Ухвала іменем україни 20 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_23,
суддів:ОСОБА_24, ОСОБА_25,
при секретарі ОСОБА_26,
за участю прокурора ОСОБА_27,
засудженого ОСОБА_6,
захисника ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2014 року щодо засудженого ОСОБА_6,

в с т а н о в и л а:

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2014 року

ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Миколаєва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше судимого 16 березня 2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва за ч. 1 ст. 122 КК України до 2 років позбавлення волі, звільненого 06 березня 2013 року по відбуттю строку покарання,

засуджено за ч. 3 ст. 289 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі без конфіскації майна;

за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді 7 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Строк відбування покарання постановлено відраховувати з 16 січня 2014 року.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено без змін - тримання під вартою.

Цим же вироком ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Вироком суду вирішені питання про долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2014 року вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2014 року щодо ОСОБА_6 в частині його виправдання за ч. 1 ст. 115 КК України - скасовано. Визнано ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років.

Ухвалено вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 3 ст. 289 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі без конфіскації майна;

за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді 15 років позбавлення волі без конфіскації майна.

В решті вирок районного суду залишений без змін.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнаний винним та засуджений за те, що він та ОСОБА_8 12 червня 2002 року приблизно о 06 годині у стані алкогольного сп'яніння, перебуваючи у районі перетину вул. Потомкінської та вул. Садової у м. Миколаєві, знаходячись у салоні автомобіля «Opel Kadett», р/н НОМЕР_1, вступили у злочинну змову між собою на незаконне заволодіння цим транспортним засобом під керуванням ОСОБА_9

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_8 зажадали від ОСОБА_9 щоб він вийшов з автомобіля та залишив їх разом з автомобілем. Після відмови потерпілого покинути автомобіль, під впливом погроз про застосування фізичного впливу ОСОБА_6 та ОСОБА_8 примусили його пересісти на заднє сидіння. Після чого вказаний транспортний засіб під керуванням ОСОБА_6 прослідував до місця проживання ОСОБА_8 де останній взяв газовий пістолет 9 мм «Super-P», з метою придушення волі ОСОБА_9 до опору.

Повернувшись до автомобіля, ОСОБА_8 діючи з єдиним умислом із ОСОБА_6 демонструючи пістолет та приставляючи його до різних частин тіла потерпілого, висловлював погрози застосування насильства, небезпечного для його життя та здоров'я. Остаточно придушивши волю ОСОБА_9 до опору вони на вказаному автомобілі разом з потерпілим поїхали в с. Лугове, Березанського району, Миколаївської області, де купалися та розпивали спиртні напої.

Цього ж дня, близько 12 години, за непотрібністю, автомобіль разом з потерпілим залишили в районі Центрального ринку м. Миколаєва.

Окрім цього, в процесі незаконного заволодіння транспортним засобом, з метою наживи діючи умисно, за попередньою змовою, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відкрито викрали майно ОСОБА_9, гроші у сумі 70 грн. Викраденим розпорядилися на власний розсуд, заподіявши потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім того, ОСОБА_6 визнаний винним та засуджений за те, що у період з 21 години 04 квітня 2003 року до 05 години 05 квітня 2003 року, точний час у ході досудового слідства не встановлено, у стані алкогольного сп'яніння, у невстановленому місці, для переміщення по м. Миколаєву, найняв автомобіль таксі «Альва Ромео 75», д/н НОМЕР_2, який належить ОСОБА_11, та яким у той день керував орендар автомобіля ОСОБА_12

Під час пересування на автомобілі у районі перехрестя вул. Енгельса та пров. Першотравневого у м. Миколаєві, ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою заподіяння смерті ОСОБА_12 невстановленим у ході досудового розслідування предметом наніс останньому не менше чотирьох ударів у праву частину шиї, чим спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді колото - різаного поранення шиї з пошкодженням задньої стінки глотки із масивною кровотечею, що призвело до аспірації кров'ю та розвитку механічної асфіксії зовнішньої яремної вени, внаслідок чого настала смерть потерпілого.

У касаційній скарзі захисник просить вирок апеляційного суду, в частині визнання ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що суд апеляційної інстанції формально розглянув справу, не взяв до уваги те, що стороною обвинувачення всупереч вимог статей 91, 92 КПК не встановлені обставини за яких був вбитий ОСОБА_12 час, місце, мотив та мета його вбивства. Докази винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, не перевірені апеляційним судом та належним чином не оцінені, чим порушено вимоги ст. 22, 89, 94, ч. 3 ст. 404 КПК України. При цьому стверджує, що апеляційний суд визнавши його підзахисного винуватим у навмисному вбивстві ОСОБА_12 у вироку не навів належних мотивів з яких відхилив докази захисту. Зазначає, що суд порушив вимоги частин 1, 2 ст. 352 КПК, оскільки потерпіла ОСОБА_13, свідок ОСОБА_14 були допитані апеляційним судом без присяги перед судом. Крім того посилається, що 21. 10. 2014 року при розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції не фіксувався судовий процес, чим порушено вимоги ч. 4 ст. 107, ст. 108 КПК України. Також зазначає, що при ухваленні обвинувального вироку апеляційний суд порушив вимоги ч. 1 ст. 88 КПК, оскільки попередні судимості ОСОБА_6 не доводять його вину у вчиненні вбивства ОСОБА_12

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника на підтримку доводів касаційної скарги, думку прокурора, який заперечив проти касаційної скарги, просив судове рішення залишити без зміни; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 370 КПК вирок апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, відповідати вимогам, зазначеним у статтях 374, 420 цього Кодексу.

За приписами норм процесуального права та загальних засад кримінального провадження вирок повинен містити не тільки формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, але й безпосередньо досліджені під час судового розгляду докази на підтвердження встановлених обставин.

Крім того, за правилами статей 404, 407, 420 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги, і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов'язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення, з урахуванням ст. 409 цього Кодексу.

З матеріалів кримінального провадження та змісту вироку вбачається, що апеляційний суд, скасовуючи вирок суду першої інстанції, та, постановляючи свій вирок про засудження ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК України повною мірою дотримався вказаних вимог процесуального закону.

Так, за клопотанням прокурора, відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження та визнаючи ОСОБА_6 винним у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення апеляційний суд правомірно поклав в основу вироку показання потерпілої ОСОБА_13, яку безпосередньо допитав та яка пояснила, що за той період часу, коли автомобіль ОСОБА_11 знаходився в оренді її чоловіка ОСОБА_12 (приблизно 2 місяці), останній не передавав автомобіль ОСОБА_6 та будучи охайною людиною, утримував автомобіль у чистоті.

Водночас, апеляційний суд дослідив і письмові докази у кримінальному проваджені, зокрема, протокол огляду автомобіля «Альфа Ромео 75» з додатками до нього від 05.04.2003 року згідно якого був вилучений відбиток пальця руки на дзеркалі заднього виду автомобіля, та відбиток пальця руки на боковій поверхні радіостанції. Згідно протоколу додаткового огляду вказаного автомобіля від 15. 04. 2003 року на боковій поверхні панелі радіостанції виявлено слід нігтьової фаланги пальця руки, який згідно висновку експерта № 326 від 08.04.2003 року придатний для ідентифікації особи. Слід залишено пальцем руки не ОСОБА_12, а іншої особи.

А згідно висновку експерта № 245 від 18.12.2008 року вказаний слід на радіостанції залишений ОСОБА_6, що, як вірно встановив апеляційний суд, спростовує показання останнього про те, що він при керуванні автомобілем «Альфа Ромео 75» за згодою власника автомобіля ОСОБА_11 не знав, де знаходиться радіостанція в цьому автомобілі, і таким чином не брав її в руки.

Відповідно до цього ж висновку, відбиток пальця руки на дзеркалі заднього виду вказаного автомобіля теж залишений ОСОБА_6

Крім того, апеляційний суд безпосередньо допитав свідка ОСОБА_14, який приймав участь у додатковому огляді автомобіля «Альфа Ромео 75» 15.04.2003 року у якості спеціаліста щодо часу зберігання слідів пальців рук та з урахуванням його пояснень дійшов правильного висновку, що сліди пальців рук у вказаному автомобілі залишені ОСОБА_6 саме під час вчинення ним вбивства ОСОБА_12, а не раніше, як він стверджував.

Також, апеляційний суд правильно зазначив у вироку, що суд першої інстанції виправдовуючи ОСОБА_6 у вчиненні навмисного вбивства безпідставно врахував показання свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, які підтвердили факт передачі ОСОБА_11 свого автомобіля ОСОБА_6, оскільки ці свідки не змогли вказати точний час, коли ОСОБА_6 знаходився в автомобілі саме з відома ОСОБА_11

А твердження ОСОБА_6 про те, що в той час коли був убитий ОСОБА_12 він знаходився в іншому місці - у барі «ІНФОРМАЦІЯ_2» і зранку власник бару на ім'я ОСОБА_19 попросив його покинути заклад, оскільки вони закривались спростовуються показаннями власника вказаного бару ОСОБА_19 та адміністратора ОСОБА_22, які не підтвердили показання в цій частині ОСОБА_6, пославшись на те, що ОСОБА_19 взагалі ніколи не випроваджував клієнтів із бару.

Таким чином, допитавши потерпілу ОСОБА_13, свідка ОСОБА_14, проаналізувавши їх пояснення, дослідивши письмові докази які містяться у матеріалах кримінального провадження та оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність висунутого органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні навмисного вбивства потерпілого ОСОБА_12 При цьому апеляційний суд у вироку з дотриманням вимог ч. 3 ст. 374 КПК України навів належні мотиви неврахування окремих доказів.

З таким висновком суду погоджується і касаційна інстанція.

Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 420, 374 КПК України він є законним, належним чином обґрунтованим і вмотивованим.

У цьому зв'язку доводи касаційної скарги захисника про формальний розгляд кримінального провадження апеляційним судом, порушення ним вимог статей 22, 89, 94, ч. 3 ст. 404 КПК України при розгляді даного провадження в порядку апеляційної процедури та те, що суд апеляційної інстанції не навів належних мотивів з яких відхилив докази захисту безпідставні і спростовуються вищенаведеним.

Твердження захисника про те, що 21.10.2014 року у суді апеляційної інстанції при розгляді кримінального провадження не фіксувався судовий процес є надуманими та спростовуються технічним носієм інформації, що доданий до матеріалів кримінального провадження, на якому міститься звукозапис судового засідання від вказаної дати і цей звукозапис повністю відтворює інформацію про хід судового розгляду.

Також, позбавлені підстав доводи захисника про порушення апеляційним судом вимог ч. 1 ст. 88 КК України при ухваленні обвинувального вироку.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 КК України докази, які стосуються судимостей підозрюваного, обвинуваченого або вчинення ним інших правопорушень, що не є предметом цього кримінального провадження, а також відомості щодо характеру або окремих рис характеру підозрюваного, обвинуваченого є недопустимими на підтвердження винуватості підозрюваного, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Як вбачається з вироку, апеляційний суд ухвалюючи його врахував, що ОСОБА_6 після вчинення ним у 2001 році злочину - спричинення тяжкого тілесного ушкодження із застосуванням ножа тривалий час переховувався від органів досудового слідства та перебував у розшуку, у зв'язку з чим був засуджений за цей злочин лише у 2009 році. Крім того, у 2010 році ОСОБА_6 вчинив ще один злочин проти особи із застосуванням вогнепальної зброї, за що був засуджений 16.03.2011 року. Проте ці факти, які характеризують засудженого, як члена суспільства апеляційний суд врахував при призначенні йому покарання, а не як доказ у даному кримінальному провадженні на підтвердження вини ОСОБА_6 у вчиненні умисного вбивства потерпілого ОСОБА_12, про що зазначає захисник у касаційній скарзі. Тому і у цій частині касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Покарання призначене ОСОБА_6 апеляційним судом відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України, з врахуванням ступеня тяжкості вчинених злочинів, особи засудженого, усіх обставин справи, а тому є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження істотних порушень вимог кримінального процесуального закону які були б безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, у тому числі і тих на які є посилання у касаційній скарзі захисника, судом касаційної інстанції не встановлено.

З огляду на викладене та керуючись ст. ст. 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2014 року щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_23 ОСОБА_24 ОСОБА_25