У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія
суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду
України у складі:

головуючого, судді

Редьки А.І.

суддів за участю прокурора потерпілого засудженого
захисника - адвоката

Заголдного В.В. та Кривенди О.В. Саленка І.В. ОСОБА_1
ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши в судовому засіданні 5 липня 2007
року в м. Києві кримінальну справу за касаційним поданням прокурора і
касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_1 на вирок Калуського міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 25 червня 2004 року, яким

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

немаючого
судимості,

виправдано за ч. 3 ст. 286 КК України за
відсутністю в діях складу злочину.

Ухвалою
Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2005 року вирок
Калуського міськрайонного суду від 25 червня 2004 року щодо ОСОБА_2 залишено
без зміни.

установила:

Суд визнав, що
атопригода 3 вересня 2001 року на перехресті дороги Стрий - Чернівці з дорогою
села Підгірки Калуського району, під час якої зіткнулись автомобілі “Ауді-80” і
“Фольксваген - транспортер”, двоє потерпілих загинули і двом іншим потерпілим
спричинено відповідно тяжкі і середньої тяжкості тілесні ушкодження, сталася не
з вини ОСОБА_2, бо в той момент, коли він своїм автомобілем “Вольво-744”
виїзджав із другорядної дороги на це перехрестя, то, крім автомобіля “Ауді-80”,
який рухався зліва, на відстані 300 м у його напрямку, ніякого транспорту на
головній дорозі не було, а перед тим, як трапилось зіткнення зазначених
транспортних засобів, ОСОБА_2 вже завершував переїзд головної дороги, тому
автомобіль “Фольксваген - транспортер”, який зненацька на великій швидкості
з'явився з правого боку ОСОБА_2, і, зачепивши передню частину його авто, виїхав
на зустрічну смугу та зіткнувся з зустрічним
“Ауді-80”, мав загальмувати і зупинитись, а не робити небезпечного
маневру.

Тобто ОСОБА_2 не
порушував п. п. 1.4 і 16.10. Правил дорожнього руху. Його дії не були в
причинному зв'язку з цією аварією і за своїми ознаками не
утворювали складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

У касаційному
поданні прокурор просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_2, а справу -
направити на новий судовий розгляд. Вважає, що
місцевий та апеляційні суди допустились поспішності, упередженості і
неповно дослідили фактичні обставини справи.

Потерпілий
ОСОБА_1 у касаційній скарзі теж просить скасувати судові рішення стосовно
ОСОБА_2 На його думку, висновки судових інстанцій не відповідають фактичним
обставинам справи.

Заслухавши
доповідь судді Верховного Суду України, прокурора, який підтримав доводи
касаційного подання, виступи потерпілого ОСОБА_1 про задоволення касаційної
скарги і засудженого ОСОБА_2 та його захисника - адвоката ОСОБА_3 про відмову в
задоволенні касаційного подання прокурора і касаційної скарги потерпілого, думку
прокурора щодо скасування судових рішень та направлення справи на новий судовий
розгляд, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи касаційного подання
і касаційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Виправдовуючи
ОСОБА_2, місцевий суд, як видно з мотивувальної частини вироку, виходив із
того, що він не створював аварійної ситуації, коли виїхав із другорядної на
головну дорогу, оскільки по ній в цей час, окрім білого “Ауді-80”, що рухався
за 300-х метрів у його напрямку зліва, іншого транспорту не було, а коли з
правого боку від нього на перехресті зненацька з'явився автомобіль “Фольксваген
- транспортер”, то ОСОБА_2 вже перебував за осьовою лінією головної дороги,
тому в цій ситуації водій “Фольксвагена - транспортера” повинен був не маневрувати
(як це він зробив і в результаті допустив зіткнення з зустрічним автомобілем
“Ауді-80”), а зупинитись.

З цього випливає,
що, якби водій автомобіля “Фольксвагена
- транспортера” не їхав на великій швидкості по зустрічній смузі до перехрестя,
то йому не потрібно було б робити небезпечний маневр на цьому місці по дузі,
об'їзджаючи автомобіль ОСОБА_2, який зупинився серед дороги і перегородив йому
праву смугу руху.

Таким чином,
зосередившись виключно на з'ясуванні поведінки у даній конкретній ситуації водія
ОСОБА_1, який не притягався до кримінальної відповідальності, а також на
перевірці швидкості руху керованого ним автомобіля “Фольксвагена -
транспортера” і траєкторії, яку описав цей автомобіль на перехресті, суд, як
убачається з вироку, без належного дослідження обставин, пов'язаних із
безпосереднім виїздом ОСОБА_2 на зазначене перехрестя з другорядної дороги,
дійшов висновків про невинуватість останнього фактично на припущеннях.

Зокрема і
насамперед суд обійшов увагою дані, які містяться у протоколах огляду місця
події та її відтворення.

Відхиляючи
показання очевидців цієї події, ОСОБА_1, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, вважаючи їх
недостовірними і такими, що спростовуються висновками експертних досліджень,
суд не врахував пояснення свідка ОСОБА_6, який складав протокол огляду місця
ДТП. За його словами, він прибув на місце події майже через годину і вже не
зміг зафіксувати у протоколі сліди коліс на дорозі, залишені від зміщення
транспортних засобів.

Якщо це так, то
виникає запитання. З яких же даних робились висновки про те, що автомобіль
“Фольксваген - транспортер” рухався на перехресті по дузі?

У мотивувальній
частині виправдувального вироку стверджується, що водій ОСОБА_1 на великій
швидкості зробив маневр по дузі, з тим щоби уникнути зіткнення з автомобілем
ОСОБА_2, який у цей час знаходився фактично серед дороги.

А чи дійсно
автомобіль “Фольксваген-транспортер” міг на зазначеній у вироку швидкості
зробити такий маневр на перехресті ?

Зазначені питання
залишені судом не перевірені.

Судові інстанції
вважають неспростованими твердження ОСОБА_2 про те, що він виїхав на головну
дорогу з повним дотриманням діючих правил, але з твердженням погодитись важко.
Зі змісту протоколів відтворення обстановки й обставин події (з долученими
фототаблицями до нього), яке проводилось за участю ОСОБА_2, видно, що навіть
тоді, коли він перебував на відставні 6,7 м від межі головної дороги, її
видимість у правий бік становить 60 м.

Виникає
запитання, як же ОСОБА_2 не міг бачити автомобіль “Фольксваген-транспортер” ?

Разом із тим про
всі ці та інші зазначені обставини, як видно з матеріалів справи,
висловлювались не тільки учасники події, а й сам експерт Жилинський Г., який
теж був на місці події. Суд же на їхні пояснення не відреагував, відповідної
оцінки їм не дав, при цьому стверджує, що ОСОБА_2 дійсно не міг бачити авто,
яке рухалось по головній дорозі від нього праворуч.

Твердження
ОСОБА_2 про те, що не він, а водій автомобіля “Фольксваген-транспортер” створив
аварійну ситуацію, визнані місцевим судом достовірними, проте цей висновок
суперечить висновкам судово - автотехнічних експертиз (а. с. 92 - 102, 323 -
326 т. 2), де, окрім іншого, значиться й те, що ОСОБА_2, який виїхав на
перехрестя з другорядної дороги, створив небезпеку для руху водієві автомобіля
“Фольксваген-транспортер”.

У матеріалах
справи і протоколах допитів ОСОБА_2 привертає увагу, що він не був послідовним
ні в своїх діях після ДТП, коли він, не визнаючи своєї винуватості, почав
відшкодовувати шкоду потерпілому в цій аварії ОСОБА_7, ні в своїх поясненнях
стосовно того, що трапилось на перехресті, коли стверджував, що бачив дорожній
знак “Дати дорогу”, і тому розумів, що при виїзді на головну дорогу, він
зобов'язаний був пропустити транспортні засоби, які рухались по ній.

В основу вироку
суд поклав показання ОСОБА_2 і свідків: ОСОБА_8, ОСОБА_9 про те, що автомобіль
“Фольксваген-транспортер” рухався по зустрічній смузі, але ці особи не були
безпосередніми очевидцями цієї транспортної пригоди. Їхні пояснення не
узгоджуються з іншими даними, що зібрані у справі, в тому числі з поясненнями
очевидців події, потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_7 про те, що автомобіль
“Фольсваген-транспортер” не виїздив на зустрічну смугу, а автомобіль ОСОБА_2
зачепив автомобіль ОСОБА_1 саме на його смузі руху, виїхавши зненацька на
перехрестя з другорядної дороги. Із цим питанням суд теж не розібрався і не дав
відповіді на нього.

За таких обставин
колегія суддів вважає, що доводи касаційного подання про необхідність
скасування судових рішень, бо ґрунтуються на неперевірених доказах, є слушними.
Суд мав виходити з сукупності всіх доказів у справі, в тому числі тих, які
встановлені у процесі досудового слідства, дати всебічну оцінку кожному з них,
у разі необхідно провести додаткове відтворення обстановки й обставин події з
усіма її учасниками, без винятку, а також відповідне експертне дослідження і
лише після цього зробити висновок про доведеність чи недоведеність
обвинувачення ОСОБА_2.

Тому вважати, що
зазначений вирок місцевого суду, а так само ухвала апеляційної інстанції, яка
погодилась із ним, є такими, що відповідають фактичним обставинам справи,
підстав немає, вони підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий
судовий розгляд. Під час якого суд має звернути увагу на зазначені недоліки,
всебічно, повно і об'єктивно дослідити всі обставини справи, ретельно
перевірити показання виправданого, потерпілих, свідків із зазначених питань, і
прийняти рішення про винуватість чи невинуватість ОСОБА_2.

На підставі наведеного та керуючись
ст. ст. 394 - 398 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

касаційне подання
прокурора і касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_1 задовольнити.

Вирок Калуського
міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 червня 2004 року й ухвалу
Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2005 року щодо ОСОБА_2
скасувати, а кримінальну справу - направити на новий судовий розгляд.

Судді:

Заголдний
В.В. Редька
А.І. Кривенда О.В.