Ухвала іменем україни 16 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

судді доповідача ОСОБА_11,

суддів ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2 на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 18 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 липня 2015 року щодо ОСОБА_2,

в с т а н о в и л а:

Вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 18 вересня 2014 року,

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Харкова, жителя АДРЕСА_1, раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Цивільні позови потерпілих ОСОБА_3 задоволено частково, ОСОБА_4 - повністю. Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_4 − 100000 грн.; на користь ОСОБА_3 - 100000 грн.

За обставин встановлених судом та детально наведених у вироку, ОСОБА_2 визнано винуватим у тому, що він 09 березня 2014 року, перебуваючи за місцем свого проживання разом із співмешканкою ОСОБА_5, під час розпивання спритних напоїв, в ході раптово виниклого конфлікту на ґрунті виниклих неприязних відносин, близько 19 години, умисно наніс їй долонями обох рук внутрішньої сторони близько 6-7 ударів в область обличчя та декілька ударів по тулубу. Даними діями засуджений заподіяв потерпілій умисні тяжкі тілесні ушкодження, від яких ОСОБА_5 у ліжку в ніч з 09 на 10 березня 2014 року померла, і які згідно висновку експерта №82/Чт/14 від 29.04.2014 року знаходяться в прямому причинному зв'язку з настоям смерті потерпілої.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 липня 2015 року вказаний вирок щодо ОСОБА_2 залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_2 і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Зазначає про недоведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України за обставин викладених у вироку, вказує що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Крім того, захисник указує на невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України , зазначає при цьому, що в ухвалі відсутні мотиви та підстави відхилення апеляції засудженого, а також докази, що спростовують наведені в ній доводи.

Перевіривши доводи наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на нижчевикладене.

Згідно вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність правозастосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки фактичних обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Фактичні обставини кримінального провадження були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанції й перегляду у касаційному порядку не підлягають, оскільки з урахуванням положень ч. 1 ст. 438 КПК України невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неповнота судового розгляду не є підставою для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_2 в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілої, міський суд зробив на підставі сукупності доказів, зібраних та перевірених у судовому засіданні відповідно до процесуального законодавства, зокрема на підставі показань самого засудженого, який в судовому засіданні не визнавав себе винним у смерті чи умисному нанесенні тяжких тілесних ушкоджень, однак визнав, що наніс декілька ударів долонями рук по обличчю ОСОБА_5 за обставин встановлених судом; показів свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8; даних, що містяться у протоколах слідчих дій, а саме: протоколі слідчого експерименту, висновках експерта від 29.04.2014 року, та інших матеріалах провадження, зміст яких детально відображено у вироку. Підстав оцінювати критично показання свідків у суду не було.

Згідно висновків експерта від 29.04.2014 року на трупі ОСОБА_5 виявлення тілесні ушкодження: черепно-мозкова травма, що супроводжувалася субдуральним крововиливом та порушенням мозкового кровообігу, яка виникла від ударної дії тупими твердими предметами з обмеженою контактуючою поверхнею, нанесеними в період до 12 годин перед настанням смерті. Причинною смерті потерпілої явилася вказана черепно-мозкова травма.

Даними висновку експерта від 29.04.2014 року, згідно з яким пошкодження на трупі ОСОБА_5 могли утворитися при обставинах та механізмі, вказаному ОСОБА_2 у ході слідчого експерименту.

Отже, наведені докази в сукупності спростовують наведені у скарзі доводи захисника про відсутність доказів винності ОСОБА_2 та за встановлених фактичних обставин справи його дії за ч. 2 ст. 121 КК України кваліфіковано правильно.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення та повинні братися до уваги обставини, які його пом'якшують і обтяжують.

На думку колегії суддів, призначене засудженому ОСОБА_2 покарання, є обґрунтованим і необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, відповідає вимогам статей 50, 65, 66, 67 КК України.

Крім того, як вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду, наведені у касаційній скарзі доводи ОСОБА_1, за своїм змістом аналогічні доводам апеляційної скарги засудженого та його захисника, визнані судом апеляційної інстанції безпідставними з наведенням відповідних мотивів прийнятого рішення. Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою, вмотивованою, та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для витребування матеріалів кримінального провадження немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2 на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 18 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 липня 2015 року щодо ОСОБА_2.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_11 ОСОБА_10 ОСОБА_9