ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-1838кМ15 У х в а л а
13 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_8,
суддів - ОСОБА_9, ОСОБА_10, при секретарі судового засідання - ОСОБА_11,
з участю прокурора - ОСОБА_12, захисника - ОСОБА_13,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 5-1838КМ15 за касаційними скарами засудженого ОСОБА_2, його захисника - адвоката ОСОБА_14, захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_13 та потерпілого ОСОБА_5 на вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 15 квітня 2015 року щодо ОСОБА_4 і ОСОБА_2, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2015 року -

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1, раніше не судимого,

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2, раніше не судимого,

визнано винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень і

призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 296 КК України - 3 роки позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 121 КК України з застосуванням ст. 69 КК України - 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_4 і ОСОБА_2 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 і ОСОБА_2звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов'язків, передбачених п. п. 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України .

Вироком вирішено питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 і ОСОБА_2 визнано винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень за наступних обставин.

21 вересня 2012 року, у період з 18 години до 18 години 30 хвилин, ОСОБА_4 і ОСОБА_6 у громадському місці - поблизу літнього торгівельного павільйону, розташованого навпроти воріт заводу «Зоря-Машпроект», що по проспекту Жовтневому у місті Миколаєві, у стані алкогольного сп'яніння, порушуючи громадський порядок, проявляючи явну неповагу до суспільства, висловлювалися нецензурною лайкою на адресу ОСОБА_5 і присутніх громадян. Не реагуючи на зауваження, діючи з особливою зухвалістю, засуджені умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, нанесли ОСОБА_5 не менше 5 ударів руками і ногами по голові й тулубу, продовжуючи побиття і після того, як потерпілий впав на землю і не чинив опору. Хуліганські дії ОСОБА_7 і ОСОБА_2 були припинені очевидцями події та працівниками міліції.

У результаті зазначених дій ОСОБА_5 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, за критерієм небезпеки для життя у момент спричинення, у виді субдуральної гематоми, забиття головного мозку, закритого переламу лівої виличної кістки, пошкодження структур середнього лівого вуха з розривом барабанної перетинки.

Вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 15 квітня 2015 року вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2015 року у частині звільнення ОСОБА_4 і ОСОБА_2 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України скасовано. ОСОБА_4 і ОСОБА_2 кожного ухвалено вважати засудженими: за ч. 2 ст. 296 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 121 КК України з застосуванням ст. 69 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_4 і ОСОБА_2 кожного ухвалено вважати засудженими до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

В решті вирок суду залишено без змін.

У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_2, його захисник - адвокат ОСОБА_14 та захисник засудженого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_15, кожен у своїй, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушують питання про зміну вироку апеляційного суду та звільнення ОСОБА_2 і ОСОБА_4 на підставі ст. ст. 75, 76 КК України від відбування покаранння з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Потерпілий ОСОБА_5 у своїй касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, ставить питання про скасування вироку апеляційного суду та залишення без зміни вироку суду першої інстанції.

В обґрунтування наведеного засуджений ОСОБА_2, обидва захисники і потерпілий звертають увагу, що ОСОБА_4 і ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності притягуються вперше, займаються суспільно корисною працею, за місцем проживання і роботи характеризузуються позитивно, ОСОБА_4 має на утриманні малолітню дитину, обидва засуджених постійно з'являлися за викликом до суду, не перешкоджали встановленню дійсних обставин справи, у вчиненому визнали вину, щиро розкаялися, повністю відшкодували завдану шкоду, у тому числі оплатили ОСОБА_5 лікування, потерпілий не має до них претензій і просив суд призначити покарання, не пов'язане з позбавленням волі. Всі автори скарг посилаються на порушення апеляційним судом таємниці нарадчої кімнати, з огляду на нетривалий час наради суддів і виготовлення вироку.

Крім цього, захисники ОСОБА_15 і ОСОБА_14 у своїх касаційних скаргах зазначають, що частина заподіяних ОСОБА_5 тілесних ушкоджень могли утворитися внаслідок падіння й удару об тверду поверхню, що свідчить про непрямий умисел засуджених на настання таких наслідків. Захисник ОСОБА_15 також вказує, що під час події злочину потерпілий, як і ОСОБА_4 з ОСОБА_2, знаходився у стані алкогольного сп'яніння.

Заслухавши доповідь судді, думку адвоката ОСОБА_13, який вважав за можливе звільнити засуджених від відбування покарання з випробуванням, з'ясувавши позицію прокурора, який просив залишити касаційні скарги без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 і ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, за які їх засуджено, та кваліфікація їх дій за ч. 2 ст. 296; ч. 2 ст. 121 КК України у касаційних скаргах не оспорюються.

Вирішення судом апеляційної інстанції питання про призначення покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.

Як вбачається з вироку колегія суддів суду апеляційної інстанції урахувала ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу кожного з засуджених, які працюють, за місцем проживання і роботи характеризуються позитивно, ОСОБА_2 має на утриманні малолітню дитину.

Як обставини, що пом'якшують покарання обом засудженим, суд урахував вчинення злочину вперше, щире каяття, відшкодування завданої шкоди, у тому числі фінансову допомогу потерпілому при проведенні операції і подальшому лікуванні з приводу отриманих тілесних ушкоджень.

Як обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_4 і ОСОБА_2, апеляційним судом враховано вчинення злочинів у стані алкогольного сп'яніння.

Таким чином, суд апеляційної інстанції врахував обставини і дані про особу кожного з засуджених, на які містяться посилання у касаційних скаргах, визнав їх такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, та погодився з висновками місцевого суду у частині призначення ОСОБА_4 і ОСОБА_2 покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, нижчого мінімальних меж санкції ч. 2 ст. 121 КК України.

Покарання, призначене кожному із засуджених апеляційним судом, колегія суддів вважає необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів.

Разом із тим, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла обґрунтованих висновків, що обставини, які позитивно характеризують ОСОБА_4 і ОСОБА_2 та пом'якшують покарання, не свідчать про можливість виправлення засуджених без його відбування.

При цьому суд дав належну оцінку зухвалості насильницьких дій ОСОБА_4 і ОСОБА_2, вчинених з незначного приводу, у стані алкогольного сп'яніння, які поставили під загрозу життя людини і були припинені лише завдяки втручанню інших осіб. У результаті таких дій ОСОБА_5 спричинено тяжку черепно-мозкову травму, що призвела до часткової втрати пам'яті і слуху, потерпілий отримав 3-тю групу інвалідності та позбавлений можливості працювати за спеціальністю.

Враховуючи конкретні обставини і наслідки вчинених злочинів, незворотні для здоров'я потерпілого, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність підстав для застосування щодо ОСОБА_4 і ОСОБА_2 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбаченого ст. 75 КК України.

Позицію у судовому засіданні потерпілого, на яку посилаються автори касаційних скарг, судом апеляційної інстанції взято до уваги при визначенні строку призначеного засудженим покарання. Водночас, така позиція не є обов'язковою для суду, а враховується у сукупності з іншими обставинами, що підлягають урахуванню при вирішенні питань про призначення покарання та можливість звільнення від його відбування.

Факт перебування потерпілого під час заподіяння йому тілесних ушкоджень у стані алкогольного сп'яніння, на що вказує у касаційній скарзі захисник ОСОБА_15, не пом'якшує кримінальної відповідальності засуджених, оскільки відповідно до встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження ОСОБА_5 не вдавався до жодних дій, які б провокували вчинення злочинів. Для його побиття ОСОБА_4 і ОСОБА_2 використали незначний привід - відмову дати їм прикурити і така протиправна поведінка засуджених не була пов'язана зі станом потерпілого.

Доводи касаційних скарг захисників ОСОБА_13 і ОСОБА_14 про відсутність у ОСОБА_4 і ОСОБА_2 умислу на заподіяння ОСОБА_5 тяжких тілесних ушкоджень, з огляду на можливість утворення частини таких ушкоджень унаслідок падіння потерпілого з висоти власного зросту, є безпідставними.

Як убачається з висновку судово-медичної експертизи № 62 від 04 грудня 2013 року, дослідженого у судовому засіданні та покладеного в основу вироку суду першої інстанції, ОСОБА_5 було нанесено не менше п'яти травматичних впливів тупими предметами в область голови й обличчя. У результаті таких впливів заподіяно, у тому числі, три крововиливи у м'які тканини різних анатомічних ділянок голови, з яких лише один, локалізований у лівій тім'яно-потиличній або правій потиличній області, міг утворитися внаслідок падіння на площину з висоти власного зросту. Утворення у зазначений спосіб переламу лівої виличної кістки, пошкодження структур середнього лівого вуха і крововиливу у м'які тканини правої скроневої області виключається. Розділити всі вказані ушкодження за ступенем тяжкості неможливо, травма головного мозку виникла від сукупності зовнішніх тілесних ушкоджень.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про умисне заподіяння засудженими ОСОБА_5 тяжких тілесних ушкоджень і кваліфікував їх дії за ч. 2 ст. 121 КК України. При цьому вирок місцевого суду стороною захисту в апеляційному порядку взагалі не оскаржувався і у касаційних скаргах правильність кримінально-правової кваліфікації дій ОСОБА_4 і ОСОБА_2 не оспорюється.

Всупереч доводам касаційних скарг, перебування суду у нарадчій кімнаті і виготовлення судового рішення протягом нетривалого часу самі по собі не свідчать про порушення таємниці наради суддів. Будь-яких інших конкретних обставин, які б ставили під сумнів дотримання апеляційним судом вимог ст. ст. 367, 405 КПК України, у касаційних скаргах не наведено.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі кожного з засуджених, касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.

Керуючись ст. ст. 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_2, його захисника - адвоката ОСОБА_14, захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_13 та потерпілого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 15 квітня 2015 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_8 ОСОБА_16 ОСОБА_17