2 а.с.196-231);
-договором оренди від 10.01.2015 року, яким підтверджується оренда ОСОБА_16 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_5 з метою вчинення злочину (т.2 а.с.201-202);
-протоколом обшуку автомобіля «Lexus», державний номерний знак НОМЕР_3 , яким керував ОСОБА_16 від 11.01.2015 року, в якому зафіксовано результати обшуку, виявлення знарядь злочину (т.2 а.с.240-246);
-протоколом огляду речей та предметів, вилучених під час проведення обшуку в автомобілі «Lexus» державний номерний знак НОМЕР_3 від 14.01.2015 року (т.3 а.с.9-24);
-протоколом огляду предметів від 16.01.2015 року, в якому зафіксовано вигляд наданого ОСОБА_10 телефону (т.3 а.с.25-26);
-протоколом огляду від 11.01.2015 року, в якому зафіксовано огляд помешкання ОСОБА_17 (т.3 а.с.62-70);
-протоколом про результати контролю за вчиненням злочину від 12.01.2015 року із додатками, в якому зафіксовано зустрічі ОСОБА_16 та ОСОБА_18 (т.2 а.с.48-51);
-заявою свідка ОСОБА_18 на ім`я начальника ГУБОП МВС України від 04.12.2014 року про згоду на участь у контролі за вчиненням злочину (т.2 а.с.52);
-заявою потерпілого ОСОБА_10 на ім`я начальника ГУБОП МВС України від 11.01.2015 року про згоду на участь у контролі за вчиненням злочину (т.2 а.с.56);
-оголошеними в судовому засіданні показами свідка ОСОБА_31 , що помер до початку судового розгляду, який будучи понятим підтвердив обставини і відомості, викладені у складених за його участю процесуальних документах (т.3 а.с.38-41, т.4 а.с.136);

-відтвореними в судовому засіданні відеозаписами, якими зафіксовано результати негласних слідчих дій, а саме зустрічі ОСОБА_16 з ОСОБА_17 в м.Києві, під час однієї з яких вони кладуть речі в автомобіль «Лексус», на якому надалі вони виїхали в Обухівський район та на якому ОСОБА_16 прибув на зустріч із ОСОБА_18 для передачі ОСОБА_10 (т.2 а.с.103,109);

-відтвореними в судовому засіданні аудіозаписами, якими зафіксовано результати негласних слідчих дій, а саме телефонні розмови ОСОБА_16 з ОСОБА_18 , під час однієї з яких вони обговорювали підбір фотознімків ОСОБА_32 (т.2 а.с.132);

-відтвореними в судовому засіданні аудіозаписами, якими зафіксовано результати негласних слідчих дій, а саме телефонні розмови ОСОБА_16 з ОСОБА_17 , під час яких вони обговорювали необхідність та порядок передачі фотознімків, способи наступних контактів між ними, ОСОБА_18 повідомив про те, що «клієнт у мене», ОСОБА_16 повідомив про готовність «прийняти груз з машини машину» в Обухівському районі поблизу с.Красне, також вказував на те, що він зняв будинок, приїде на чорному Лексусі, має намір приглянути та розвідати місце передачі, ОСОБА_18 запропонував місце зустрічі в с.Григорівка на покинутому заводі, на що ОСОБА_16 погодився і надалі тривалий час уточняв маршрут руху (т.2 а.с.132);

-відтвореними в судовому засіданні відеозаписами, якими зафіксовано результати негласних слідчих дій, а саме зустріч ОСОБА_16 з ОСОБА_18 в м.Києві, під час якої вони обговорюють плани викрадення потерпілого, зокрема ОСОБА_16 передав гроші ОСОБА_18 , вказав на те, що він поки що має фотографію об`єкта лише з паспорту, посилався на те, що він буде знімати будинок у передмісті Києва, підтвердив, що розуміє «в які ігри грає» (т.6 а.с.46, флеш-карта 3780);

-відтвореними в судовому засіданні відеозаписами, якими зафіксовано результати негласних слідчих дій, а саме зустріч ОСОБА_16 з ОСОБА_18 в м.Києві, під час якої вони обговорюють плани викрадення потерпілого, зокрема ОСОБА_16 передав фотознімки потерпілого ОСОБА_18 , вказує на те, що у нього є помічник, який може охороняти потерпілого, поки він буде спати, вказує на те, що посередник між ними виявився ненадійним, але він не передумає і наполягає на виконанні замовлення (т.6 а.с.47, флеш-карта 3910);

-відтвореними в судовому засіданні відеозаписами, якими зафіксовано результати негласних слідчих дій, а саме зустріч ОСОБА_16 з ОСОБА_18 в м.Києві, під час якої вони обговорюють плани викрадення потерпілого, зокрема ОСОБА_16 вказує на те, що все необхідне для охорони потерпілого він купить сам, в тому числі молоток, завданням ОСОБА_18 є доставка потерпілого та належних йому телефонів, ноутбука і банківських карток, при передачі його помічник не буде присутнім (т.6 а.с.49, флеш-карта 3911);

-відтвореними в судовому засіданні відеозаписами, якими зафіксовано результати негласних слідчих дій, а саме зустріч ОСОБА_16 з ОСОБА_18 в м.Києві, під час якої вони обговорюють плани викрадення потерпілого та наступні способи контактів між ними (т.6 а.с.48, флеш-карта 3964);

-відтвореними в судовому засіданні відеозаписами, якими зафіксовано результати негласних слідчих дій, а саме зустріч ОСОБА_16 з ОСОБА_18 в с.Григорівка Обухівського району, під час якої ОСОБА_16 під`їхав на місце зустрічі на чорному Лексусі, вони обговорили погоду в Донецьку, ОСОБА_18 віддав ОСОБА_16 телефон і картки потерпілого, ОСОБА_16 підійшов до автомобіля ОСОБА_18 , який відкрив задні праві дверцята і запропонував ОСОБА_16 впізнати потерпілого, ОСОБА_16 підняв шапку із обличчя ОСОБА_10 , підтвердив особу потерпілого словами «так, це він», після чого відбулося затримання ОСОБА_16 працівниками міліції (т.6 а.с.48, флеш-карта 3996);

-виконавчим листом, судовим наказом, постановою Господарського суду Донецької області, статутом, свідоцтвами, довідками, трудовою книжкою, матеріалами переписки із судами, прокуратурою та іншими органами, з яких вбачається те, що ТОВ «SDS» заборгувало ОСОБА_16 зарплату на загальну суму 112 549 грн. 99 коп., ліквідатором ТОВ «SDS» був ОСОБА_10 (т.1 а.с.142-158,243-257, т.2 а.с.1-10,166);

-висновком судово-психіатрічного експерта № 87 від 05.02.2015 року, згідно якого за результатми поведеної у справі комплексної судово-психологічної експертизи встановлено те, що ОСОБА_16 не виявляв ознак будь-якого психічного розладу, і за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними (т.1 а.с.219-221);

-висновком судово-психіатрічного експерта № 97 від 10.02.2015 року, згідно якого за результатми поведеної у справі комплексної судово-психологічної експертизи встановлено те, що ОСОБА_17 не виявляв ознак будь-якого психічного розладу, і за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними (т.1 а.с.225-227).

Хоч обвинувачений ОСОБА_16 в судовому засіданні посилався на те, що відтворені відео- та аудіозаписи можуть бути змонтовані, однак обоє обвинувачених не заперечували те, що саме вони зображені на відеозаписах, а ОСОБА_16 не заперечував те, що саме його голос записано в аудіофайлах, тому суд вважає відповідні відомості, безпосередньо досліджені судом під час судового розгляду шляхом огляду носіїв і відтворення наявної в них інформації, належними і допустимими доказами, які підтверджують обставини вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.146 КК України обвинуваченими, оскільки вони отримані у передбачений законом спосіб, послідовно, взаємоузгоджено з іншими доказами, об`єктивно вказують на достовірність доводів обвинувачення. Відтворені в судовому засіданні відео- та аудіозаписи цілком відповідають змісту складених на стадії досудового розслідування процесуальних документів. Доводи захисту вказаних доказів не спростовують. Заперечення обвинувачених в цій частині суд оцінює як захисну позицію, що має метою уникнення від покарання або пом`якшення покарання за скоєне.

Доводи захисту про недопустимість вказаних вище доказів суд вважає необґрунтованими, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості, з яких би вбачалось, що до відома слідчого, прокурора (сторони обвинувачення) було доведено стороною захисту, або стороні обвинувачення стало відомо з інших джерел інформацію про наявність у ОСОБА_16 статусу адвоката, що вплинуло б на порядок вчинення подальших процесуальних дій у цьому кримінальному провадженні на відповідних стадіях досудового розслідування. При цьому жоден із обвинувачених не надавав на стадії досудового розслідування показання, скориставшись положеннями ст.63 Конституції України, а захисники із відповідними клопотаннями чи повідомленнями до слідчого не звертались. Посилання захисту на дату виготовлення документа інформації з мережі Інтернет щодо витягу із реєстру адвокатів є непереконливими, оскільки не підтверджують часу безпосереднього отримання слідчим цього документа, тому такі посилання не можуть покладатись в основу вироку. При цьому матеріалами кримінального провадження підтверджується, що оригінал свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 3950, виданого 03 червня 2011 року Донецькою обласною КДКА на ім`я ОСОБА_16 вилучено слідчим під час обшуку лише 11.01.2015 року, тобто після затримання ОСОБА_16 . В протоколі огляду Інтернет-сайту від 02.12.2014 року відображена іфномація лише про наявність у ОСОБА_16 статусу арбітражного керуючого (т.1 а.с.204-206). Доводи про відсутність підстав для проведення обшуків та інших слідчих дій спростовуються наявними в матеріалах справи клопотаннями та прийнятими за наслідками їх розгляду ухвалами слідчих суддів. За таких обставин, суд вважає, що вчинені відносно обвинувачених негласні слідчі та слідчо-розшукові дії є правомірними, здобуті внаслідок їх проведення докази є належними і допустимими, а складені за їх наслідками процесуальні документи ґрунтуються на законі.

Доводи захисту про визнання окремих доказів недопустимими з мотивів невідкриття їх стороні захисту суд вважає непереконливими і такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки в матеріалах справи є протоколи надання доступу до матеріалів досудового розслідування, в яких обидва обвинувачені та їх захисники без будь-яких зауважень засвідчили факт надання їм доступу до всіх матеріалів досудового розслідування в повному обсязі (т.6 а.с.50-53).
Посилання сторони захисту на вчинення злочинів окремими працівниками міліції та прокуратури при складенні наявних у цій справі процесуальних документів суд вважає безпідставними, оскільки наявність будь-яких заяв чи повідомлень про відповідні кримінальні правопорушення до будь-яких правоохоронних органів за більш ніж рік з моменту початку розслідування не виявлено, а зміст відповідних письмових доказів не дає підстав для подібного висновку.

Доводи обвинувачення щодо визначення саме ОСОБА_16 дати передачі йому викраденого потерпілого не знайшли об`єктивного підтвердження та спростовуються дослідженими судом доказами, зокрема свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні показав, що така дата ним була визначена за вказівкою оперативних працівників. При цьому такі обставини не змінюють правової кваліфікації діяння ОСОБА_16 , але впливають на зміст і обсяг доведеного під час судового розгляду обвинувачення.

Суд вважає, що мотив ОСОБА_16 на вчинення викрадення людини доведено сукупністю зібраних по справі та досліджених в судовому засіданні доказів, з яких вбачається, що саме через відмову ОСОБА_10 виплатити ОСОБА_16 заборгованість по заробітній платі та компенсацію втрати частини заробітної плати між ними виникли неприязні відносини, що призвело до тривалих судових спорів. У зв`язку з цим, у ОСОБА_16 виник умисел на викрадення ОСОБА_10 та примушення останнього шляхом заподіяння йому фізичних страждань перерахувати на свою користь кошти ТОВ «SDS», розпорядником яких є ОСОБА_10 . При цьому до вчинення інкримінованого злочину ОСОБА_16 вже вчиняв неправомірні дії щодо примушування ОСОБА_10 виплатити йому борг, що вказує на послідовність дій ОСОБА_16 по реалізації свого злочинного умислу. Винуватість ОСОБА_16 у вчиненні цих злочинних діянь ним фактично не оспорюється.

Доводи ОСОБА_17 щодо відсутності умислу на вчинення протиправних діянь щодо ОСОБА_10 суд вважає непереконливими, оскільки будучи обізнаним із намірами ОСОБА_16 щодо викрадення людини, маючи вищу юридичну освіту та усвідомлюючи очевидну протиправність пропозиції, маючи реальну можливість припинити злочин шляхом негайного повідомлення міліції по телефону або покинути місце вчинення злочину, він не вчинив жодних активних дій, щонайменше проявив мовчазну згоду виконати пропозицію ОСОБА_16 , чим фактично прийняв участь у продовженні злочину та приєднався до злочинних діянь ОСОБА_16 , погодившись вчинити відведену йому ОСОБА_16 роль у вчиненні злочину. Показання обвинувачених щодо моменту, коли ОСОБА_16 розповів ОСОБА_17 про свої злочинні наміри щодо викрадення ОСОБА_10 (вдень 11.01.2015 року в приміщенні орендованого будинку в с.Красне Перше Обухівського району Київської області безпосередньо напередодні передачі вже, на їх думку, викраденого потерпілого) є взаємоузгодженими, послідовними та будь-яким доказом обвинувачення не спростовані, тому суд оцінює їх як правдиві. Враховуючи викладене, суд вважає, що в цій частині обвинувачення ґрунтується на належних і допустимих доказах, повністю доведене, однак не було доведено окремі обставини часу обізнаності ОСОБА_17 із планом ОСОБА_16 щодо вчинення злочину.

Доводи захисту щодо заперечення участі ОСОБА_17 у вчиненні вказаного злочину спростовуються сукупністю досліджених судом доказів. Так, протоколами за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій підтверджується те, що ОСОБА_16 на стадії підготовки до вчинення злочину планував залучити до його вчинення ОСОБА_17 .

Зокрема, 27.12.2015 року на запитання свідка ОСОБА_18 щодо доцільності його допомоги після передачі викраденого потерпілого ОСОБА_16 той зазначив: «Ну у меня там человек есть на подстраховке, который… То есть я сплю, он бодрствует.», на уточнююче запитання чи не відмовиться такий співучасник від злочину ОСОБА_16 підтвердив: «Вот я ж говорю, что посменно…» (т.2 а.с.80). 05.01.2015 року на запитання ОСОБА_18 : «Ну и потом, ты мне говорил, что у тебя есть человек, который надежный, который тебе будет … помогать…» ОСОБА_16 знову підтвердив: «Да, да, есть…», після чого ОСОБА_16 вказав, що цей його помічник не буде присутнім при передачі викраденого потерпілого щоб не бачитись особисто із ОСОБА_18 (т.2 а.с.88). Як вбачається із показань свідка ОСОБА_26 , обох обвинувачених в судовому засіданні, які узгоджуються із матеріалами НСРД та послідовні і взаємноузгоджені в цій частині, саме ОСОБА_17 займався за дорученням ОСОБА_16 підбором варіантів оренди будинку, саме він в мережі Інтернет знайшов контакти ріелтора, саме він по телефону домовився про зустріч із ОСОБА_26 , він разом із ОСОБА_16 приїхав в с.Красне Обухівського району Київської області, де було підписано договір і орендовано будинок, в якому планувалось утримувати викраденого потерпілого. При цьому як вбачається із протоколів за результатами проведення НСРД будинок було орендовано саме для мети вчинення злочину. Саме ОСОБА_17 приймав участь в завантаженні до автомобіля, придбання на ринку в м.Обухів, перевезенні в с.Красне знарядь злочину, саме ОСОБА_17 цілодобово супроводжував ОСОБА_16 10-11.01.2015 року під час вчинення дій щодо підготовки до вчинення злочину, він також виконував всі вказівки ОСОБА_16 щодо участі у таких діях. У взаємоузгоджених показаннях обох обвинувачених під час розгляду справи вони визнали те, що ОСОБА_16 в приміщенні орендованого для вчинення злочину будинку 11.01.2015 року повідомив ОСОБА_17 про те, що він виїжджає на зустріч, щоб привезти викрадену із зони АТО людину, яку пропонував утримувати і охороняти саме ОСОБА_17 і саме в цьому будинку, після чого виїхав на зустріч із ОСОБА_18 , а ОСОБА_17 залишився у будинку, очікуючи його повернення. При цьому ОСОБА_17 не вжив жодних дій щодо відмови від участі у вчиненні злочину, не покинув місце події, не повідомив правоохоронні органи про злочин, чим виявив свою участь у попередній змові із ОСОБА_33 та прийняв співучасть у вчиненні викрадення потерпілого. Відомостей про участь будь-яких інших осіб у вчиненні інкримінованих злочинів суду не повідомлено. Доводи ОСОБА_17 про те, що він не усвідомлював неправомірність намірів ОСОБА_16 , не вжив ніяких заходів через хвилювання суд вважає непереконливими, такими, що суперечать сукупності вказаних вище доказів, оскільки маючи вищу юридичну освіту та певний життєвий досвід він міг і повинен був усвідомлювати значення своїх діянь. Таким чином, доводи обвинувачення в частині наявності попередньої змови ОСОБА_16 та ОСОБА_17 щодо викрадення ОСОБА_10 , щодо співучасті ОСОБА_17 у вчиненні цього злочину суд вважає доведеними і такими, що стороною захисту під час судового розгляду обґрунтовано не спростовані.

Визнавальні покази обвинуваченого ОСОБА_16 в цій частині обвинувачення суд розцінює як послідовні, взаємоузгоджені, такі, що узгоджуються із сукупністю інших належних і допустимих доказів, тому вважає їх правдивими. Частково неправдиві покази обвинуваченого ОСОБА_17 щодо заперечення наявності будь-якого умислу на вчинення злочину суд розцінює як спосіб захисту та намір уникнути покарання за скоєне діяння.

Вирішуючи питання про пред`явлене ОСОБА_16 та ОСОБА_17 обвинувачення за ч.2 ст.15, ч.3 ст.146, ч.1 ст.14, п.п.3,6,9,12 ч.2 ст.115 України суд враховує наступне.

Окрім вчинення злочину, який визнаний судом доведеним, органом досудового розслідування ОСОБА_16 та ОСОБА_17 обвинувачувались також у вчиненні закінченого замаху на викрадення та позбавлення волі людини з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, що мало супроводжуватись заподіянням фізичних страждань та спричинити тяжкі наслідки, а також у вчиненні готування до умисного вбивства викраденої людини за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів та з метою приховати інший злочин, при наступних обставинах.

ОСОБА_16 протягом тривалого часу працював юристом в ТОВ «SDS», стосовно якого ухвалою Господарського суду Донецької області від 19.11.2010 порушено справу № 45/234б про банкрутство.

Постановою Господарського суду Донецької області від 02.12.2010 ТОВ «SDS» визнано банкрутом, введено ліквідаційну процедуру та ліквідатором зазначеного Товариства призначено арбітражного керуючого ОСОБА_10 .

Через відмову ОСОБА_10 виплатити ОСОБА_16 заборгованість по заробітній платні та компенсацію втрати частини заробітної плати між ними виникли неприязні відносини, що призвели до тривалих судових спорів.

У зв`язку з цим, у ОСОБА_16 виник умисел на викрадення ОСОБА_10 та примушення останнього шляхом заподіяння йому фізичних страждань, перерахувати на свою користь кошти ТОВ «SDS», розпорядником яких є ОСОБА_10 .

Після отримання коштів, ОСОБА_16 мав на меті вчинити умисне вбивство ОСОБА_10 з метою приховати скоєний злочин.

Для досягнення та реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_16 почав підшуковувати особу, яка б допомогла йому організувати викрадення ОСОБА_10 та вчинити його вбивство.

З цією метою, 20.11.2014 ОСОБА_16 звернувся до ОСОБА_18 та запропонував йому вчинити злочин відносно ОСОБА_10 за грошову винагороду. Вступивши у змову з ОСОБА_18 , ОСОБА_16 розробив план вчинення злочину, розподілив ролі та розпочав підготовку до його вчинення.

Відповідно до розробленого ОСОБА_16 плану злочину, ОСОБА_18 мав організувати викрадення ОСОБА_10 та забезпечити його доставку до місця утримання.

У свою чергу ОСОБА_16 мав заподіяти ОСОБА_10 фізичні страждання та отримати інформацію про розрахункові рахунки, на яких зосереджені кошти та доступ до них.

Після цього, з метою недопущення викриття злочинної діяльності та подальшого притягнення до кримінальної відповідальності, ОСОБА_16 мав позбавити ОСОБА_10 життя та приховати його труп.

Реалізуючи план злочину, у період часу з 11.12.2014 по 11.01.2015, ОСОБА_16 виконав всі необхідні дії для викрадення та позбавлення волі ОСОБА_10 та його подальшого вбивства.

Так, протягом вказаного часу ОСОБА_16 придбав та передав ОСОБА_18 мобільний телефон для конспіративного зв`язку, фотокартки ОСОБА_10 , кошти у сумі 10 000 грн. для організації викрадення ОСОБА_10 , а також визначив 11.01.2015 днем передачі ОСОБА_10 .

Крім того, ОСОБА_16 придбав знаряддя та засоби для заподіяння фізичних страждань ОСОБА_10 , а саме: мотузку, молоток, щіпці, електричний паяльний пристрій, ніж, липку стрічку тощо, а також поліпропіленові господарські мішки та господарську сумку для транспортування трупу ОСОБА_10 .

Також, продовжуючи готування до вчинення злочину, ОСОБА_16 вступив у змову з ОСОБА_17 , якому повідомив частину деталей плану вчинення злочину стосовно ОСОБА_10 та доручив підшукати місце для утримання останнього.

Виконуючи вказане доручення, ОСОБА_17 підшукав приватне домогосподарство, розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , яке ОСОБА_16 орендував на своє ім`я.

У подальшому, 11.01.2015 під час телефонної розмови ОСОБА_16 погодив з ОСОБА_18 місце передачі викраденого ОСОБА_10 в с. Григорівка Обухівського району.

11.01.2015, приблизно о 16.00 год., ОСОБА_18 прибув в район покинутого цукрового заводу в с. Григорівка Обухівського району Київської області, де передав ОСОБА_10 ОСОБА_16 .

В цей же час ОСОБА_16 та ОСОБА_17 були затримані працівниками правоохоронних органів на місці вчинення злочину.

Таким чином, згідно обвинувального акту ОСОБА_16 та ОСОБА_17 вчинили закінчений замах на викрадення та позбавлення волі людини з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, що мало супроводжуватись заподіянням фізичних страждань та спричинити тяжкі наслідки, при цьому виконали усі дії, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від їх волі, тобто злочин, передбачений ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 146 КК України.

Крім того, згідно обвинувального акту ОСОБА_16 протягом тривалого часу працював юристом в ТОВ «SDS», стосовно якого ухвалою Господарського суду Донецької області від 19.11.2010 порушено справу № 45/234б про банкрутство.

Постановою Господарського суду Донецької області від 02.12.2010 ТОВ «SDS» визнано банкрутом, введено ліквідаційну процедуру та ліквідатором зазначеного Товариства призначено арбітражного керуючого ОСОБА_10 .

Через відмову ОСОБА_10 виплатити ОСОБА_16 заборгованість по заробітній платні та компенсацію втрати частини заробітної плати між ними виникли неприязні відносини, що призвели до тривалих судових спорів.

У зв`язку з цим, у ОСОБА_16 виник умисел на викрадення ОСОБА_10 та примушення останнього шляхом заподіяння йому фізичних страждань перерахувати на свою користь кошти ТОВ «SDS», розпорядником яких є ОСОБА_10 .

Після отримання коштів, ОСОБА_16 мав на меті вчинити умисне вбивство ОСОБА_10 з метою приховати скоєний злочин.

Для досягнення та реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_16 почав підшуковувати особу, яка б допомогла йому організувати викрадення ОСОБА_10 та вчинити його вбивство.

З цією метою, 20.11.2014 ОСОБА_16 звернувся до ОСОБА_18 та запропонував йому вчинити злочин відносно ОСОБА_10 за грошову винагороду. Вступивши у змову з ОСОБА_18 , ОСОБА_16 розробив план вчинення злочину, розподілив ролі та розпочав підготовку до його вчинення.

Відповідно до розробленого ОСОБА_16 плану злочину, ОСОБА_18 мав організувати викрадення ОСОБА_10 та забезпечити його доставку до місця утримання.

У свою чергу ОСОБА_16 мав заподіяти ОСОБА_10 фізичні страждання та отримати інформацію про розрахункові рахунки, на яких зосереджені кошти та доступ до них.

Після цього, з метою недопущення викриття злочинної діяльності та подальшого притягнення до кримінальної відповідальності, ОСОБА_16 мав позбавити ОСОБА_10 життя та приховати його труп.

Реалізуючи план злочину, у період часу з 11.12.2014 по 11.01.2015, ОСОБА_16 виконав всі необхідні дії для викрадення та позбавлення волі ОСОБА_10 та його подальшого вбивства.

Так, протягом вказаного часу ОСОБА_16 придбав та передав ОСОБА_18 мобільний телефон для конспіративного зв`язку, фотокартки ОСОБА_10 , кошти у сумі 10 000 грн. для організації викрадення ОСОБА_10 , а також визначив 11.01.2015 днем передачі ОСОБА_10 .

У свою чергу ОСОБА_16 придбав знаряддя та засоби для заподіяння фізичних страждань ОСОБА_10 , а саме: мотузку, молоток, щіпці, електричний паяльний пристрій, ніж, липку стрічку тощо, а також поліпропіленові господарські мішки та господарську сумку для транспортування трупу ОСОБА_10 .

Крім того, продовжуючи готування до вчинення злочину, ОСОБА_16 вступив у змову з ОСОБА_17 , якому повідомив частину деталей плану вчинення злочину стосовно ОСОБА_10 та доручив підшукати місце для утримання останнього.

Виконуючи вказане доручення, ОСОБА_17 підшукав приватне домогосподарство, розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , яке ОСОБА_16 орендував на своє ім`я.

У подальшому, 11.01.2015 під час телефонної розмови ОСОБА_16 погодив з ОСОБА_18 місце передачі викраденого ОСОБА_10 в с. Григорівка Обухівського району.

11.01.2015, приблизно о 16.00 год., ОСОБА_18 прибув в район покинутого цукрового заводу в с. Григорівка Обухівського району Київської області, де передав ОСОБА_10 ОСОБА_16 .

В цей же час ОСОБА_16 та ОСОБА_17 були затримані працівниками правоохоронних органів на місці вчинення злочину.

У зв`язку з тим, що злочин було попереджено працівниками правоохоронних органів на стадії готування шляхом проведення негласної слідчої (розшукової) дії контролю за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 не змогли реалізувати свій злочинний умисел направлений на умисне вбивство викраденого ОСОБА_10 з корисливих мотивів та з метою приховати інший злочин.

Таким чином, згідно обвинувального акту ОСОБА_16 та ОСОБА_17 вчинили готування до умисного вбивства викраденої людини за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів та з метою приховати інший злочин, тобто злочин, передбачений ч. 1 ст. 14 п.п. 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Під час судового розгляду відповідно до ст.ст. 338, 341 КПК України державним обвинувачем 09.10.2015 року було змінено обвинувачення в суді ОСОБА_17 , а саме зменшено йому обсяг обвинувачення, виключено із обвинувачення ОСОБА_17 діяння за ч. 1 ст. 14 п.п. 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, виключено додаткову кваліфікуючу ознаку спричинення тяжких наслідків - щодо іншого злочину та відповідне діяння кваліфіковано за ч.2 ст.15, ч.2 ст.146 КК України. Однак відповідно до ч.3 ст.338 КПК України потерпілим ОСОБА_10 обвинувачення підтримано в раніше пред`явленому обсязі, що обумовлює надання судом правової оцінки такому обвинуваченню.

В судовому засіданні обидва обвинувачених повністю заперечили винуватість у вчиненні діянь, кваліфікованих органом досудового розслідування за ч. 1 ст. 14 п.п. 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, а також наявність в їх діях кваліфікуючої ознаки, передбаченої ч.3 ст.146 КК України.

Згідно ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Оцінюючи зібрані по справі докази на предмет доведеності зазначених сторонами кримінального провадження обставин, суд приймає до уваги приписи ч.1 ст.94 КПК України, якою встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При оцінці доказів суд також враховує положення ч.3 ст.62 Конституції України, яка передбачає, що обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Під час судового розгляду сторона захисту неодноразово посилалась на здійснення провокації злочину особами, що пов`язані із правоохоронними органами, тому суд зобов`язаний належно оцінити такі заяви на предмет дотримання практики Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовується судами, як джерело права, а також приписів національного законодавства, положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950).

В обґрунтування доведеності вини обвинувачених у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14 п.п. 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, ч.2 ст.15, ч.3 ст.146 КК України сторона обвинувачення не конкретизувала якими саме доказами це підтверджується, але загалом посилалась на показання легендованого свідка ОСОБА_18 . Однак відповідні висновки і посилання зроблені без належного врахування діючого законодавства, у значній своїй мірі є неповними, містять суперечності і погодитись з ними неможливо.

Як вбачається із матеріалів справи, всі злочини, які органом досудового слідства були поставлені у вину обвинуваченим, були викриті внаслідок проведення оперативних заходів, вчинених працівниками правоохоронних органів із участю громадянина, іменованого як ОСОБА_18 , який діяв за вказівками працівників міліції, а в подальшому давав показання у якості свідка.

Залишились неспростованими прокурором доводи захисту про те, що ОСОБА_18 приймає участь під цими ж анкетними даними в іншому кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000349 щодо обвинувачення іншої особи за ст.115 КК України, яке розглядається Пустомитівським районним судом Львівської області, що підпадає під дію висновків Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Весєлов та інші проти Російської Федерації», і вказує на те, що ОСОБА_18 слід вважати у цій справі секретним (таємним) агентом міліції, який діяв за вказівками працівників міліції.

Згідно ч. 3 ст. 271 КПК України під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який вона би не вчинила, як би слідчий цьому не сприяв, або з цією самою метою впливати на її поведінку насильством, погрозами, шантажем. Здобуті в такий спосіб речі і документи не можуть бути використані у кримінальному провадженні.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ, Європейський суд, Суд) у багатьох своїх рішеннях наголошував на необхідності ретельної перевірки заяв про вчинення провокації із сторони працівників правоохоронних органів із забезпеченням підсудному (обвинуваченому, засудженому) права на повне і об`єктивне дослідження тих обставин справи, які можуть указувати на наявність провокацій, можливості допиту у судовому засіданні «секретних агентів», необхідність доведення прокурором відсутності провокацій із сторони працівників міліції чи осіб, які діють за їх завданням тощо (зокрема постанови Європейського суду у справах «Баннікова проти Російської Федерації», «Романаускас проти Литви»).

Окрім того, Європейським судом з прав людини неодноразово було визнано те, що визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні злочину не знімає із суду обов`язку перевірити заяву про провокацію злочину, національні суди зобов`язані вживати усіх дій, направлених на перевірку заяви про провокацію злочину із сторони працівників правоохоронних органів у тому випадку, коли обвинувачений визнає свою вину у вчиненні злочину (п.п. 59, 60 постанови у справі «Баннікова проти Російської Федерації», п.п. 71, 72 постанови у справі «Романаускас проти Литви»).

Під час судового розгляду суд неодноразово звертав увагу прокурора на необхідність перевірки заяв про провокацію злочину, однак прокурор будь-яких доказів на спростування доводів захисту не подавав, не вживав будь-яких дій, направлених на перевірку заяви про провокацію, посилаючись на власну думку про необґрунтованість таких заяв, тому суд оцінює відповідні доводи на підставі наявних у справі доказів та із врахуванням доводів учасників процесу в судовому засіданні.

У рішенні по справі «Баннікова проти Російської Федерації» Європейським судом з прав людини розроблено два критерії перевірки заяв про наявність провокацій (підбурювання) до вчинення злочину із сторони працівників правоохоронних органів.

Відповідно до критерію, який полягає у перевірці обґрунтованих заяв про підбурювання, суд повинен з`ясувати питання чи вчиняли працівники міліції чи особи, які діяли за їх завданням, дії, які вимусили чи спонукали засуджених до вчинення злочину, хто був ініціатором вчинення дій щодо підготовки злочину по кожному із епізодів злочинних дій, поставлених у вину обвинуваченим, на якій стадії злочину працівниками міліції почали застосовуватись оперативні заходи із метою подальшого викриття злочину.

Європейський суд з прав людини у рішеннях у справах «Романаускас проти Литви», «Баннікова проти Російської Федерації», «Весєлов та інші проти Російської Федерації» визначив перелік дій, які можливо розцінити, як провокація (підбурювання) до вчинення злочину, відповідно до яких описані вище дії ОСОБА_18 щодо обговорення із ОСОБА_16 долі потерпілого після закінчення виконання доручення щодо його викрадення, наполегливих неодноразових пропозицій щодо готування вбивства ОСОБА_10 , знищення його трупу тощо за відсутності ініціативи самого ОСОБА_16 свідчать про наявність провокацій на вчинення злочину.

Щодо перевірки заяви про провокацію із врахуванням другого критерію, розробленого Європейським судом з прав людини у справі «Баннікова проти Російської Федерації» суд зазначає, що в судовому засіданні шляхом допиту обвинувачених судом з`ясовувались доводи заяв сторони захисту про провокацію вчинення злочину зі сторони працівників правоохоронних органів. Судом допитаний із належною повнотою свідок, який діяв за завданням працівників міліції при проведенні оперативних заходів, ретельно досліджено зміст письмових доказів та всебічно проаналізовано відео- та аудіозаписи. При цьому заяви про провокацію злочину не спонукали прокурора вжити будь-яких активних заходів, навіть під час допиту легендованого свідка, хоч відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у наведених вище рішеннях, обов`язок спростування заяв обвинувачених про провокацію злочину із сторони працівників правоохоронних органів лежить на прокуратурі.

Доведеність факту вчинення злочину внаслідок провокацій (підбурювання) із сторони працівників міліції чи осіб, які діяли за їх завданням виключає як використання доказів, здобутих внаслідок цих дій, так і притягнення особи до кримінальної відповідальності за злочин, вчинений за даних обставин. Таку позицію Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював у своїх рішеннях, зокрема у справах «Тейшейра де Кастро проти Португалії», «Романаускас проти Литви», «Баннікова проти Російської Федерації» та інших.

При оцінці доказів суд також застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», визначений п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України».
Аналіз показань ОСОБА_18 , відтворених у судовому засіданні відео- та аудіозаписів розмов ОСОБА_18 з ОСОБА_16 , зміст відповідних процесуальних документів не дозволяють суду зробити висновок щодо відсутності провокування ОСОБА_16 .
Суд вважає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази обставин, які б вказували на те, що ОСОБА_16 особисто ініціював розмови або надавав ОСОБА_18 в будь-якій формі вказівки вчиняти дії, повідомляв про власні наміри вчинити дії, пов`язані із позбавленням життя ОСОБА_10 . На противагу цьому з досліджених судом доказів вбачається, що незважаючи на певне нерозуміння з боку ОСОБА_16 , відсутність його безумовної і чіткої згоди на пропозиції «таємного агента», ОСОБА_18 щонайменше тричі наполегливо пропонував ОСОБА_16 вирішити питання про позбавлення потерпілого життя та приховати тіло. Зокрема, він двічі пропонував ОСОБА_16 знищити тіло за допомогою хімії, пропонував свої послуги у здобутті такої хімії, вказуючи на те, що «немає тіла немає справи», лише після цього ОСОБА_16 через деякий час після пропозиції погодився на неї словами «якщо підгонете хімію я буду вдячний». Однак навіть таке висловлювання, яке за твердженням обвинувачення підтверджує умисел на вбивство, на думку суду, не є переконливим виявом злочинного умислу, направленого на вбивство. За таких обставин, покази свідка ОСОБА_18 щодо його особистих вражень і висновків про те, що у розмовах із ним ОСОБА_16 просив його допомогти саме вбити потерпілого та знищити труп за допомогою спеціальних хімічних розчинів суперечать критерію доведення «поза розумним сумнівом», оскільки суд при дослідженні змісту таких розмов до подібного висновку не дійшов. З урахуванням наведеного, показання свідка ОСОБА_18 суд вважає частково не щирими, не логічними і недостовірними, а враховуючи наведені дані про його особу такими, що критерію поза розумним сумнівом не відповідають в окремих відомостях, а тому відкидає їх як доказ тієї частини обвинувачення, яка пов`язана із вбивством та тяжкими наслідками викрадення.
Будь-яких інших доказів вчинення активних дій або висловлення намірів вчинити вбивство або заподіяти тяжкі наслідки викрадення з боку жодного із обвинувачених, окрім негласних слідчих (розшукових) дій за участю ОСОБА_18 , з матеріалів справи не вбачається.
Відповідно до п. 55 рішення у справі «Раманаускас проти Литви» підбурювання з боку поліції має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений. Крім цього, у даній справі, Суд зауважив, що оскільки доводи заявника про провокацію злочину, які він висловлював протягом усього провадження у справі, не були повністю необґрунтованими, саме прокуратура мала довести, що факту підбурювання не було. У разі відсутності таких доказів національні суди зобов`язані були проаналізувати факти у справі та вжити відповідних заходів, щоб встановити істину, а також з`ясувати чи мало місце підбурювання.
Перевіряючи заяву про провокацію суд приймає до уваги, що як вбачається із досліджених судом і наведених вище доказів під час розмов обвинуваченого із таємним агентом міліції після погодження деталей викрадення ОСОБА_18 запитує ОСОБА_16 : подальші наші дії потім?, на що отримує відповідь ОСОБА_16 : за фактом ви мені передаєте, і все. Ви вільні. Все виконано. Незважаючи на таку отриману відповідь, далі ОСОБА_18 ставить наступне запитання він же мене побачить, моє обличчя, як бути з ним далі, якщо ти там з нього отримаєш?. На слідуючій зустрічі ОСОБА_18 ставить ОСОБА_34 запитання наступного змісту: Слухай. Мені ж треба знати, як зачистити… хімію використовувати, не використовувати?... немає тіла немає справи. На послідуючій зустрічі ОСОБА_18 розповідає ОСОБА_16 : В мене з хімією є проблема невеличка. Думайте куди тіло дівати. На думку суду, така поведінка ОСОБА_18 явно виходить за межі пасивного спостереження за злочинною діяльністю та носить характер провокацій.
Встановлені в судовому засіданні фактичні обставини, а саме: цілеспрямоване звернення ОСОБА_18 безпосередньо до ОСОБА_16 , наполегливі переконання у необхідності вчинення вбивства, пряме підтвердження неодноразовості вчинення відповідних дій, дають підстави суду вважати, що стороною обвинувачення не доведено, що не було факту підбурювання у частині вчинення вбивства та заподіяння тяжких наслідків викрадення.
Згідно з п. 60 рішення у справі «Раманаускас проти Литви» ЄСПЛ також зазначив, що у випадку, коли підсудний заявляє про підбурювання його до вчинення злочину, національний суд повинен ретельно перевірити матеріали кримінальної справи, оскільки з метою забезпечення права на справедливий судовий розгляд в розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції всі докази, отримані внаслідок підбурювання з боку поліції мають визнаватися недопустимими. Дотримання цього принципу особливо важливе, якщо оперативно-розшуковий захід було проведено без достатньої правової підстави чи належних гарантій недопущення зловживань.
З урахуванням наведеного, докази обвинувачення у вказаній вище частині обвинувачення є недопустимими. При цьому суд вважає допустимими і такими що не суперечать закону докази, які стосуються іншої частини обвинувачення, а саме вчинення діянь, передбачених ч.2 ст.15, ч.2 ст.146 КК України, оскільки сукупністю досліджених у справі доказів підтверджується наявність умислу ОСОБА_16 на викрадення ОСОБА_10 , відсутність будь-яких провокацій з боку працівників правоохоронних органів або осіб, що діють за їх вказівкою («агентів») щодо саме такого виду злочину, вчинення ОСОБА_16 спроб викрасти потерпілого або іншим незаконним способом спонукати потерпілого до сплати йому коштів раніше виникнення обставин цього кримінального провадження, що вказує на послідовну реалізацію відповідного злочинного наміру. Із змісту розмов таємного агента ОСОБА_18 та обвинуваченого ОСОБА_16 вбачається, що саме ОСОБА_16 ініціював обговорення способів викрадення ОСОБА_10 , саме ОСОБА_16 доручав ОСОБА_18 вчиняти конкретні дії з організації цього злочину, добровільно передавав гроші, фотознімки та інші речі, необхідні для вчинення злочину, орендував для цього будинок, залучив ОСОБА_17 як співучасника злочину.
В постанові у справі «Баннікова проти Російської Федерації» Європейський Суд з прав людини ухвалив, що використання особливих методів ведення слідства зокрема, агентурних методів не може саме по собі порушити право на справедливий розгляд. Ризик підбурювання з боку співробітників міліції, викликаний зазначеними методами, означає, що їхнє використання має бути строго регламентованим (рішення Європейського Суду в справі «Раманаускас проти Литви», п. 51).

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Тейшейра де Кастро проти Португалії», на яке посилається сторона захисту, визнано допустимим обмежене використання негласних агентів. Разом із тим, системний аналіз пунктів 36, 38 указаного рішення ЄСПЛ, показує, що провокацією до вчинення злочину може вважатися діяльність працівників правоохоронних органів, яка вийшла за межі пасивного розслідування злочинної діяльності й без їхнього втручання злочин не було б вчинено.

При визначенні, чи було слідство «фактично пасивним», Європейський Суд розглядає причини проведення прихованої операції й поводження органів влади при її проведенні. Європейський Суд опирається на те, чи були об`єктивні відомості про те, що особа була залучена в злочинну діяльність і була істотна ймовірність вчинення злочину.
Разом з тим варто визначити з якого моменту органи влади почали проведення оперативно-розшукових заходів, чи проведення заходів обмежувалося спостереженням або вчинення злочинного діяння було спровоковано. У рішеннях ЄСПЛ у справах «Сєкєйра проти Португалії», «Мілінііне проти Литви», «Горгиєвський проти колишньої Югославської Республіки Македонія», в ухвалі щодо неприйнятності справи «Шеннон проти Сполученого Королівства», Європейський Суд, розглянувши випадки повідомленні приватними особами про злочин, який готується, підтвердив свої висновки й також установив відсутність провокації вчинення злочину з метою його викриття. Зокрема ЄСПЛ вважав, що «поліції може бути віддане розпорядження про «приєднання» до злочинної діяльності, а не про ініціацію такої. Таким чином, дії поліції залишилися в межах агентурної роботи, а не агентів-провокаторів при можливому порушенні п. 1 ст. 6 Конвенції…»
Підсумовуючи викладене, суд вважає, що аналіз зібраних та досліджених у ході судового розгляду доказів дає підстави стверджувати те, що готування до вбивства було спровоковане працівниками правоохоронних органів, оскільки фізична особа, яка діяла за їх вказівками вийшла за межі «пасивного розслідування», вплинувши на обвинуваченого та схиливши його до вчинення злочину.

Як зазначалося вище, Європейський суд з прав людини при розгляді заяв про підбурювання до злочину зі сторони правоохоронних органів вимагав ретельної перевірки підстав проведення негласних дій, встановлення того, хто був ініціатором скоєння злочину, на якій стадії вчинення злочину правоохоронні органи почали проводити відповідні негласні дії. В будь-якому випадку підлягає з`ясуванню питання про те, чи не впливали правоохоронні органи на обвинуваченого, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений (постанови у справах «Тейшейра де Кастро проти Португалії», «Романаускас проти Литви», «Баннікова проти Російської Федерації» та інші).

Проте, як встановлено у ході судового розгляду, ініціатива на вчинення злочину, передбаченого ст.ст.14,115 КК України, виходила саме від громадянина ОСОБА_18 , який діяв за завданням правоохоронних органів.

Так, як вбачається із зазначених вище доказів всі зустрічі між ОСОБА_16 та ОСОБА_35 були ініційовані саме ОСОБА_18 , саме він пропонував способи і час контактів між ними засобами телефонного зв`язку, саме ОСОБА_18 вперше висловлено ініціативу щодо готування до вбивства, саме ним було вперше висловлено пропозицію щодо способів знищення тіла, саме ним було визначено час і місце викрадення та передачі потерпілого ОСОБА_16 .

Так, згідно протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відеоконтролю особи (т.2 а.с.70-74) 11.12.2014 року біля кафе «Буланжері» по вул. Шота Руставелі,31 в м.Києві ОСОБА_18 першим розпочав обговорення із ОСОБА_16 питань, які мають значення для цього кримінального провадження, зокрема він повідомив йому: «Ну, я готов взяться за эту работу, только обговорить надо когда, что, как… Поэтому, что ты мне предлагаешь, предложишь?», на що ОСОБА_16 відповів: «Я тебе мобильный дам». Надалі ОСОБА_18 через деякий час знову розпочав обговорення теми словами: «Я знаю где он находится, как, каким образом это все сделать, каким образом это всё провести, взять», на що ОСОБА_16 відповів: «Вопросов нет», далі ОСОБА_18 продовжив: «Ну, у меня просто, будем так говорить, я смогу его привезти сразу после Нового года это где то 7-8 числа по одной простой причине почему, объясняю. У меня есть коридор, который я могу использовать просто напросто, вот и всё», на що ОСОБА_16 погодився: «Шикарно». Далі ОСОБА_18 розпочав обговорення послідуючої долі потерпілого з власної ініціативи: «Значит, где его держать? … Потому что одно дело куда мне его привезти и сколько его держать?. Как это у тебя всё ?». Через деякий час, після обговорення шляхів отримання з ОСОБА_10 грошей, знову ОСОБА_18 запитав: «Дальнейшие наши действия, потом?», на що ОСОБА_16 відповів: «По факту Вы мне передаёте и всё, Вы как-бы абсолютно свободны. То есть это уже выполнено», ОСОБА_18 уточнив: «То есть дальше ты сам уже с ним?», на що ОСОБА_16 не заперечив. Ще через деякий час ОСОБА_18 знову наполягав: «Ситуация, я тебя понял, но ещё, он же меня увидит… моё лицо. Как дальше с ним быть?», у відповідь ОСОБА_16 знову підтвердив свої наміри лише щодо викрадення словами: «Мне тоже я Вам скажу, страшно ходить пока он знает, что я его заказывал «вывозить». И поэтому я просто всё беру на себя». Далі при обговоренні розподілу задач кожного із них ОСОБА_16 вказував: «Всё что здесь организовать это с меня», а ОСОБА_18 доручається: «Вывоз оттуда», що останній і підтвердив. Надалі ОСОБА_18 знову підтвердив зрозумілість меж свого завдання лише щодо доставки потерпілого з м.Донецьк до м.Київ: «Куда его привезти это ты на себя берёшь».
Згідно протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відеоконтролю особи (т.2 а.с.75-78) 17.12.2014 року біля кафе «Пузата хата» по вул. Басейній,1/2 в м.Києві ОСОБА_18 ініціював обговорення питання про місце утримання потерпілого після доставки із м.Донецьк: «Ты уже придумал место, куда, що?», на що ОСОБА_16 відповідає: «А-а-а, даже не занимался.». Через деякий час знову ОСОБА_18 повернувся до питання: «Ну, и потом, ты уверен, шо после того как НОМЕР_4 , я его привезу, и всё остальное, шо ты…?», на що ОСОБА_16 перепитав: «Доведу до конца?» і не висловив намірів вбивства.
Згідно протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо- відеоконтролю особи (т.2 а.с.79-83) 27.12.2014 року біля кафе «Пузата хата» по вул. Басейній,1/2 в м.Києві ОСОБА_18 запитав: «Так, каким образом, в каком виде тебе его, его привозить? … Ну тебе же с ним нужно ещё и поговорить?», на що ОСОБА_16 підтвердив: «Да». Після обговорення строків викрадення ОСОБА_18 запропонував: «Скорей всего по этой территории, чтобы сильно не возникал, будет ехать у меня в багажнике, а там посмотрим», на що ОСОБА_16 погодився: «Да, да, конечно».
Згідно протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відеоконтролю особи (т.2 а.с.86-89) 03.01.2015 року в приміщенні кафе «Шоколадница» по АДРЕСА_6 ОСОБА_18 призначив дату вкрадення: «Одиннадцатого я буду здесь. Мне надо знать адрес, куда» і наголосив: «Мне ж надо знать, как зачищать… химию использовать, не использовать… Нету тела, нету дела», на що ОСОБА_16 відповів: «Я это продумываю». Через деякий час ОСОБА_18 розповідав: «Сейчас очень много хорошей химии, которая испепеляет даже и не видно», а ОСОБА_16 пізніше у розмові зазначав: «Если химия какая-то, подгоните, я буду только благодарен».
Згідно протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відеоконтролю особи (т.2 а.с.90-91) 08.01.2015 року поблизу вул. Басейної,1/2 в м.Києві ОСОБА_18 повідомив мету зустрічі: «У меня с химией есть проблема небольшая… Поэтому думай, куда тело девать…?», на що ОСОБА_16 зреагував після паузи: «А, с химией ?», надалі вони обговорили долю потерпілого після викрадення.
Вказані обставини повністю узгоджуються із показами свідка ОСОБА_18 в судовому засіданні та дослідженими судом відеозаписами.
Наведене у своїй сукупності дає підстави стверджувати, що вперше ініціатива на вчинення вбивства ОСОБА_10 надійшла від ОСОБА_18 , який діяв за завданням працівників правоохоронних органів. В подальшому ОСОБА_18 послідовно і цілеспрямовано спонукав ОСОБА_16 до необхідності позбавлення життя ОСОБА_10 , що розціюється судом як провокація до вчинення злочину, оскільки відповідно до постанов ЄСПЛ у справах «Тейшейра де Кастро проти Португалії», «Романаускас проти Литви», «Баннікова проти Російської Федерації», «Вєсєлов та інші проти Російської Федерації» такі дії є проявом провокації правоохоронних органів до вчинення злочину.

Суд звертає увагу на те, що прокурором не вжито будь-яких заходів на спростування заяви про провокацію, що є прямим його обов`язком виходячи зі змісту п.48 постанови ЄСПЛ у справі «Баннікова проти Російської Федерації».

Окрім того, враховується те, що висновок про наявність провокації судом зроблено виключно на доказах, які надані органом досудового розслідування.

За таких обставин, суд вважає, що підбурювання з боку міліції не мало місце в частині обвинувачення щодо викрадення (ч.2 ст.146 КК України), оскільки працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, обмежились пасивним розслідуванням з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і проведення досудового розслідування, не впливали на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку був би вчинений ОСОБА_16 поза контролем правоохоронних органів.
Таким чином, у даній справі суд дійшов висновків про те, що ОСОБА_18 та працівники міліції не вийшли за межі негласних агентів і не спровокували злочин, передбачений ч.2 ст.15, ч.2 ст.146 КК України, в цій частині «приєдналися» до злочинної діяльності ОСОБА_16 , а не ініціювали її, однак вийшли за межі негласних агентів і спровокували злочин, передбачений ч.2 ст.15, ч.3 ст.146 КК України, ч.1 ст.14, п.п.3,6,9,12 ч.2 ст.115 КК України.

Крім того, суд вважає недоведеними обставини, які б вказували на наявність в діях обох обвинувачених складу злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.3 ст.146 КК України, ч.1 ст.14, п.п.3,6,9,12 ч.2 ст.115 КК України.

Так, сторона обвинувачення жодним чином не посилається на будь-які докази, які б підтверджували виникнення умислу у ОСОБА_16 або ОСОБА_17 ні щодо вбивства ОСОБА_10 , ні щодо заподіяння тяжких наслідків, передбачених ч.3 ст.146 КК України.

Аналіз дій та висловлювань ОСОБА_16 , зафіксованих наявними у матеріалах кримінального провадження доказами, не дає достатніх підстав стверджувати про достовірність доводів обвинувачення щодо умислу на вчинення подібних діянь, належних і допустимих доказів вчинення ОСОБА_16 злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.3 ст.146 КК України, ч.1 ст.14, п.п.3,6,9,12 ч.2 ст.115 КК України у наданих суду матеріалах немає, а наявні докази вказують на вчинення ОСОБА_16 інших діянь, які охоплюються диспозицією іншої норми кримінального закону - ч.2 ст.15, ч.2 ст.146 КК України. За таких обставин усі сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_16 у вчинення вказаних злочинів суд тлумачить на його користь.

Будь-яких доказів наявності вини ОСОБА_17 у вчиненні діянь, які підлягали кваліфікації за ч.2 ст.15, ч.3 ст.146 КК України, ч.1 ст.14, п.п.3,6,9,12 ч.2 ст.115 КК України у межах цього кримінального провадженні взагалі не здобуто, а підтримане лише потерпілим обвинувачення в цій частині ґрунтується виключно на його власних припущеннях, тому не може покладатись в основу обвинувального вироку.

Всі сумніви щодо доведеності вини обох обвинувачених суд тлумачить на їх користь.

Враховуючи викладене, при визначенні вірної норми кримінального закону, за якою слід призначати покарання, суд приходить до висновку про необхідність перекваліфікації дій обох обвинувачених.

Аналіз свідчень обвинувачених в суді, зважаючи на рівень їх аргументованості, переконливості та послідовності, а також інших факторів, дає підстави вважати покази обвинуваченого ОСОБА_16 в частині наявності умислу на викрадення людини з корисних мотивів правдивими, оскільки вони узгоджуються із наявними у справі доказами, а покази обох обвинувачених в частині заперечень наявності умислу на вчинення такого викрадення за попередньою змовою групою осіб, поєднаного із заподіянням фізичних страждань неправдивими, оскільки вони спростовуються сукупністю доказів по справі. Зокрема, аналіз досліджених речових доказів та показів обвинувачених дає достатні підстави вважати, що дії обвинувачених була скоординовані та направлені на досягнення спільної мети викрадення ОСОБА_10 , що вказує на наявність попередньої змови між ними. Виявлені у обвинувачених знаряддя та засоби: мотузка, молоток, щіпці, електричний паяльний пристрій, ніж, липка стрічка, на переконання суду, підтверджують наміри обвинувачених на заподіяння фізичних страждань ОСОБА_10 , оскільки вказані засоби дійсно можуть слугувати для такої мети, а обвинувачені переконливо не пояснили мету їх зберігання при собі при вчиненні викрадення людини та не спростували доводи обвинувачення в цій частині.

Винність обвинувачених у вчиненні закінченого замаху на викрадення та позбавлення волі людини з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, що мало супроводжуватись заподіянням фізичних страждань доводиться сукупністю зібраних у справі і досліджених судом доказів та об`єктивно не спростована належними і допустимими доказами. Заперечення в цій частині обвинувачення суд вважає непереконливими, протирічливими, такими, що не ґрунтуються на поданих суду доказах.

Всебічно, повно й неупереджено дослідивши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд вважає доведеним винуватість обох обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.146 КК України.

На думку суду під час судового слідства суду не представлено достатніх даних, які б підтверджувались належними і допустимими доказами, з яких би вбачалось вчинення обвинуваченими злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.3 ст.146 КК України, ч.1 ст.14, п.п.3,6,9,12 ч.2 ст.115 КК України, а відповідні твердження слідчого у обвинувальному акті та потерпілого в судовому засіданні не узгоджуються із зібраними по справі допустимими доказами.

Із врахуванням наведених вище мотивів, дотримуючись принципів верховенства права, законності, змагальності сторін, диспозитивності кримінального судочинства, суд тлумачить усі сумніви на користь обвинувачених, тому відкидає докази обвинувачення щодо діянь, кваліфікованих за ч.2 ст.15, ч.3 ст.146 КК України, ч.1 ст.14, п.п.3,6,9,12 ч.2 ст.115 КК України.

Враховуючи викладене вище, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд вважає винуватість ОСОБА_16 та ОСОБА_17 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень за ч.2 ст.15, ч.3 ст.146 КК України, ч.1 ст.14, п.п.3,6,9,12 ч.2 ст.115 КК України та склад таких злочинів недоведеними.

За таких обставин, згідно ч.6 ст.284, п.1 ч.1 ст.373 КПК України ОСОБА_16 та ОСОБА_17 підлягають виправданню відносно відповідної частини пред`явленого обвинувачення за ч.1 ст.14, п.п.3,6,9,12 ч.2 ст.115 КК України, оскільки під час судового розгляду не доведено, що в діяннях цих осіб є склад такого злочину.
Таким чином, під час судового розгляду винуватість ОСОБА_16 та ОСОБА_17 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень доведена лише в частині діянь, передбачених ч.2 ст.15, ч.2 ст.146 КК України, за якою і слід кваліфікувати вчинене ними, достатніх підстав для їх засудження за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, п.п.3,6,9,12 ч.2 ст.115 КК України суд не вбачає.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції при здійснені правосуддя" визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.
Як вже зазначалось вище, аналізуючи надані суду та дослідженні під час судового розгляду докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про те що в діях ОСОБА_16 та ОСОБА_17 немає складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, п.п.3,6,9,12 ч.2 ст.115 КК України.
Суд вважає, що прокурором не виконано в цій частині обвинувачення приписів ст.ст. 22, 92, 93 КПК України щодо обов`язку доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, збирання доказів, доведення перед судом їх переконливості, тому суд при вирішенні справи враховує загальні засади кримінального провадження щодо змагальності сторін та диспозитивності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: чи містить це діяння склад кримінального правопорушення.

Згідно ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Суд вважає, що достатні підстави для ухвалення обвинувального вироку відносно обвинувачених в частині обвинувачення за ч.1 ст.14, п.п.3,6,9,12 ч.2 ст.115 КК України відсутні.

Згідно п.3 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За таких обставин, згідно ч.6 ст.284, п.3 ч.1 ст.373 КПК України обвинувачені підлягають виправданню за ч.1 ст.14, п.п.3,6,9,12 ч.2 ст.115 КК України, оскільки під час судового розгляду не доведено, що в їх діянні є склад цього кримінального правопорушення.

Суд вважає, що дії ОСОБА_16 та ОСОБА_17 за доведеною частиною обвинувачення слід кваліфікувати за частиною 2 статті 15, частиною 2 статті 146 Кримінального кодексу України, оскільки вони вчинили умисні дії, які виразились у закінченому замаху на викрадення та позбавлення волі людини з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, що мало супроводжуватись заподіянням фізичних страждань.

При призначенні покарання за доведеним обвинуваченням суд враховує відношення обвинувачених до скоєного, зокрема поведінку обох обвинувачених під час судового розгляду, ступінь участі та розподіл ролей обвинувачених у скоєнні злочину, зокрема те, що саме ОСОБА_16 в основному планував і активно готував викрадення людини, а ОСОБА_17 переважно виконував його вказівки без обізнаності із його злочинними намірами, про протиправність діяння та готування злочину дізнався вже перебуваючи у орендованому для цього будинку незадовго до доставки викраденого потерпілого, однак не відмовився від участі в злочині, підтвердивши це мовчазною згодою і залишившись на місці події для прийняття участі у продовженні злочинних дій. Суд також враховує, що із показань обох обвинувачених, які узгоджуються із наявними у справі письмовими доказами вбачається, що ОСОБА_17 працюючи юристом юридично-бухгалтерської фірми «Рішення Є!» перебував у службовому підпорядкуванні засновника і фактичного керівника цієї фірми - ОСОБА_16 , був від нього матеріально залежним та виконував його вказівки як службового, так і побутового характеру. Сукупність вказаних вище даних суд бере до уваги при наданні оцінки особі винних, ступіню їх суспільної небезпечності, індивідуальним властивостям особи, обставинам, що характеризують поведінку обвинувачених після вчинення злочину.

Призначаючи обвинуваченим покарання, суд враховує ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, особу кожного винуватого та його відношення до скоєного, обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_16 суд вважає його стан здоров`я.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_17 суд вважає вчинення злочину через матеріальну і службову залежність.

Обставин, що обтяжують покарання обох обвинувачених немає.

Відповідно до положень ст.ст. 50, 65 КК України, враховуючи тяжкість та характер кримінального правопорушення, особу обвинувачених, які раніше не судимі, мають постійне місце роботи, міцні соціальні зв`язки, на обліку у нарколога та психіатра не перебувають, позитивно характеризуються, враховуючи думку потерпілого, який просив призначити суворе покарання, суд вважає необхідним призначити обом обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі, оскільки такий вид покарання є достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому, зважаючи на ступінь участі кожного із обвинувачених у скоєнні злочину, яка є очевидно різною, враховуючи відмінності у особах обвинувачених та їх ставленні до скоєного, суд вважає можливим застосування ст.ст. 75, 76 КК України і звільнення обвинуваченого ОСОБА_17 від відбування призначеного цим вироком основного покарання за умови виконання певних обов`язків, оскільки виправлення цього обвинуваченого можливе без відбування покарання, однак суд вважає неможливим виправлення ОСОБА_16 без відбування покарання, тому не застосовує до нього положення ст.ст. 75, 76 КК України.

Підстав для застосування до обох обвинувачених положень ст.ст. 69, 69-1 КК України суд не вбачає.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_16 слід залишити без змін.

На підставі ч.1 ст.377 КПК України, в зв`язку із застосуванням ст.75 КК України і звільненням від відбування покарання, враховуючи клопотання захисника, обвинуваченого та думку учасників процесу, запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_17 слід змінити на домашній арешт, звільнивши його з-під варти в залі судового засідання в порядку, передбаченому п.1 ч.3 ст.202 КПК України, оскільки такий запобіжний захід буде достатнім для виконання цим обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

При наданні правової оцінки цивільному позову, за вимогами якого ОСОБА_10 просить стягнути солідарно з ОСОБА_16 , ОСОБА_17 відшкодування моральної шкоди в розмірі 4 000 000 грн. суд враховує, що під час судового розгляду було встановлено, що внаслідок винних дій обвинувачених потерпілому було нанесено моральну шкоду, яка виразилась у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою щодо його самого, порушенням життєвих зв`язків, втраті душевного спокою, зміні звичного способу життя. За таких обставин, з врахуванням характеру правопорушення, матеріального стану обвинувачених, ступіню їх вини, глибини страждань потерпілого, інших обставин, які мають істотне значення, суд вважає, що виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відшкодуванню підлягає моральна шкода в розмірі 40 тис. грн., що відповідає положенням ст.ст. 23, 1167 ЦК України та п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Таким чином, цивільний позов підлягає задоволенню частково.
Згідно ст.100 КПК України речовий доказ автомобіль, що зберігається на території УБОЗ ГУ МВС України в місті Києві, слід повернути власнику як законному володільцеві. Диски і флешкартки із відео- та аудіозаписами слід залишити при справі. Постанови про визнання інших речей речовими доказами у матеріалах кримінального провадження відсутні.

Судові витрати відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України суд,

З А С У Д И В :
ОСОБА_16 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 15, частиною 2 статті 146 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки.

ОСОБА_16 визнати невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 14, пунктами 3, 6, 9, 12 частини 2 статті 115 Кримінального кодексу України та виправдати його в зв`язку із недоведеністю наявності в діянні складу кримінального правопорушення.

Кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_16 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 14, пунктами 3, 6, 9, 12 частини 2 статті 115 Кримінального кодексу України, закрити.

Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу ОСОБА_16 залишити тримання під вартою в Київському слідчому ізоляторі, продовживши строк тримання під вартою до вступу вироку в законну силу, але не більше ніж до 21 лютого 2016 року.

Час відбування покарання ОСОБА_16 рахувати з 11 січня 2015 року, зарахувавши йому в термін відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 11 січня 2015 року по 24 грудня 2015 року.

ОСОБА_17 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 15, частиною 2 статті 146 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на два роки.

Відповідно до статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_17 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом іспитового терміну одного року не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно до статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_17 наступні обов`язки:

-не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспеції;

-повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи.

Контроль за поведінкою ОСОБА_17 покласти на Голосіївський районний відділ кримінально-виконавчої інспекції м.Києва УДПтС України в місті Києві та Київській області.

ОСОБА_17 визнати невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 14, пунктами 3, 6, 9, 12 частини 2 статті 115 Кримінального кодексу України та виправдати його в зв`язку із недоведеністю наявності в діянні складу кримінального правопорушення.

Кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_17 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 14, пунктами 3, 6, 9, 12 частини 2 статті 115 Кримінального кодексу України, закрити.

Запобіжний захід ОСОБА_17 до вступу вироку в законну силу змінити з утримання під вартою в Київському слідчому ізоляторі Управління Державного департаменту України по виконанню покарань в місті Києві та Київській області на домашній арешт, звільнивши його з-під варти з залі судового засідання та після негайної доставки до місця проживання.

Покласти на ОСОБА_17 обов`язок цілодобово не залишати місця проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

Роз`яснити ОСОБА_17 , що в разі не виконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення.

Визначити строк дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту до вступу вироку в законну силу, але не більше ніж до 21 лютого 2016 року включно.

Цивільний позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно із ОСОБА_16 , ОСОБА_17 на користь ОСОБА_10 відшкодування моральної шкоди в розмірі 40 000 гривень.

В задоволенні іншої частини цивільного позову відмовити.

Речовий доказ автомобіль «Lexus ES 350», державний номерний знак НОМЕР_3 , повернути ОСОБА_36 як належному володільцю.

Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3