АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/803/15 Справа № 206/7286/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в залі апеляційного суду, матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000104 від 16 січня 2014 року, відносно обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 , на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2015 року, за участю прокурора ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 .

В апеляції прокурор, не оскаржуючи фактичні обставини кримінального провадження та призначене обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 62 КК України, просить вирок суду скасувати в частині призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 296 КК України, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України і призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі та на підставі ст. 71 КК України остаточно призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі. Прокурор аргументує свої доводи тим, що суд першої інстанції не мотивував у вироку призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі, а також не надав належної оцінки тим обставинам, які суд зазначив у вироку, а саме, що вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, обвинувачений фактично не визнав, вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, у відношенні особи похилого віку, вкрай негативно характеризується за місцем мешкання, має нарікання від сусідів за порушення громадського порядку та нетактовну поведінку, не працює, знаходиться на обліку у лікаря психіатра.

В апеляції захисник обвинуваченого просить вирок суду змінити, в зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 296 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, при цьому призначити обвинуваченому за ч. 2 ст. 125 КК України та ч. 1 ст. 162 КК України мінімальне покарання передбачене санкціями даних статей. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, адвокат посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Так, на думку захисника, висновок суду про доведеність вини її підзахисного за ч. 2 ст. 296 КК України є безпідставним та ґрунтується на суперечливих доказах, які не отримали належну оцінку, крім цього суд не взяв до уваги те, що ОСОБА_6 мав тривалі взаємовідносини з потерпілою та її донькою. При цьому адвокат зазначає, що обвинувачений раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, від слідства і суду не ухилявся, щиро кається у скоєному.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник зазначає, що вказані в ній доводи не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а тому підстави для призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання відсутні.

Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2015 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України, та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 162 КК України - у виді двох років обмеження волі; за ч. 2 ст. 296 КК України - у виді трьох років обмеження волі; на підставі ч. 1 ст.7 0 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 призначено покарання у виді трьох років обмеження волі.

Крім того, за результатами розгляду кримінального провадження судом визначено долю речових доказів.

ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України, за наступних обставин.

14 січня 2014 року, приблизно о 16.00 годині, ОСОБА_6 після сумісного вживання спиртних напоїв разом із особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, проходили по АДРЕСА_2 , де у них раптово виник умисел на незаконне проникнення до житла особи з вчиненням у відношенні ОСОБА_10 хуліганських дій групою осіб.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне проникнення до житла особи, тобто приміщення, призначеного для постійного або тимчасового проживання людей, ОСОБА_6 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, разом із особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, не будучи власниками та не маючи інших законних підстав на право користування житловим приміщенням, пройшли на територію домоволодіння по АДРЕСА_2 , достовірно знаючи про те, що в даному житловому будинку постійно проживають ОСОБА_11 та її матір похилого віку - ОСОБА_10 .

У відповідь на відмову ОСОБА_10 відкрити вхідні двері вказаного будинку, ОСОБА_6 , разом із особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, зайшли у середину приміщення будинку до коридору, попередньо вибивши двері, переступивши через поріг, тим самим незаконно проникли до житла ОСОБА_10 , де продовжили вчиняти у відношенні ОСОБА_10 хуліганські дії в групі осіб.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_6 , 14 січня 2014 року, приблизно о 16.00 годині, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у будинку ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, безпричинно, з хуліганських спонукань, в групі осіб з особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, бажаючи самоствердитися за рахунок приниження особи похилого віку та завдати їй фізичних і моральних страждань, демонструючи своє зневажливе ставлення до існуючих правил, норм поведінки і моралі в суспільстві, супроводжуючи свої умисні дії грубою нецензурною лайкою, з особливою зухвалістю, наніс своєю рукою, стиснутою у кулак, потерпілій ОСОБА_10 удари в область грудної клітини.

У свою чергу, співучасник злочину особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, діючи в групі з ОСОБА_6 , в цей час, тримав потерпілу ОСОБА_10 , за руку, притискаючи її до себе, позбавивши, таким чином, останню можливості чинити опір їх протиправним діям.

ОСОБА_6 , кулаком своєї руки наніс не менше двох ударів в обличчя потерпілій ОСОБА_10 .

При цьому співучасник злочину - особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, діючи умисно, безпричинно, з винятковим цинізмом, погрожував зґвалтувати похилого віку потерпілу ОСОБА_10 , не маючи реального наміру вчинити вказані дії, але маючи намір вчинити хуліганські дії, чим спричиняв останній моральні страждання та принижував честь та гідність ОСОБА_10 .

Після чого, співучасники злочину ОСОБА_6 та особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, ігноруючи неодноразові прохання та вимоги потерпілої ОСОБА_10 припинити її побиття та моральне приниження, продовжуючи діяти умисно, безпричинно, з хуліганських спонукань, з особливою зухвалістю, у складі групи осіб, схопили останню та, долаючи опір потерпілої, потягли її через приміщення кухні до приміщення кімнати будинку останньої.

Після чого, співучасники злочину ОСОБА_6 та особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, наблизилися до потерпілої ОСОБА_10 . Особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, схопив останню за руку, а ОСОБА_6 наносив ОСОБА_10 удари ногою в область спини.

Далі, продовжуючи діяти умисно, безпричинно, з хуліганських спонукань, з особливою зухвалістю, у складі групи осіб, співучасники злочину ОСОБА_6 та особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, схопивши потерпілу ОСОБА_10 , потягли останню до приміщення спальної кімнати, де штовхнули її на ліжко.

Після чого, співучасник злочину ОСОБА_6 , продовжуючи свої хуліганські дії, незважаючи на прохання потерпілої припинити її побиття, ігноруючи її похилий вік та усвідомлюючи, що ОСОБА_10 не в змозі протистояти його знущанням, діючи умисно, з особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, притиснув потерпілу ОСОБА_10 своєю рукою за плечі, а співучасник злочину особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, в цей час, діючи умисно, з особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, притиснув рукою потерпілу за ноги до ліжка та намагався зняти з останньої гамаші, погрожуючи зґвалтувати ОСОБА_10 .

Потерпіла ОСОБА_10 , будучи особою похилого віку, відчуваючи страх, моральне приниження та фізичний біль, втративши контроль над собою внаслідок активних протиправних хуліганських дій співучасників злочину ОСОБА_6 та особи, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, вчинила спорожнення на ліжко.

Побачивши це, співучасники злочину ОСОБА_6 та особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, припинили побиття та моральне приниження ОСОБА_10 , відійшли від останньої та направилися на вихід з будинку потерпілої.

ОСОБА_10 , в свою чергу, хибно розраховуючи на те, що співучасники злочину ОСОБА_6 та особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, припинили свої протиправні хуліганські дії відносно неї, встала з ліжка та попрямувала за останніми з метою закрити вхідні двері свого будинку, після того, як співучасники злочину ОСОБА_6 та особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, залишать його.

Побачивши це, співучасники злочину, продовжуючи свої протиправні хуліганські дії, умисно, безпричинно, з особливою зухвалістю повернулися до ОСОБА_12 та збили її, з ніг. ОСОБА_6 наніс ОСОБА_12 ще кілька ударів ногами по нижніх кінцівках.

Після чого, співучасники злочину, ОСОБА_6 та особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, з місця скоєння злочину зникли.

В результаті умисних протиправних хуліганських дій співучасників злочину ОСОБА_6 та особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, які тривали до чотирьох годин, був порушений громадський порядок, нормальні умови відпочинку, життєдіяльності та побуту потерпілої ОСОБА_10 , похилого віку. Вона зазнала морального приниження, фізичних страждань та їй були спричинені тілесні, які згідно висновку судово-медичного експерта № 511е від 13 лютого 2014 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні (21 день).

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора, що підтримує державне обвинувачення у суді апеляційної інстанції, який підтримав апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 та заперечував проти задоволення апеляції захисника, доводи обвинуваченого, який не підтримав апеляцію прокурора та просив задовольнити апеляцію захисника, позицію захисника, яка підтримала свою апеляцію та заперечувала проти задоволення апеляції прокурора, міркування потерпілої, яка підтримала апеляцію прокурора та просила залишити без задоволення апеляцію захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши їх, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляції захисника обвинуваченого та прокурора підлягають залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України, відповідає фактичним обставинам справи та є обґрунтованим.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не виявлено.

Так, вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому діянь повністю підтверджується дослідженими в ході судового розгляду показаннями: обвинуваченого ОСОБА_6 , який не заперечував факт побиття 14 січня 2014 року потерпілої разом з ОСОБА_13 та вказав на наявність неприязних відносин з нею, які зумовлені тим, що в період часу з 2000 року по 2003 рік він зустрічався та спільно проживав із ОСОБА_11 , яка є донькою потерпілої ОСОБА_10 , однак остання була проти їх стосунків, через що вони і розлучились; показаннями потерпілої ОСОБА_10 , яка вказала на те, що 14 січня 2014 року до її будинку проникли ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , які разом її побили та намагались зґвалтувати; свідка ОСОБА_14 знайомої ОСОБА_6 , яка вказала на те, що дізналась про події від 14 січня 2014 року зі слів останнього, а також надала обвинуваченому та потерпілій позитивну характеристику; свідка ОСОБА_15 вітчима обвинуваченого, який також позитивно його охарактеризував та вказав на те, що дізнався про події кримінального провадження зі слів останнього; експерта ОСОБА_16 , яка підтримала наданий нею висновок судово-медичної експертизи № 227е, від 20 січня 2014 року та зазначила, що всі виявлені тілесні ушкодження (13-14 механічних дій) на тілі потерпілої ОСОБА_10 , утворились від дії твердого тупого предмету (одному удару може відповідати кілька механічних дій) протягом короткого проміжку часу; поряд з цим, слідів механічних дій на животі потерпілої виявлено не було, що можливо у разі, якщо потерпіла була добре вдягнута.

Крім того, вина обвинуваченого підтверджується й наявними в матеріалах провадження письмовими доказами, зокрема: протоколом огляду місця події від 15 січня 2014 року та фототаблицею до нього, згідно з яким у кімнаті № 1 будинку № 19 по вул. Туркменській у м. Дніпропетровську було виявлено пляму бурого кольору (на підлозі) та вилучено поліетиленовий пакет із рідиною бурого кольору (т.1, арк.пр.11, 12); висновками експертиз № 227е від 20 січня 2014 року та № 511е від 13 лютого 2014 року, якими визначено характер виявлених в обвинуваченої тілесних ушкоджень, їх локалізацію, механізм та давність утворення (т. 1, арк.пр. 38-40); висновком судово-психіатричної експертизи № 234 від 16 вересня 2014 року, згідно з яким обвинувачений ОСОБА_6 в період інкримінованого йому діяння хронічними душевними захворюваннями або розладами не страждав та не страждає на теперішній час; міг усвідомлювати та віддавати звіт своїм діям (бездіям) та керувати ними ( т. 1, арк.пр.135-137).

Надаючи оцінку зазначеним доказам у своїй сукупності, колегія суддів не сумнівається у їх належності та допустимості, вважає такі докази достатніми для доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинних діянь, а тому не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Разом з тим, оцінюючи доводи захисника обвинуваченого, колегія суддів зазначає наступне.

Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, захисник вказує на відсутність в діях її підзахисного складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 296 КК України. Разом з тим, на переконання адвоката, дії ОСОБА_6 необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 125 КК України.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, з такою позицією колегія суддів погодитись не може.

Відповідно до ч. 1 ст. 296 КК України, хуліганством є грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Виходячи з нормативного розуміння, явною неповагою до суспільства слід вважати нахабно виявлене, зневажливе ставлення винного до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності.

Особливою зухвалістю вважається нахабне поводження, буйство, поєднане з насильством, що спричинило тілесне ушкодження чи знущання над потерпілим, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу тощо.

Під винятковим цинізмом слід розуміти демонстративну зневагу щодо норм моральності.

Зміст грубості порушення громадського порядку слід визначати з урахуванням характеру хуліганських дій, їх наслідків, місця і тривалості їх вчинення, кількості потерпілих, їх віку, стану здоров`я, суттєвості порушення їх інтересів.

З огляду на обставини провадження, зокрема на характер дій обвинуваченого по відношенню до потерпілої, як до особи похилого віку, у колегії суддів не виникає сумнівів щодо останній вчинив саме хуліганство.

Надаючи оцінку доводам захисника про наявність давніх неприязних стосунків між обвинуваченим та потерпілою, колегія суддів зазначає, що згідно з показаннями ОСОБА_6 такі відносини мали місце з 2000 по 2003 рік, тобто задовго до подій злочину. Поряд з цим, обвинувачений зазначив, що він підтримував дружні стосунки з донькою потерпілої.

На переконання колегії суддів, такі обставини свідчать про відсутність неприязних відносин між обвинуваченим та потерпілою та не вказують на наявність конфлікту між останніми.

При цьому, про відсутність умислу лише завдати потерпілій легкі тілесні ушкодження свідчить й поведінка обвинуваченого.

Як вбачається з наданих обвинуваченим пояснень, вчинені ним відносно потерпілої дії були зумовлені станом алкогольного сп`яніння. Причини, які його спонукали до таких дій ОСОБА_6 зазначити так і не зміг.

Поряд з цим, протиправні дії були вчинені ним разом з іншою особою, яка жодних неприязних стосунків з потерпілою не мала, та, зі слів обвинуваченого, саме ця особа першою розпочала такі дії, до яких він лише приєднався.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає, що мотиви вчинення злочину обвинуваченим є саме хуліганськими, а тому не вбачає підстав сумніватись в правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 296 КК України.

Щодо наявності в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 162 КК України, під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи слід розуміти будь-яке вторгнення у житло (інше володіння), здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи в порушення встановленого законом порядку.

Матеріалами провадження, а саме показаннями потерпілої встановлено, що двері до будинку, в якому вона мешкала разом з донькою були зачинені. Разом з тим, остання вказала на те, що на вимогу обвинуваченого їх відчинити, відповіла відмовою.

Крім того, сам обвинувачений вказав на те, що потерпіла перешкоджала його вторгненню до житла.

За таких обставин, колегія суддів не сумнівається й в тому, що обвинувачений проник до житла потерпілої всупереч волі останньої, що свідчить про наявність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині кваліфікації дій обвинуваченого та не вбачає підстав для задоволення апеляції захисника з викладених в ній мотивів.

Разом з тим, вирішуючи питання правильності застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та відповідності призначеного ним покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів і особі обвинуваченого ОСОБА_17 за доводами апеляційної скарги прокурора, колегія суддів виходить із того, що згідно з вимогами ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

При цьому, колегія суддів враховує вимоги ст. 65 КК України, а також роз`яснення, наведені у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7, згідно з якими при призначенні покарання суд повинен в повній мірі враховувати ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину, дані про особу, а також ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, що скоїла злочин, повинно бути призначене покарання, необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_17 призначено відповідно до вищезазначених вимог.

Як вбачається з вироку, призначаючи обвинуваченому покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які згідно зі ст. 12 КК України є злочинами невеликої тяжкості та середньої тяжкості, дані про особу винного, який за місцем проживання характеризується негативно (т. 1, арк.пр. 182), на обліку у лікаря нарколога не перебуває (т. 1, арк.пр. 179, 180), згідно довідки КЗ "ДКПЛ" ДОР знаходився на лікуванні у лікаря-психіатра з 15 березня 2014 року по 15 квітня 2014 року та перебуває на обліку з 2006 року із діагнозом гострий поліморфний психічний розлад з симптомами шизофренії (т. 1, арк.пр. 185, 186), раніше не судимий, не працює, згідно висновку військової медичної комісії, не придатний до військової служби (т. 1, арк.пр. 181, 184), вину у вчинені кримінального правопорушення визнав частково, у скоєному не розкаявся.

Згідно ст. 66 КК України обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , судом встановлено не було, а обставинами, що обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України, суд визнав вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння та вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не вбачає підстав сумніватись у достовірності встановлених судом відомостей.

Оцінюючи їх у своїй сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_17 покарання у виді обмеження волі.

На переконання колегії суддів, суд обґрунтовано дійшов до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_17 та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без його поміщення до установи відбування покарання закритого типу, а тому призначене покарання за своїм видом та розміром слід вважати справедливим.

З огляду на викладене, доводи прокурора в своїй апеляції про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого колегія суддів розцінює як необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість і належну вмотивованість оскаржуваного вироку, який зміні чи скасуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2015 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ впродовж трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той же строк з дня вручення йому копії ухвали, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду :
____________ ________________ ____________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4