Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_6
суддів:ОСОБА_7., ОСОБА_8,
розглянула в судовому засіданні 31 серпня 2015 року у м. Києві касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2015 року щодо ОСОБА_4

Зазначеним вироком, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду,

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше судимого вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 07 серпня 2014 року за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді штрафу у сумі 850 грн,

засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік 6 місяців.

На підставі ст. 71, ч. 2 ст. 72 КК постановлено покарання, призначене ОСОБА_4 за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 07 серпня 2014 року за ч. 1 ст. 185 КК у виді штрафу у сумі 850 грн, та покарання за даним вироком виконувати самостійно.

За вироком суду, ОСОБА_4 20 листопада 2014 року приблизно о 10.00 год. у квартирі АДРЕСА_1 повторно таємно викрав телевізор, який належить ОСОБА_5, вартістю 2378,50 грн, завдавши таким чином останній матеріальної шкоди на вказану суму.

Крім того, ОСОБА_4 02 грудня 2014 року приблизно о 12.00 год. у квартирі АДРЕСА_1 повторно таємно викрав холодильник, який належить ОСОБА_5, вартістю 4992 грн, завдавши таким чином останній матеріальної шкоди на вказану суму.

У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування зазначених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м'якості.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи прокурора про безпідставне застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК є необґрунтованими.

При призначенні ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 65 КК в достатній мірі взяв до уваги конкретні обставини та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, вид, кількість та вартість викраденого майна, дані про особу ОСОБА_4, який раніше судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, його вік, сімейний стан, наявність на утриманні малолітньої дочки, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин та пом'якшуючу покарання обставину, якою визнав щире каяття.

На підставі цих даних у їх сукупності, а також з урахуванням ставлення ОСОБА_4 до вчиненого, який вину визнав повністю та щиро покаявся, думки потерпілої щодо міри покарання, районний суд призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, однак дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення останнього без реального його відбування та застосував до нього положення ст. 75 КК.

Крім того, як убачається зі змісту ухвали, апеляційний суд, стверджуючи про правильність застосування судом першої інстанції до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК, надав обґрунтовані відповіді на доводи апеляційних скарг заступника прокурора м. Києва та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції.

При цьому, судом апеляційної інстанції зважено також на те, що ОСОБА_4 до початку апеляційного розгляду сплатив штраф у розмірі 850 грн, хоч і неофіційно, але працює будівельником за згодою сторін у Різоположенському чоловічому монастирі та за місцем роботи характеризується позитивно, в судовому засіданні визнав свою провину, висловив жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Свій висновок суд апеляційної інстанції переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає.

Таким чином, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК і з наведеними в ній висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Покарання, призначене ОСОБА_4 із застосуванням ст. 75 КК, відповідає загальним засадам призначення покарання, є достатнім і справедливим, а тому підстави для скасування оскаржуваних судових рішень з мотивів, наведених у касаційній скарзі прокурора, відсутні.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2015 року щодо ОСОБА_4.

Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8