У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів
Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого Синявського
О.Г.,

суддів Федченка
О.С. та Гриціва М.І.,

за участі прокурора Сухарєва
О.М.,

захисника ОСОБА_1.,

розглянувши в судовому засіданні в
місті Києві 27 травня 2008 року кримінальну справу за касаційними скаргами
захисника ОСОБА_1 та засудженого ОСОБА_2 на вирок Обухівського районного суду
Київської області від 14 грудня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 14 березня 2007 року,

встановила:

вироком
Обухівського районного суду Київської області від 14 грудня 2006 року,

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця міста Нововолинська Волинської області, мешканця
міста Обухова Київської області, громадянина України, такого, що згідно із ст.
89 КК України не має судимості,

засуджено за:

- ч. 2 ст. 185 КК
України до позбавлення волі на строк 2 роки;

- ч. 2 ст. 187 КК України до
позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна;

- ч. 2 ст. 186 КК України до
позбавлення волі на строк 4 роки;

- ч. 2 ст. 345 КК України до
позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст.
70 КК України за сукупністю злочинів визначено остаточне покарання -
позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на
користь потерпілих:

- ОСОБА_3 935
гривень на відшкодування матеріальної шкоди;

- ОСОБА_4 756 гривень на
відшкодування матеріальної шкоди;

- ОСОБА_5 1 178 гривень 45 копійок
на відшкодування матеріальної шкоди;

- ОСОБА_6 1 500 гривень на відшкодування
моральної шкоди.

Згідно з вироком
суду ОСОБА_2 визнано винним у злочинах проти чужої власності та проти
авторитету органів державної влади, які він скоїв за таких обставин.

Зокрема, 24
вересня 2004 року в селі Козин Обухівського району Київської області на
території садового товариства «Міжріччя-2» на місці будівництва будинку під №
18 таємно викрав належний потерпілому ОСОБА_3мобільний телефон та інше майно на
загальну суму 1010 гривень 80 копійок.

28 січня 2006
року близько 23 години за попередньою змовою в групі з невстановленою особою на
алеї між дитячим садочком «Веселка» та будинком № 10, що на вулиці Миру в місті
Обухові Київської області, напав на потерпілого ОСОБА_5 Ударом руки повалив
його на землю, а потім, утримуючи обличчям до землі, під погрозою застосуванням
насильства, сприйняту останнім як таку, що реально загрожувала його життю і
здоров'ю, відкрито заволодів його майном на загальну суму 1178 гривень 45
копійок.

29 січня 2006
року близько 2 години за попередньою змовою в групі з невстановленою особою на
розі будинків №№ 13 та 14 на вулиці Миру в місті Обухові Київської області, із
застосуванням насильства, що не було небезпечним для життя та здоров'я,
відкрито заволодів майном потерпілого ОСОБА_7 на загальну суму 315 гривень.

31 січня 2006
року близько 16 години 50 хвилин за попередньою змовою в групі з невстановленою
особою неподалік будинку № 16 на вулиці Лейпцизькій у місті Києві, із
застосуванням насильства, що не було небезпечним для життя та здоров'я,
відкрито заволодів майном потерпілого ОСОБА_3 на загальну суму 756 гривень.

21 лютого 2006
року близько 16 години в слідчій кімнаті ізолятора тимчасового тримання (далі
ІТТ) Обухівського РВ ГУМВС України в Київській області, розташованого на вулиці
Київській, 22 у місті Обухові Київської області, завдав численних ударів
кулаком по обличчю та інших частинах тіла оперативному працівникові зазначеного
органу внутрішніх справ ОСОБА_6, який у той час проводив з ним
оперативно-розшукові заходи, чим спричинив легкі тілесні ушкодження з
короткочасним розладом здоров'я.

Апеляційний суд
Київської області ухвалою від 14 березня 2007 року вирок змінив.
Перекваліфікував дії ОСОБА_2 по обвинуваченню у викраденні майна потерпілого
ОСОБА_3 з ч. 2 на ч. 1 ст. 185 КК України й за цією статтею обрав йому
покарання - позбавлення волі на строк 1 рік і 6 місяців; по обвинуваченню в
нападі на потерпілого ОСОБА_5 - з ч. 2
ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 186 того ж Кодексу та визнав його засудженим за
ч. 2 ст. 186 КК України по обвинуваченню у відкритому заволодіння майном
потерпілих ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 до покарання у виді позбавлення волі на
строк 4 роки. На підставі
ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст.
185, ч. 2 ст. 186 та ч. 2 ст. 345 КК
України, визначив остаточне покарання - позбавлення волі на строк 5 років.
Виключив з вступної і мотивувальної частин вироку посилання на попередню
судимість ОСОБА_2 та визнав його таким, що відповідно до вимог ст. 89 КК
України не має судимості. Виключив з переліку доказів по обвинуваченню у
заволодінні майном потерпілого ОСОБА_3 показання свідка ОСОБА_8 У решті вирок
щодо ОСОБА_2 залишено без зміни.

У касаційних
скаргах:

- засуджений
ОСОБА_2 заперечує свою участь у вчиненні інкримінованих йому злочинів; стверджує,
що досудове слідство провадилось з істотним порушенням вимог
кримінально-процесуального закону. Вважає, що доказів його винуватості у
матеріалах справи немає, тому просить судові рішення скасувати та закрити
справу по обвинуваченню у злочинах проти власності, а щодо застосування
насильства до ОСОБА_6 - направити
на нове розслідування.

- захисник
ОСОБА_1 зазначає, що винність ОСОБА_2 у злочинах, за які його засуджено, не
ґрунтується на сукупності доказів, які б однозначно та переконливо свідчили про
участь останнього в їх скоєнні. Суд, за відсутності інших свідчень, надав
перевагу показанням потерпілих й без наведення мотивів відкинув заперечення
засудженого про його непричетність до злочинів. Вважає, що в ІТТ Обухівського
райвідділу міліції ОСОБА_2 перебував безпідставно, а ОСОБА_6 щодо нього не мав
повноважень на проведення оперативно-розшукових чи процесуальних дій. Крім
того, зазначає, що докази обвинувачення по цьому епізоду звинувачення мають
істотні суперечності, щодо яких у вироку не наведено мотивів, чому суд взяв до
уваги одні з них і відкинув інші. Просить судові рішення скасувати та закрити
справу по обвинуваченню ОСОБА_2 у злочинах, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст.
187 та ч. 2 ст. 345 КК України.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, висновок прокурора
Сухарєва О.М., який, навівши мотиви спростування доводів касаційних скарг,
просить судові рішення залишити без зміни, міркування захисника ОСОБА_1про
скасування вироку та ухвали апеляційного суду з підстав, зазначених у касаційних
скаргах, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційні
скарги не підлягають задоволенню з наступних міркувань.

Свої висновки про винність ОСОБА_2 у злочинах, суд обґрунтував частково
визнавальними показаннями самого засудженого щодо відкритого заволодіння майном
потерпілого ОСОБА_7, які він дав під час досудового слідства та судового
розгляду справи, а також іншими наведеними у вироку доказами, які слушно визнав
переконливими, оскільки в матеріалах справи немає об'єктивних даних, які б
викликали сумніви в їх достовірності, й, крім того, вони знаходяться в
фактичному та логічному взаємозв'язку між собою.

Зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_3 про викрадення його мобільного
телефону, який лежав на мурованій ним стіні будинку, в той час, коли поруч
нього знаходився ОСОБА_2 Свідок ОСОБА_9., який був разом із засудженим,
пояснив, що невдовзі після відвідин ОСОБА_3, він виявив у ОСОБА_10 мобільний
телефон, який належав потерпілому. Згодом засуджений продав даний телефон. Із
змісту показань потерпілого ОСОБА_5 та даних відтворення обстановки та обставин
події злочину, проведеного з його участю, вбачається, що в місті Обухові по
дорозі додому ззаду на нього напали дві невідомі особи, одного з яких він
побачив і запам'ятав його прикмети, та із застосуванням насильства пограбували
його. При пред'явленні осіб для впізнання потерпілий вказав на ОСОБА_2 як на
того, хто за описаних ним обставин відкрито заволодів його майном.

Обґрунтовуючи винність ОСОБА_2 у заволодінні майном потерпілого ОСОБА_11,
суд, крім визнання самим засудженим факту заволодінням майном останнього,
поклав в основу обвинувачення показання потерпілого про те, що його побили дві
невідомі особи й заволодіння його мобільним телефоном. Він запам'ятав прикмети
одного з нападників й тому при пред'явленні осіб для впізнання вказав на
засудженого як на того, хто пограбував його. Після затримання в ОСОБА_2 було
виявлено мобільний телефон, який при пред'явленні для впізнання потерпілий
впізнав як той, що належить йому. Оглядом мобільного телефону були встановлені
індивідуальні ознаки, які збігаються з ознаками, названими потерпілим ОСОБА_11

Мотивованими є висновки суду й щодо винності ОСОБА_2 у пограбуванні
потерпілого ОСОБА_3 Зокрема, цього висновку дійшов на підставі показань самого потерпілого
про побиття його двома невідомими особами, в процесі якого він побачив, що саме
ОСОБА_2 заволодів його мобільним телефоном. Невдовзі, коли засуджений проходив
повз прохідну одного з підприємств, він попросив працівників охорони затримати
ОСОБА_2 Про застосування насильства щодо ОСОБА_3 стверджується даними висновків
судово-медичної експертизи.

Як убачається з матеріалів справи, суди першої та апеляційної інстанцій
ретельно дослідили та перевірили обставини застосування насильства щодо
працівника міліції ОСОБА_6 у зв'язку з виконанням ним службових обов'язків.
Зокрема, посилаючись на дані журналу постових відомостей, а також показання
свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13, суд правильно встановив, що ОСОБА_5 в момент
побиття його ОСОБА_2 знаходився при виконанні службових обов'язків. Матеріали
справи не містять даних, які б свідчили, що ОСОБА_2 утримувався в ізоляторі
тимчасового тримання безпідставно, а ОСОБА_5 виконував свої службові обов'язки
щодо нього з порушенням встановленого порядку. Принагідно слід зазначити, що
правомірність дій ОСОБА_6 була предметом неодноразових прокурорських перевірок,
у ході яких не було виявлено об'єктивних даних, які б підтверджували
протиправність дій останнього. Про застосування насильства, характер та ступінь
тяжкості тілесних ушкоджень свідчать показання свідка ОСОБА_13, очевидця
побиття, а також дані висновку судово-медичної експертизи про спричинення
ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров'я.

Кваліфікація дій засудженого за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 345 КК
є правильною.

Наведені в касаційних скаргах доводи, які за змістом аналогічні тим, що
були предметом судового розгляду та перевірки судів першої та апеляційної
інстанцій, не містять нових даних, які б ставили під сумнів законність і
обґрунтованість судових рішень та давали підстави для закриття справи. Свої
висновки про незгоду з твердженнями скарг про непричетність ОСОБА_2 до злочинів суд аргументував
доказами, які оцінив на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження
усіх фактичних обставин справи. Даних, які б обґрунтовано викликали сумніви в
достовірності та об'єктивності зібраних у справі доказів, у тому числі в
правдивості показань кожного із потерпілих, матеріали справи не містять.

Порушень вимог матеріального чи кримінально-процесуального закону, які
перешкодили або могли перешкодити постановити законне та обґрунтоване рішення,
у тому числі вказаних у касаційних скаргах, не встановлено.

З урахуванням
наведеного, керуючись ст.ст. 394-396 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

вирок
Обухівського районного суду Київської області від 14 грудня 2006 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області від 14 березня 2007 року щодо ОСОБА_2
залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_1. та засудженого
ОСОБА_2 - без задоволення.

С у д д і:

Синявський О.Г. Федченко О.С. Гриців М.І.