АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 644/6834/15-к Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11КП/790/1772/15 Доповідач апеляц.інстанції ОСОБА_2
Категорія: ст.ст.15ч.2,185ч.1,186ч.2 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
2 жовтня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5
за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
адвоката - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові кримінальне провадження № 644/6834/14-к по обвинуваченню ОСОБА_7 за ст.ст.15ч.2 і 185ч.2, 186 ч.2 КК України
за апеляційною скаргою прокурора прокуратури Орджонікідзевського району міста Харкова на вирок Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 21 липня 2015 року,-
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Колегії суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області від 2 жовтня 2015 року задоволено апеляційну скаргу прокурора прокуратури Орджонікідзевського району міста Харкова і скасовано в частині призначеного покарання вирок Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 21 липня 2015 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженого с. Березівка Харківського району Харківської області, громадянина України, одруженого, з середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:
-14.09.1998 р. за ст.140ч.2 КК України до 4 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільненого від покарання 14.09.1998 р. на підставі ст.1 п. «а» Закона України від 24.07.1998 р. «Про амністію»,
-07.07.2000 р. за ст.ст.140ч.2,140ч.3 КК України до 4 років позбавлення волі з конфіскацією майна,
-09.04.2002 р. за ст.ст.186ч.2,187ч.2 КК України до 6 років 6 місяців позбавлення волі,
-05.12.2007 р. за ст.ст.296ч.2,342ч.2 КК України до 2 років обмеження волі,
-25.05.2010 р. за ст.309ч.1 КК України до 2 років позбавлення волі,
-20.04.2012 р. за ст.185ч.3 КК України до 3 років позбавлення волі з застосуванням ст.75 КК України та іспитовим строком 1 рік,
Апеляційним судом обвинуваченому призначено покарання: за ч.2 ст.15 та ч.2 ст.185 КК України 1 рік позбавлення волі, за ч.2 ст.186 КК України 4 роки позбавлення волі. Відповідно до вимог ч.1 ст.70 КК України шляхом часткового складання остаточно призначити покарання 4/чотири/ роки 1 /один/ місяць позбавлення волі.
Під час апеляційного розгляду було встановлено, що суд першої інстанції /головуючий суддя ОСОБА_1 /, призначаючи покарання, грубо порушив вимоги кримінального закону.
Так, резолютивна частина оскаржуваного вироку у зазначеній частині виглядає наступним чином:
«Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України та ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання:
- за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України по епізоду № 1, від 12 листопада 2014 року, у вигляді ОДНОГО року позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 186 КК України по епізоду від № 2, від 05.04.2015 року, у вигляді ДВОХ років позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 186 КК України, по епізоду № 3 від 12.05.2015 року, у вигляді ДВОХ років ШЕСТИ місяців позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 186 КК України, по епізоду № 4, від 22 травня 2015 року, у вигляді ТРЬОХ років позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 186 КК України по епізоду № 5, від 29.05.2015 року, у вигляді ЧОТИРЬОХ років ОДНОГО місяця позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у вигляді ЧОТИРЬОХ років ОДНОГО місяця позбавлення волі.»
Таке викладення судового рішення свідчить про те, що автор тексту вироку не володіє елементарними знаннями кримінального закону, що регламентує порядок призначення покарання.
Так, санкція ч.2 ст.186 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від чотирьох до шести років.
Суд, призначаючи у 3-х випадках покарання більш м?яке, ніж передбачено законом, не тільки жодним чином не мотивував таке рішення й не послався на вимоги ст.69 КК України, але в мотивувальній частині вироку зазначив, що підстави для застосування ст.ст.69 і 69-1 КК України відсутні.
Крім того, суд першої інстанції незаконно призначив окремі покарання за кожне правопорушення, незважаючи на те, що вони мали одні й ті самі кваліфікуючі ознаки і були кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України, тобто не потребували самостійної кваліфікації.
Як роз?яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 своєї постанови № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачені законом правила призначення покарання за сукупністю злочинів (ст. 70 КК) застосовуються у випадках самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади злочинів і які мають самостійні санкції. За цими ж правилами призначається покарання і в разі вчинення особою діянь, частина яких кваліфікується як закінчений злочин, а решта - як готування до злочину чи замах на нього. За окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається.
Вимог кримінального процесуального закону та зазначених роз?яснень Пленуму суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому, не дотримавсь.
Крім того, на порушення вимог п.4 ч.1 ст.374 КПК України у вступній частині вироку суд зазначив про наявність у обвинуваченого судимості від 20.04.2012 року і не послався на попередні 5 судимостей, які не зняті й не погашені у визначеному законом порядку, мають значення для справи, в т.ч. при визначенні кваліфікації дій обвинуваченого й призначенні покарання.
Ці порушення, у свою чергу, потягли кваліфікацію дій обвинуваченого за крадіжку 12 листопада 2014 року за ч.2 ст.15 та ч.1 ст.185 КК України, хоча, викладаючи об?єктивну сторону цього правопорушення, суд у вироку зазначив, що обвинувачений вчинив замах на крадіжку, діючи повторно, тобто послався на кваліфікуючу ознаку ч.2 ст.185 КК України.
При цьому, у зазначеній частині орган досудового слідства кваліфікував дії ОСОБА_7 правильно, саме за ч.2 ст.15 та ч.1 ст.185 КК України.
Оскільки прокурор в апеляційній скарзі просив призначити в цій частині покарання за ч.2 ст.15 та ч.1 ст.185 КК України, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості виправити зазначену помилку.
Разом з тим, судом першої інстанції необґрунтовано не було враховано попередні судимості ОСОБА_7 за крадіжки, грабіж та розбій.
Не ґрунтується на законі і посилання у вироку суду першої інстанції на те, що ОСОБА_7 не має судимості за останнім вироком. Погашення судимості є єдина інституція, яка не може бути застосована до останньої за часом судимості у відриві від попередніх судимостей. Злочини, передбачені ч.2 ст.187, ч.2 ст.186, ч.3 ст.185 КК України та ч.3 ст.140 КК України 1960 року, за якими раніше засуджувавсь ОСОБА_7 , згідно вимог ч.4 ст.12 КК України, є тяжкими. Відповідно до п.8 ст.89 КК України такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до позбавлення волі за тяжкий злочин, якщо вони протягом шести років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового злочину. Відповідно до вимог ч.5 ст.90 КК України якщо особа, що відбула покарання, до закінчення строку погашення судимості знову вчинить злочин, перебіг строку погашення судимості переривається і обчислюється заново. У цих випадках строки погашення судимості обчислюються окремо за кожний злочин після фактичного відбуття покарання (основного та додаткового) за останній злочин.
Тобто, з урахуванням останньої попередньої судимості, якби ОСОБА_7 не був знову притягнутий до кримінальної відповідальності, його судимості були б погашені у 2018 році.
Крім того, незважаючи на те, що на момент ухвалення вироку 21 липня 2015 року ОСОБА_7 вже більш ніж місяць перебував під вартою у слідчому ізоляторі, суд першої інстанції, у порушення вимог п.1 ч.4 ст.374 КПК України, жодним чином не вирішив питання щодо запобіжного заходу.
Це питання судом було вирішено ухвалою від 31 липня 2015 року у порядку ст.537 КПК України, що також є незаконним.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне про викладене повідомити Вищу кваліфікаційну комісію суддів України для відповідного реагування, оскільки зазначені порушення закону з боку головуючого судді ОСОБА_1 є системними і в подальшому можуть викликати суттєві порушення прав громадян сторін кримінальних проваджень.
Керуючись ст.ст. 407,409,420 КПК України, колегія суддів,-

Про системні грубі порушення судом вимог кримінального закону при ухваленні вироку Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 21 липня 2015 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , повідомити Вищу кваліфікаційну комісію суддів України для відповідного реагування.
На ухвалу апеляційного суду може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення ухвали.
Головуючий-суддя суддя суддя
_________________ __________________ _________________
ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОЧЕРЕТНИЙ