У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_10,
суддів ОСОБА_11, ОСОБА_12
за участю прокурора ОСОБА_13
засудженого ОСОБА_5,
захисника ОСОБА_6
розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 07 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 серпня 2014 року щодо нього.

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 07 лютого 2014 року засуджено

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця та мешканця АДРЕСА_1,

громадянина України, не судимого,

- за ч. 4 ст. 368-3 КК України в редакції від 15.11.2011 року до покарання у виді штрафу в розмірі 11000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 187000 грн., з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 1 рік та з конфіскацією всього належного йому майна, окрім житла.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 серпня 2014 року вирок змінено: перекваліфіковано дії ОСОБА_5 з ч. 4 ст. 368-3 КК України в редакції від 15.11.2011 року на ч. 3 ст. 368-3 КК України в редакції від 15.11.2011 року і призначено йому за цим законом покарання у виді штрафу в розмірі 7000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 119000 гривень, з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків строком на 1 рік. В решті вирок залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_5 засуджений за те, що він, будучи службовою особою юридичної особи приватного права, працюючи на посаді заступника керівника юридичного департаменту Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго», протягом березня-квітня 2012 року вимагав від ОСОБА_7 - представника за довіреністю ОСОБА_8 неправомірну вигоду в сумі 5000 доларів США, які останній мав сплатити на наданий ОСОБА_5 рахунок, пообіцявши вчинити дії, спрямовані на досягнення позитивного результату для ОСОБА_8 при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_8 до Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго» про стягнення збитків у зв'язку з пошкодженням та відновленням майна, штрафних санкцій та упущеної вигоди на загальну суму 1 103 898 грн., що розглядалася в Солом'янському районному суді м. Києва.

03 квітня 2012 року ОСОБА_7 у відділенні № 4 АТ «Укрсиббанк» м. Черкаси, на вимогу ОСОБА_5 перерахував на вказане засудженим ім'я отримувача ОСОБА_9, частину раніше обумовлених грошових коштів в сумі 23 750 грн., що у 43 рази перевищує встановлений у 2012 році неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Іншу частину неправомірної вигоди, яку вимагав ОСОБА_5, ОСОБА_7 за вказівкою засудженого мав сплатити, переконавшись у виконанні останнім обіцянок після прийняття Апеляційним судом міста Києва рішення на користь позивача.

У касаційній скарзі із доповненням засуджений ОСОБА_5 порушує питання про скасування судових рішень щодо нього та закриття кримінальної справи за відсутністю в його діях складу злочину. Посилається на неправильне застосування кримінального закону, істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону. Вказує на те, що йому пред'явлене неконкретне обвинувачення, вважає, що докази у справі не підтверджують його винуватості, а вирок ґрунтується на неналежних доказах та припущеннях. Зазначає, що порушення закону, допущені судом першої інстанції, залишилися поза увагою апеляційного суду, який безпідставно залишив вирок без зміни.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та захисника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, який вважав, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 223 КПК України 1960 року в описовій частині обвинувального висновку зазначаються, зокрема, обставини справи як їх встановлено на попередньому слідстві; місце, час, способи, мотиви і наслідки злочину, вчиненого кожним з обвинувачених, а також докази, які зібрано в справі.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 334 КПК України 1960 року мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням, зокрема, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину.

Зі змісту вироку видно, що суд, формулюючи обвинувачення, визнане судом доведеним, виклав його таким чином, як воно було пред'явлене ОСОБА_5 органом досудового слідства, погодившись з таким обвинуваченням в повному обсязі.

При цьому суд не взяв до уваги, що при пред'явленні обвинувачення ОСОБА_5, в порушення ст. 132 КПК України 1960 року, конкретно не було зазначено спосіб, яким було вчинено злочин. Ця обставина, всупереч вимогам ч. 2 ст. 223 КПК України 1960 року, не була зазначена і в описовій частині обвинувального висновку.

Так, у вину ОСОБА_5 ставилося те, що він як службова особа юридичної особи приватного права - заступник керівника юридичного департаменту Акціонерної енерго-постачальної компанії «Київенерго» вимагав від ОСОБА_7 та отримав частину неправомірної винагороди, пообіцявши вчинити дії, спрямовані на досягнення позитивного результату для ОСОБА_8 при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_8 до Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго». Дії засудженого, з урахуванням змін, внесених судом апеляційної інстанції, були кваліфіковані за ч. 3 ст. 368-3 КК України в редакції від 15.11.2011 року.

В обвинувальному висновку не було вказано, які саме дії вчинено ОСОБА_5 як службовою особою, які б входили до його службових повноважень, і яким чином вони впливали або могли вплинути на досягнення позитивного результату для ОСОБА_8 при розгляді судом цивільної справи. Таким чином, органом досудового слідства не було з достатньою повнотою встановлено, що ОСОБА_5 як службова особа одержав неправомірну вигоду за виконання чи невиконання та яких конкретно дій, які він міг або повинен був виконати з використанням покладених на нього організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов'язків, або таких, які він не уповноважений був вчинювати, але до вчинення яких іншими службовими особами міг вжити заходів завдяки своєму службовому становищу.

Залишивши поза увагою порушення вимог кримінально-процесуального закону, які були допущені органом досудового слідства, суд також припустився порушень закону, оскільки постановив вирок, який не відповідає вимогам ст. 334 КПК України 1960 року, яка вимагає викладення у мотивувальній частині обвинувального вироку обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням усіх передбачених законом елементів.

Таким чином, ОСОБА_5, всупереч вимог закону, було пред'явлено неконкретне обвинувачення, що порушувало його право на захист, оскільки позбавило можливості належним чином захищатися від нього, а саме таке неконкретне обвинувачення було покладено в основу обвинувального вироку, який не можна визнати законним і обґрунтованим.

Наведені порушення залишилися поза увагою апеляційного суду. Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги роз'яснень, що міститься в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 11 лютого 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування» та вимог ст. 374 КПК України 1960 року, відповідно до змісту яких апеляційним судом повинен бути скасований вирок з поверненням справи на додаткове розслідування у випадку, якщо від час досудового слідства були допущені такі істотні порушення кримінально-процесуального закону, які виключають можливість постановлення вироку.

На підставі наведеного, у зв'язку з істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального закону на підставі ст. ст. 370, 398 КПК України 1960 року судові рішення щодо ОСОБА_5 підлягають скасуванню, а справа - направленню на нове розслідування для усунення вищезазначених недоліків та перевірки інших доводів засудженого щодо порушень закону.

Керуючись статтями 394-396, 398 КПК України від 28 грудня 1960 року та пунктами 11, 15 Перехідних положень КПК України від 13 квітня 2012 року, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 07 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 серпня 2014 року щодо ОСОБА_5 скасувати, а справу направити на нове розслідування до прокуратури Черкаської області.

Запобіжний захід ОСОБА_5 залишити підписку про невиїзд.

С у д д і :

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12