№ провадження 11-кп/781/610/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.11.2015 року. м.Кіровоград

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді кримінальне провадження №0000271 за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , цивільного відповідача ТОВ «Транс-Авто 2000» та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 16 квітня 2015 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Білоусівка Чорнухинського району Полтавської області, українця, громадянина України, освіта середня, не одруженого, на утриманні має малолітню дитину 2002 року народження, працює водієм ТОВ «Транс-Авто 2000», жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого

засуджено за ч.2 ст.286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених п.3, 4 ч.1 ст.76 КК України

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілих ОСОБА_11 ,

захисника ОСОБА_12

представника цивільного відповідача ОСОБА_13 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він 08 вересня 2014 року близько 09 год. 40 хв., керуючи автомобілем «Renault Premium» 450.19 Т, реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом «Magyar SPRЗМЕВ» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належать на праві власності ТОВ «Транс-Авто 2000», рухаючись на 26км + 169 м. авто дороги Олександрівка-Кіровоград-Миколаїв, зі сторони сел. Олександрівка в напрямку м. Кіровоград, грубо порушуючи вимоги п.п. 1.5, 2.3 (б,д) Правил дорожнього руху України, під час руху проявив власну необережність та недбалість до забезпечення елементарних вимог безпеки дорожнього руху, порушуючи вимоги п. 13.1 ПДР України, не витримав безпечної дистанції до автомобіля «Hyundai Santa Fe», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який рухався попереду в попутному напрямку та під час надання переваги в проїзді зустрічному транспортному засобу, зупинився з метою здійснення повороту наліво, своєчасно не вжив у відповідності з п. 12.3 ПДР України заходів для зменшення швидкості руху автомобіля аж до своєчасної зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Hyundai Santa Fe», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_14 , який йому належав на праві власності. Від зіткнення автомобілів ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних в момент спричинення, а вданому випадку призвели до смерті ОСОБА_14 і знаходяться в причинному зв`язку з отриманими в результаті дорожньо-транспортної пригоди, тілесними ушкодженнями.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати, через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалити новий вирок, яким визнати винними ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. Свої вимоги обґрунтовує тим, що при призначенні покарання, судом не в повній мірі враховано суспільну небезпеку та тяжкість скоєного злочину, який є тяжким та таким, що представляє підвищену суспільну небезпеку в момент вчинення. Також судом не прийнято до уваги ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_8 на час вчинення кримінального правопорушення так само, як і на час судового розгляду кримінального провадження був розлученим та згідно довідки про склад сім`ї проживає один. Враховувати обставину, яка пом`якшує покарання, виховання обвинуваченим самостійно доньки 2002 року народження, являється неприпустимим, аналогічно, як і перебування його у офіційних трудових правовідносинах з ТОВ «Транс-Авто 2000», оскільки саме під час виконання своїх посадових обов`язків на вказаному підприємстві ОСОБА_8 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України. Крім того, судом вказано, що обвинувачений ОСОБА_8 частково відшкодував завдану матеріальну шкоду, у той самий час залишено поза увагою ту обставину, що внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху останнім, настала смерть потерпілого ОСОБА_14 .

В апеляційній скарзі потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять скасувати вирок районного суду в частині призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, та постановити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції даної статті з реальним відбуттям в місцях позбавлення волі. Дослідити обставини, які пом`якшують і обтяжують відповідальність, дані про особистість обвинуваченого, встановлені під час кримінального провадження, як досліджені судом першої інстанції не повністю та з порушеннями. Свої вимоги обґрунтовують тим, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, щирого каяття ОСОБА_8 , на їх думку, не відбулося. Було лише прагнення уникнути відповідальності, пов`язаної з реальним позбавленням волі шляхом представлення доказів, що пом`якшують покарання обвинуваченого. Крім того, їм відшкодована шкода в розмірі 5 000 грн., а не 10 000 грн., як зазначено у вироку.

В апеляційній скарзі цивільний відповідач ТОВ «Трнас-Авто 2000» просять скасувати вирок районного суду в частині вирішення цивільних позовів про стягнення з ТОВ моральної шкоди на користь ОСОБА_6 в сумі 300 000 грн. та на користь ОСОБА_7 500 000 грн. та прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні цивільних позовів, мотивуючи тим, що рішення суду в частині задоволення цивільних позовів прийняте судом без застосування норма матеріального права та з`ясування обставин справи, воно є незаконним, абсолютно не обґрунтованим і не вмотивованим, та відповідно таким, що прийняте з грубим порушенням судом ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України. Суд взагалі не досліджував питання про відшкодування моральної шкоди, не обґрунтував будь-яким чином її розмір та взагалі не зазначив, якими доказами вона підтверджується.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок районного суду змінити, звільнивши його від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, мотивуючи тим, що обираючи такий вид додаткового покарання районним судом не в повній мірі враховано те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, визнав свою вину, щиро розкаявся, частково відшкодував завдану шкоду, не перебуває на обліках у лікаря психіатра та лікаря нарколога, має на утриманні двох неповнолітніх дітей та те, що він працює водієм і його професія є єдиним заробітком для його сім`ї.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні вимоги, представника цивільного відповідача ОСОБА_13 , який підтримав подану апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_12 , які просили задовольнити подану апеляційну скаргу обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Так як фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 ніким із апелянтів не заперечується, а тому відповідно до ст. 404 КПК України відсутні апеляційні підстави піддавати сумніву правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження та правову кваліфікацію.
Розглянувши справу в межах поданих апеляцій, встановлено що викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, за що його засуджено, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які є взаємоузгодженими між собою, відповідають фактичним обставинам справи, і яким суд першої інстанції дав правильну та об`єктивну оцінку.

На підставі цих доказів, достатність та достовірність яких не була поставлена під сумнів вагомими доводами чи доказами стороною захисту під час судового розгляду, суд першої інстанції правильно визнав обвинуваченого винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, кваліфікувавши його дії, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Таким чином, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такі висновки суду відповідають матеріалам кримінального провадження.

Щодо доводів апеляційних скарг прокурора та потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про м`якість призначеного покарання, то вони є необґрунтованими зважаючи на наступне.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а при його призначенні суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_8 основне покарання із застосуванням вимог ст.75 КК України, місцевий суд, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відноситься до тяжкого злочину з необережності, наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття, добровільне відшкодування матеріальних збитків, обставини, що обтяжують покарання відсутні, а також дані про його особу, зокрема, те, що останній за місцем проживання характеризується позитивно, вперше притягується до кримінальної відповідальності, самостійно виховує малолітню дитину, 2002 року народження.

Враховуючи зазначене та приймаючи до уваги, що ОСОБА_8 позитивно характеризується як за місцем роботи так і за місцем проживання, має на утриманні, згідно акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 23.10.2014 року, двох дітей 1994 та 2002 року народження (т.2 а.с.80), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість досягти визначеної законом мети заходу примусу із застосуванням до обвинуваченого ст. 75 КК України та звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням.

Що стосується доводів в апеляційній скарзі прокурора про те, що суд при призначенні покарання обвинуваченому не врахував тяжкість вчиненого ним злочину та дані про особу ОСОБА_8 , та те, що потерпілі наполягали на призначення реальної міри покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки зазначені в апеляційній скарзі прокурора обставини були враховані судом при призначенні покарання. Сама по собі тяжкість вчиненого діяння в силу закону не є перешкодою для ухвалення зазначеного рішення суду.

Переконливих доводів щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм кримінального закону, які визначають мету, загальні засади призначення покарання та порядок його відбування в апеляційній скарзі прокурора не міститься.

Так, з вироку суду вбачається, що районний суд при вирішенні питання про міру покарання врахував суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, дані про його особу, який раніше не судимий, працює, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання. Крім того, судом враховано наявність обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття обвинуваченого та відсутність обставин, що обтяжує його.

Доводи апеляційної скарги потерпілих про безпідставне визнання судом обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття обвинуваченого, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Загальновизнано, що щире каяття має бути добровільним, тобто базуватися на внутрішньому переконанні особи. Воно характерне тим, що засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні з самого початку і до розгляду в апеляційній інстанції визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, надавав послідовні, взаємоузгодженні з матеріалами кримінального провадження показання, розкаявся у вчиненому, в судових дебатах просив вибачення у потерпілих.

Також обвинувачений після вчинення кримінального правопорушення у відсутності до нього від потерпілих претензій як майнового так і морального характеру, добровільно відшкодував завдану потерпілим шкоду на загальну суму 11 000 грн., що підтверджується наданими під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції та апеляційного розгляду копіями квитанцій та було підтверджено потерпілими про отримання цих коштів під час апеляційного розгляду, що свідчить про те, що останній щиро розкаявся у вчиненому (т.2 а.п.81-84, 187-190,199-202).

Крім того, ОСОБА_8 має на утриманні двох дітей 1994 та 2002 року народження, які, згідно акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 23.10.2014 року, проживають разом з ним та обидві повністю знаходять на його утриманні (т.2 а.п.80), правопорушення вчинив під час виконання ним трудових правовідносин, злочин вчинено з необережності та в тверезому стані.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що призначене ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, і не може бути визнане занадто м`яким або не справедливим.

Крім того, всупереч доводам апеляційних скарг потерпілих, суд першої інстанції, з урахуванням конкретних обставин провадження, даних про особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючої обставини, його поведінки в суді, яка свідчить про те, що він є особою, яка усвідомила тяжкість наслідків кримінального правопорушення, раніше не судимий, обґрунтовано прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Таким чином, за доводами апеляційних скарг прокурора та потерпілих, підстав вважати, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і внаслідок цього призначив обвинуваченому м`яке покарання, колегія суддів не вбачає. Підстави для задоволення апеляційних скарг останніх відсутні.

Згідно з санкцією ст. 286 ч.2 КК України, за вчинення злочину, передбаченого вказаною статтею передбачено покаранні у виді позбавлення волі на певний строк з позбавленням права керування транспортними засобами або без такого.

За роз`ясненнями, що містяться в п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року „Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" та п.18 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 року" Про практику призначення судами кримінального покарання" (з послідуючими змінами), у кожному випадку призначення покарання за ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Питання про доцільність призначення факультативного додаткового покарання, а у даному випадку позбавлення ОСОБА_8 права керувати транспортними засобами, вирішується за розсудом суду з урахуванням конкретних обставин справи, даних про особу винного.

Враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, характер порушень ОСОБА_8 правил дорожнього руху, зокрема, не надання переваги в проїзді зустрічному транспортному засобу, зупинився з метою здійснення повороту наліво, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості руху автомобіля аж до своєчасної зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Hyundai Santa Fe» реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_14 , що призвело до смерті останнього, колегія суддів вважає, що вищенаведені встановлені у кримінальному провадженні обставини не знижують істотно ступінь тяжкості злочину, а відтак не дають достатніх законних підстав для скасування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, як про це ставить питання в апеляційній скарзі обвинувачений.

Колегія суддів вважає, що при визначенні можливості застосування додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України, судом першої інстанції в достатній мірі враховано, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин з необережності, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, має постійне місце роботи, де позитивно характеризується, наявність обставин, що пом`якшують його покарання, та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає.

Крім того, перевіривши, у відповідності до вимог ст. 404 КПК України, законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі цивільного відповідача ТОВ «Транс-Авто 2000» щодо неправильності вирішення судом цивільного позову потерпілих, колегія суддів вважає, що вирок суду в цій частині підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, виходячи з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 374 КПК України, при ухваленні вироку, суд приймає рішення про цивільний позов, який згідно з вимогами ст.ст. 128,129 КПК України, розглядається у кримінальному провадженні за правилами, встановленим КПК України. Якщо правовідносини, пов`язані з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При цьому, ч. 1 ст. 129 КПК України передбачає, що суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Обґрунтованим, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 370 КПК України, є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом.

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вирішуючи цивільний позов потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд першої інстанції відступив від вимог вищезазначених норм права.

Так, предметом судового розгляду в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 були два цивільні позови: потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ТОВ «Транс-Авто 2000» про відшкодування моральної шкоди, заявлений ними ще під час судового розгляду. ( т.2 а.п.36, 42)

Суд першої інстанції, ухваливши рішення про залучення до участі в провадженні ТОВ «Транс-Авто 2000» в якості відповідача по позову потерпілих, жодного разу, всупереч вимогам процесуального закону, належним чином не повідомив зазначене товариство про день та час судового розгляду, та розглянув кримінальне провадження разом з цивільними позовами без участі представника зазначеного цивільного відповідача.

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідач ТОВ «Транс-Авто 2000» не повідомлявся про розгляд кримінального провадження, хоча інші учасники були належним чином повідомлені.

В зв`язку з цим були порушені його права, ТОВ «Транс-Авто 2000», так як останнього було позбавлено можливості відповідно до вимог КПК України прийняти безпосередню участь у справі, що являється істотним порушенням закону.

Крім того, з журналу судового засідання та технічного запису судового засідання, вбачається, що пояснення сторін по цивільних позовах не заслуховувались, докази по цивільним позовам належним чином не досліджувались, адже, суд обмежився лише зазначенням того, що в матеріалах провадження наявні цивільні позови.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що 08.09.2014 року з вини ОСОБА_8 , водія автомобіля «Renault Premium» 450.19 Т, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ТОВ Транс-Авто 2000», сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої загинув ОСОБА_14 .

При цьому, стягуючи моральну шкоду з ТОВ "Транс-Авто 2000", суд правильно виходив з положень ст. 1187 ЦК України, що зазначає, що володілець джерела підвищеної небезпеки, яким є вказане товариство як власник автомобіля, повинен відшкодувати шкоду, завдану таким джерелом підвищеної небезпеки. Крім того, ОСОБА_8 знаходився в трудових відносинах із ТОВ "Транс-Авто 2000". У силу ст. 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання трудових обов`язків.

Разом з тим, суд першої інстанції, задовольняючи цивільний позов потерпілих, не врахував, що до цих правовідносин потрібно було також застосувати положення Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон), оскільки цивільна відповідальність ТОВ "Транс-Авто 2000" на момент ДТП була застрахована відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/03733957 (т.2 а.п.179), а застрахованим транспортним засобом був зазначений вище автомобіль «Renault Premium» 450.19 Т.

Відповідно до вказаного полісу страховик, яким є ПАТ «Київський Страховий дім», забезпечує відшкодування шкоди, завданої життю, здоров`ю та майну третіх осіб під час ДТП, що сталася за участі забезпеченого транспортного засобу та внаслідок цієї пригоди настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована.

Відповідно до ст. 3 Закону обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Тобто виходячи із суті такого страхування Закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальника - заподіювача шкоди.

Проте, як убачається з матеріалів кримінального провадження до участі у справі страховик залучений не був.

Таким чином, з наведеного вбачається, що судом при вирішенні цивільних позовів не було додержано вимог процесуального законодавства, що регулює порядок вирішення цього питання, а тому вирок суду в частині вирішення цивільних позовів не можна вважати законним, і в цій частині вирок суду підлягає скасуванню.

Скасовуючи вирок Олександрівського районного суду Кіровоградської області щодо ОСОБА_8 в частині вирішення цивільних позовів, колегія суддів вважає, що в цій частині необхідно призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства з огляду на те, що судом першої інстанції вимоги процесуального законодавства, які регулюють порядок вирішення позовів не дотримано, докази належним чином не досліджувались, а тому наведене, у зв`язку з істотним порушенням норм ЦПК України, позбавляє апеляційного суду можливості розглянути цивільні позови по суті.

Згідно ст.458 КПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 445 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму права, та для всіх судів загальної юрисдикції, які зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із судовим рішенням Верховного Суду України.

Таким чином, при новому судовому розгляді суду першої інстанції слід врахувати правові висновки ВСУ, які визначенні в ухвалі Верховного Суду України від 03.06.2009 року, справа №6-7876св09

За таких обставин, на думку колегії суддів, саме призначення нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства з врахуванням пояснень учасників кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, забезпечить право як цивільних позивачів так і цивільних відповідачів на повний, всебічний та неупереджений розгляд цивільних позовів, під час якого слід перевірити викладені в апеляційній скарзі представника цивільного відповідача доводи, дати їм оцінку, і в залежності від встановленого постановити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора, апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , апеляційну скаргу цивільного відповідача ТОВ «Транс-Авто 2000» задовольнити частково, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 16 квітня 2015 року стосовно ОСОБА_8 в частині вирішення цивільного позову скасувати, призначити новий судовий розгляд у тому ж суді в іншому складі для розгляду в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді: (підписи)
Згідно з оригіналом:
Суддя Апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2