Справа № 11-683/07
Головуючий у суді 1-ї інстанції: Гичко М.Г.
Категорія: ст. 122 ч. 1 КК України
Суддя-доповідач: Фомін Ю.В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем України

30 жовтня 2007
року апеляційний суд Житомирської області

в складі:

головуючого -
судді Фоміна Ю.В.,

суддів : Ткаченка
В.Л. та

Шеніна П.О.,

з участю :
прокурора Воронухи
Д.АДРЕСА_1,

захисника ОСОБА_1,

засудженого ОСОБА_2,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальну справу за
апеляціями засудженого ОСОБА_2 і захисників ОСОБА_3 та ОСОБА_1на вирок Новоград -Волинського міськрайонного
суду від 2 серпня 2007 року, -

встановив:

Цим вироком

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1

народження, уродженець та

житель АДРЕСА_1 Веселівка,

Кіровоградського району,

Кіровоградської області,

тимчасово проживає в АДРЕСА_1,

громадянин України, освіта

середня, не працюючий,

одружений, судимий 3 березня

2004 року Кіровоградським

2

районним судом за ст.
ст. 185 ч.

ч. 2, 3, 5, 188 ч. 2 КК України на

5 років позбавлення волі умовно

з іспитовим строком на 3 роки.

Судимість не знята і не

погашена, -

засуджений за
ст. 122 ч. 1 КК України на один рік позбавлення волі.

На підставі ст.
71 КК України до призначеного покарання приєднане не відбуте покарання за
вироком Кіровоградська районного суду від 3 березня 2004 року і остаточно
ОСОБА_2 за сукупністю вироків визначено покарання 6 років позбавлення волі.

Запобіжний захід
засудженому ОСОБА_2 залишений попередній - взяття під варту.

Згідно з вироком
6 травня 2006 року близько 19 години ОСОБА_2, перебуваючи неподалік автобусної
зупинки в с Пилиповичі
Новоград - Волинського району Житомирської області, і, знаходячись в стані
алкогольного сп'яніння, підійшов до жителя цього ж села ОСОБА_4 і умисно на
ґрунті особистих неприязних відносин, руками наніс йому тілесні удари по
голові, від чого потерпілий впав на землю, а ОСОБА_2 ногою наніс йому удар по
голові в ділянку нижньої щелепи. Внаслідок злочинних дій ОСОБА_2 потерпілому
ОСОБА_4 були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження за ознакою
тривалого розладу здоров'я, у вигляді відкритого перелому нижньої щелепи
справа, синців на лівій щоці та в ділянці нижньої щелепи зліва, в ділянці
нижньої щелепи справа, з переходом на шию та щоку, а також легкі тілесні
ушкодження у вигляді синців навколо очей, на носі, на правому усі, в лівій
завушній ділянці з переходом на шию.

В апеляціях:

- засуджений ОСОБА_2 та захисник ОСОБА_3 просять вирок скасувати, а справу
закрити, оскільки засуджений діяв в межах необхідної оборони, як того
передбачено ст. 36 КК України і не перевищив її меж ( ст. 36 КК України ), тому
що потерпілий ОСОБА_4 висловився на його адресу нецензурною лайкою, штовхнув
руками в груди і засуджений впав на огорожу. Тільки після цього засуджений
застосував силу. Потерпілий в своїй заяві просив не позбавляти

3

засудженого волі. Дружини засудженого вагітна. Тому у
суду були всі підстави для часткового приєднання не відбутого покарання. Але
суд це не прийняв до уваги та повністю приєднав покарання за попереднім
вироком;

- захисник
ОСОБА_1 просить вирок змінити та призначити ОСОБА_2 покарання, яке не пов'язане
з позбавленням волі, оскільки він захищав свою гідність, завдані збитки
повністю відшкодував, його дружина вагітна, а батько є інвалідом 2 групи.

Заслухавши
доповідача, висновок прокурора, який заперечував проти апеляцій та вважав вирок
законним та обґрунтованим, пояснення засудженого ОСОБА_2, захисника ОСОБА_1, які підтримали
свої апеляції, обговоривши доводи апеляцій, вивчивши справу, апеляційний суд
вважає, що апеляції задоволенню не підлягають.

Допитаний в
судовому засіданні засуджений ОСОБА_2, вину визнав повністю та пояснив, що 6
травня 2006 року в приміщенні сільпо АДРЕСА_1 Пилиповичи він з ОСОБА_5 та ОСОБА_6
винили пляшку горілки на трьох. Коли йшли додому, то зустріли ОСОБА_4, якого він
раніше не знав. ОСОБА_4 його
штовхнув і він порвав куртку. За це він ОСОБА_4а
вдарив разів п'ять по обличчю, а потім ще раз ногою по обличчю. Він не
заперечує проти того, що наніс останньому тілесні ушкодження. Зараз з
потерпілим стосунки у нього нормальні, він йому повністю відшкодував завдані
збитки. Просив суд не позбавляти його волі,
так, як він щиро кається, одружився, і дружина вагітна.

Крім повного
визнання своєї вини засудженим ОСОБА_2,
суд першої інстанції обґрунтував його вину в умисному заподіянні середньої
тяжкості тілесних ушкоджень сукупністю доказів, які були досліджені в судовому
засіданні, та правильно кваліфікував його дії за ст. 122 ч. 1 КК України.

Потерпілий ОСОБА_4
пояснив, що раніш він засудженого не знав, йшов випивший. Зустрів засудженого і
ОСОБА_5. Може він щось і сказав засудженому, але не пам'ятає. ОСОБА_2 його
вдарив кулаком в обличчя, а потім він втратив свідомість. Збитки йому всі
відшкодовані, претензій до ОСОБА_2а він не має.

4

Висновком судово
- медичної експертизи № 198 встановлено, то у потерпілого ОСОБА_4 виявлені
тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому нижньої щелепи справа, сінців
на лівої щоці, в ділянці нижньої щелепи зліва, в ділянці нижньої щелепи справа,
з переходом на шию та щоку, які
утворились не менш ніж від 1-2 разової дії тупого предмета, належать до
середньої важкості за ознакою тривалого розладу здоров'я. Тілесні ушкодження у
вигляді синців навколо очей па носа, лівій завушній ділянці з переходом на шию
утворились не менш ніж від 5-6 разової дії тупого предмета, належать до легких
тілесних ушкоджень. Всі тілесні ушкодження давністю можливо 6 травня 2006 року
( а. АДРЕСА_1 46 ).

Доводи апеляцій
про те, що потерпілий ОСОБА_4,
який перебував в стані алкогольного сп'яніння, брутально висловився на
адресу засудженого та штовхнув його, після чого той, перебував в стані
необхідної оборони, а тому був змушений нанести потерпілому декілька ударів
руками та ногою по голові, необгрунтовані.

Частина 1 статті
36 КК України передбачає, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з
метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається від
суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає шкоди,
необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи
припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж
необхідної оборони.

На думку
апеляційного суду, враховуючи стан потерпілого, який був один, та зустрів двох
молодих чоловіків, лише факт образи, проти чого не заперечує і потерпілий, та
поштовху, про що потерпілий не дає покази, тобто інтенсивність та наслідки його
дій, не свідчать про те що відбулося посягання на засудженого, а тому неможливо
визнати, що він знаходився в стані необхідної оборони. Вказана поведінка
потерпілого не повинна була спонукати засудженого ОСОБА_2 до застосування
фізичного насильства, в тому числі після того, як він збив потерпілого, який не
чинив ніякого опору, з ніг, і наніс йому, вже лежачому на землі, удар ногою в
голову та умисного заподіяння таким чином потерпілому ОСОБА_4. середньої
тяжкості тілесного ушкодження.

При призначенні покарання суд першої інстанції у відповідності до вимог
ст. 65 КК України врахував ступінь

5

тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії
злочинів середньої тяжкості, дані про особу винного та всі обставини справи.
Судом було враховано, що засуджений ОСОБА_2 щиро розкаявся, добровільно
відшкодував завдані збитки, його сімейний та майновий стан, його позитивну
характеристику.

Разом з тим, суд
прийняв до уваги те, що засуджений ОСОБА_2 вчинив злочин під час іспитового
терміну, призначеного судом за минулим вироком, перебуваючи в стані сп'яніння
та рецидив злочинів, та правильно призначив йому покарання у виді позбавлення
волі, у мінімальних межах, що передбачено санкцією цього кримінального закону.

Вироком
Кіровоградського районного суду від 3 березня 2004 року ОСОБА_2 засуджений за
ч. 2, 3, 5 ст. 185 та ч.2 ст. 188, ст. ст. 69, 70 КК України на п'ять років
позбавлення волі. Звільнений від відбування покарання з випробуванням з
іспитовим строком на три роки.

Згідно довідки
Кіровоградського районного підрозділу КВІ № 5/10-124 від 16 лютого 2007 року
ОСОБА_2 перебуває на обліку в КВІ і скоїв повторний злочин не відбувши
покарання (а. АДРЕСА_1 70-75, 141 ).

Тому суд першої
інстанції, застосовуючи правила ст. 71 КК України, правильно керувався ч. 4
цієї статті, якою передбачено, що остаточне покарання за сукупністю вироків має
бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від не
відбутої частини покарання за попереднім вироком.

На підставі
викладеного, доводи апеляцій безпідставні, а тому вирок щодо ОСОБА_2 слід
залишити без зміни.

Керуючись ст.
ст. 365, 366 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляції засудженого ОСОБА_2, захисників ОСОБА_3 та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а вирок Новоград
-Волинського міськрайонного суду від 2 серпня 2007 року щодо ОСОБА_2 - без
зміни.