Ухвала

іменем україни

26 січня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії:

головуючого ОСОБА_9,

суддів: ОСОБА_10, ОСОБА_11,

розглянувши касаційні скарги засудженого ОСОБА_1, потерпілої ОСОБА_2, законного представника потерпілої ОСОБА_3 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2014 року,

в с т а н о в и в:

Вироком місцевого суду, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2014 року, визнано винуватим та засуджено

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Броска Ізмаїльського району, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше не судимого,

- за ч. 2 ст. 156 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 6 років.

За вказаним вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим і засуджено за те, що він в період із червня по листопада 2013 року, неодноразово на своєму автомобілі «Chery Amulet» відвозив малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до себе додому, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, де вчинював розпусні дії щодо них.

У період із вересня по грудень 2013 року ОСОБА_1 неодноразово відвозив малолітню ОСОБА_6 на околицю с. Ларжанка Ізмаїльського району Одеської області та до себе додому, який розташований за вищевказаною адресою, де вчинював розпусні дії щодо потерпілої.

У касаційних скаргах, які є аналогічними за змістом, засуджений, потерпіла ОСОБА_2 і представник потерпілої ОСОБА_3 посилаються на незаконність оскаржуваних судових рішень щодо ОСОБА_1 у зв'язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок суворості. Вказують на те, що при призначенні ОСОБА_1 покарання суд недостатньо врахував стан його здоров'я, відсутність претензій із боку потерпілої ОСОБА_2 і представника потерпілих ОСОБА_3 Посилаються на формальність розгляду даного провадження судом апеляційної інстанції. Також ОСОБА_1 зазначає, що суд при визначенні виду та міри покарання повною мірою не врахував визнання ним винуватості та щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні, сприяння органам досудового розслідування у його розкритті, відсутність судимості, позитивні характеристики за місцями проживання та роботи. Особи, які подали касаційні скарги, просять судові рішення щодо ОСОБА_1 змінити та призначити йому покарання не пов'язане з позбавленням волі.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши касаційні скарги, долучені копії судових рішень, колегія суддів вважає, що немає підстав для відкриття провадження з мотивів, наведених у касаційних скаргах.

Із наданих копій судових рішень убачається, що судом відповідно до положень ст. 65 КК України при визначенні виду та міри покарання повною мірою враховано ступінь тяжкості та характер вчиненого ОСОБА_1 кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, визнання ним винуватості, щире каяття та сприяння органам досудового розслідування у його розкритті, відсутність судимості, а також ті, визнані судом пом'якшуючими, обставини, на які посилаються у своїх касаційних скаргах особи, що їх подали: стан здоров'я ОСОБА_1, відшкодування в повному обсязі моральної та матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_2 і відсутність у неї претензій до засудженого. Також суд взяв до уваги спробу ОСОБА_1 частково відшкодувати моральну шкоду потерпілій ОСОБА_7 та законному представнику ОСОБА_8

Разом з тим, враховуючи те, що злочин вчинений щодо малолітніх осіб, а також думки потерпілої ОСОБА_7 і законного представника потерпілої - ОСОБА_8, які наполягали на призначенні ОСОБА_1 суворої міри покарання у виді позбавлення волі, суд апеляційної інстанції також правильно погодився з висновком місцевого суду про неможливість виправлення та перевиховання засудженого за умови призначення йому покарання не пов'язаного з ізоляцією від суспільства, як про це у своїх скаргах зазначають вимоги особи, що їх подали.

Інших обставин, які могли б бути підставою для пом'якшення призначеного ОСОБА_1 покарання у касаційних скаргах не наведено .

Таким чином, урахувавши тяжкість і характер вчиненого злочину, дані про засудженого, колегія суддів вважає, що суд правильно призначив ОСОБА_1 покарання, ближче до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 156 КК України, яке є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки містить обґрунтовані мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З огляду на вищевикладене, з мотивів, наведених у касаційних скаргах, наданих копій судових рішень убачається, що підстави для їх задоволення відсутні, а тому у відкритті провадження слід відмовити.

Виходячи з викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_1, потерпілої ОСОБА_2 та законного представника потерпілої ОСОБА_3 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2014 року щодо ОСОБА_1.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11