(справа № 362/5170/15-к)
Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області від 18 серпня 2015 року залишена без задоволення апеляційна скарга прокурора на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2015 року якою обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні повернуто прокурору військової прокуратури Київського гарнізону, зазначена ухвала залишена без змін.
Як суддя, який залишився у меншості, викладаю окрему думку щодо ухваленого рішення.
Вважаю, що ухвала Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2015 року винесена із порушенням вимог закону, є необґрунтованою, а висновки, які зроблені у ній суперечать як фактичним обставинам, так і вимогам кримінального процесуального закону.
За змістом зазначеної ухвали невідповідність обвинувального акта вимогам закону проявилась у тому, що він не містить дати та місця його складання і затвердження, а також суперечить вимогам ч.2 ст.291 КПК України.
Порушення ч.2 ст.291 КПК України на думку суду проявилось у неповному викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення; порушенні вимог закону при виділенні матеріалів щодо двох осіб в окреме провадження, що в свою чергу позбавляло суд можливості їх допитати у судовому засіданні; не залученні до участі у провадженні військової частини; не зазначенні, що бралось за основу при визначенні розміру збитку, що позбавляє суд можливості визначити правильність розміру викраденого, повноту кваліфікуючих ознак та правильність кваліфікації; в реєстрі не відображені усі процесуальні дії.
Однак такі висновки суду не ґрунтуються на вимогах закону.
Не ґрунтуються на вимогах закону і посилання суду першої інстанції на порушення ч.2 ст.291 КПК України.
За змістом п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити у собі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Вважаю, що прокурором цих вимог закону при складанні обвинувального акту було дотримано у повному обсязі. Так, обвинувальний акт містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими. Обвинувальний акт містить і правову кваліфікацію кримінального правопорушення із посиланням на частину і статтю Особливої частини КК України, а саме: викрадення військового майна військовою службовою особою із зловживанням службовим становищем, повторно за попередньою змовою групою осіб, що передбачено ч.2 ст.410 КК України. Обвинувальний акт містить і формулювання обвинувачення. При цьому, формулюючи обвинувачення прокурором указано на усі обов`язкові ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони інкримінованого злочину, а саме: порядок та послідовність дій, дані про статус підозрюваного, як військової службової особи, мети та мотиву діяння, форма вини, перелік і наявність викраденого майна, розмір завданої шкоди. За своїм змістом сформульоване обвинувачення є достатньо зрозумілим і конкретним.
Щодо доводів ухвали суду першої інстанції про незаконність виділення матеріалів щодо двох обвинувачених, можливої неповноти судового розгляду внаслідок неможливості допиту цих обвинувачених, то поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що на стадії підготовчого судового засідання не вирішується питання про законність тих чи інших процесуальних дій та наявності порушень вимог кримінального процесуального закону. Є не логічним і таким, яке не ґрунтується на вимогах ст.291 КПК України поєднання наявності таких порушень із вимогами, які пред`являються до обвинувального акта відповідно до ч.2 ст.291 КПК України. Поза увагою суду першої інстанції залишилися вимоги ч.8 ст.469 КПК України, відповідно до яких при укладенні угоди із одним обвинуваченим, у випадку якщо кримінальне провадження здійснюється щодо кількох обвинувачених, кримінальне провадження підлягає виділенню в окреме провадження. Щодо можливості допиту цих обвинувачених, то суд не врахував те, що до суду була скерована угода між прокурором і підозрюваним про визнання винуватості, що за будь-яких умов виключало допит цих обвинувачених.
Посилаючись на незалучення військової частини до участі у кримінальному провадженні суд першої інстанції допустив неконкретне формулювання цієї дії, оскільки є незрозумілим, що судом малось на увазі під терміном «залучення». Якщо малось на увазі залучення військової частини до кримінального провадження як потерпілою, то відповідно до ст.55 КПК України права і обов`язки потерпілого виникають із моменту подачі заяви про злочин або заяви про залучення до кримінального провадження як потерпілого, в тому числі і після початку кримінального провадження. Даних про наявність таких заяв ні обвинувальний акт, ні додані матеріали не містять, а з`ясування цих обставин не входить до компетенції суду на стадії підготовчого судового засідання.
Посилання суду першої інстанції на відсутність відображення того, «що бралось за основу при визначенні розміру збитку», то закон не зобов`язує зазначені дані вносити до обвинувального акту. З`ясування цих обставин повинно проводитись у ході судового розгляду. Перевірка правильності визначення шкоди, повноти кваліфікуючих ознак та правильність кваліфікації дій, не є предметом перевірки відповідності обвинувального акту вимогам закону. Поруч із цим, при виникненні у суду сумніву у правильності кваліфікації, він міг, у відповідності до вимог п.1 ч.7 ст.474 КПК України, відмовити у затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування.
Доводи ухвали суду першої інстанції про невідповідність реєстру матеріалів досудового розслідування вимогам ст.109 КПК України не ґрунтуються на вимогах закону.
Так, в ухвалі суд послався на конкретні документи, які до реєстру заноситись не повинні.
Якщо судом мались на увазі відповідні процесуальні дії, то інвентаризація до процесуальних дій не відноситься, а даних про те, що огляд місця події проводився, що було би підставою для внесення цих процесуальних дій до відповідного реєстру, надані суду матеріали не містять.
Окрім того, при надходженні до суду першої інстанції угоди про визнання винуватості суд, в порушення вимог п.1 ч.3 ст.314 КПК України, не вирішив питання про затвердження чи відмову у затвердженні угоди, не навівши при цьому в ухвалі мотивів, які би заслуговували на увагу.
Наявність зазначених порушень кримінального процесуального закону допущених судом першої інстанції при постановленні ухвали від 15 липня 2015 року про повернення обвинувального акту, які є істотними, указували на необхідність скасування цієї ухвали.
Ухваливши більшістю голосів рішення про залишення цієї ухвали без змін, колегія суддів також допустилася порушення кримінального процесуального закону, постановивши незаконну і явно необґрунтовану ухвалу.
За наведених міркувань законним, обґрунтованим та вмотивованим може бути рішення про скасування ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2015 року та повернення обвинувального акту до суду першої інстанції для виконання вимог ст.ст. 314-316 КПК України.
Оскільки більшістю голосів прийняте протилежне рішення, то мною виноситься зазначена окрема думка.
Суддя, який залишився
у меншості ОСОБА_2 .