Ухвала іменем україни 14 жовтня 2014 року

м. КиївКолегія суддів судової
палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Пузиревського Є. Б.,

суддів:
Сахна Р. І., Єлфімова О. В.,

за участю прокурора Опанасюка О.
В.,

захисника
ОСОБА_1,

представника потерпілого ОСОБА_2,

потерпілих ОСОБА_3,
ОСОБА_4,

розглянула в судовому засіданні
кримінальну справу за касаційними
скаргами прокурора, який брав участь у
розгляді справи судом апеляційної
інстанції, представника потерпілого
ОСОБА_3 - ОСОБА_2, засудженої ОСОБА_5, а
також захисників останньої - адвоката
ОСОБА_6 і ОСОБА_1 на вирок Рівненського
міського суду Рівненської області від
25 червня 2013 року та ухвалу Апеляційного
суду Рівненської області від 20 грудня
2013 року.

Вироком Рівненського міського суду
Рівненської області від 25 червня 2013
року

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянку
України, таку, що не має судимості,

засуджено за ч. 4 ст. 190 КК до покарання у
виді позбавлення волі на строк

5 років із конфіскацією майна, яке є її
власністю.

За ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 386,
ст. 388 КК ОСОБА_5 виправдано.

Вирішено цивільний позов у справі та
питання про долю речових доказів.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської
області від 20 грудня

2013 року вирок місцевого суду щодо
ОСОБА_5 залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винною в
тому, що вона з метою заволодіння
належним ОСОБА_7 майном, використовуючи
факти добровільних розрахунків з її
сторони за виконані реконструкційні
роботи на попередніх об'єктах, які
ОСОБА_7 у складі будівельної бригади
проводив у 2008-2009 роках, штучно створила
для нього та інших найманих
будівельників обстановку впевненості
й вигідності співпраці з нею при
проведенні робіт на об'єкті по АДРЕСА_1,
належному їй на праві приватної
власності.

З кінця травня-початку червня 2009 року
по 02 березня 2010 року ОСОБА_5 особисто
створила умови взаємної довіри, ввівши

ОСОБА_7 в оману з метою добровільного
залучення й використання ним власних
та позичених коштів для придбання
будівельних матеріалів і проведення
робіт на об'єкті.

Будучи поінформованою, що ОСОБА_7
спільно з іншими будівельниками на
прохання ОСОБА_5 виконав обсяг
обумовлених робіт на зазначеному
об'єкті за особисті й позичені ним
кошти,

ОСОБА_5 не розраховувалася з ним ні за
використані матеріали, ні за виконані
роботи, чим заподіяла ОСОБА_7 майнової
шкоди на загальну суму 892 723 грн.

Крім того, розглянувши справу, місцевий
суд з урахуванням положень ст. 62
Конституції України та сукупності
розглянутих і досліджених у судовому
засіданні доказів дійшов висновку, що
обвинувачення

ОСОБА_5 в організації перешкоджання
з'явленню свідка до органів досудового
слідства, примушуванні свідка,
потерпілого до відмови від давання
показань шляхом погрози насильством, а
також у відчуженні майна, на яке
накладено арешт, не ґрунтується на
матеріалах справи та доказах, зібраних
під час досудового та судового
слідства, а тому виправдав

ОСОБА_5 за відсутності в діях останньої
складу злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27,
ст. 386, ч. 1 ст. 388 КК.

У касаційній скарзі прокурор, не
оспорюючи доведеності винуватості та
правильності кваліфікації дій
засудженої, посилаючись на
невідповідність призначеного
покарання тяжкості злочину та особі
засудженої, просить постановлені у
справі судові рішення щодо ОСОБА_5
скасувати, а справу направити на новий
судовий розгляд.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_1,
посилаючись на однобічність та
неповноту досудового й судового
слідства, невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи,
неправильне застосування
кримінального закону, що потягло за
собою невідповідність призначеного
покарання тяжкості злочину та особі
засудженої, просить постановлені у
справі судові рішення щодо ОСОБА_5
скасувати, а справу направити на нове
розслідування.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6,
посилаючись на порушення
кримінально-процесуального закону,
неправильне застосування
кримінального закону, просить
постановлені у справі судові рішення
скасувати, а справу закрити. На думку
захисника, матеріали кримінальної
справи не містять доказів на
підтвердження вчинення ОСОБА_5
шахрайства в особливо великому
розмірі.

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування кримінального закону,
істотне порушення
кримінально-процесуального закону,
невідповідність призначеного
покарання тяжкості злочину та особі
засудженої, просить постановлені у
справі судові рішення щодо неї
скасувати, а справу закрити.

У касаційній скарзі представник
потерпілого ОСОБА_3 -

ОСОБА_2, посилаючись на неправильне
застосування кримінального закону,
невідповідність призначеного
покарання тяжкості злочину та особі
засудженої внаслідок м'якості, просить
постановлені у справі судові рішення
скасувати та постановити свій вирок.
Обґрунтовуючи свої вимоги, представник
потерпілого вказує на те, що матеріали
кримінальної справи містять достатньо
доказів на визнання ОСОБА_5 винною у
вчиненні злочинів за якими її
виправдано.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
захисника ОСОБА_1, який свою касаційну
скаргу підтримав повністю і частково
підтримав касаційні скарги прокурора
та представника потерпілого, пояснення
представника потерпілого ОСОБА_2,
котрий змінив вимоги в касаційній
скарзі і просив залишити без зміни
постановлені судові рішення, а також
пояснення потерпілих ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
які підтримали представника ОСОБА_2,
думку державного обвинувача, який
частково підтримав касаційні скарги
прокурора та представника потерпілого,
а касаційні скарги засудженої та її
захисників вважав необґрунтованими,
перевіривши матеріали справи й
обговоривши доводи, наведені у скаргах,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційні скарги не підлягають
задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог статей 367-369 КПК 1960
року однобічність або неповнота
дізнання, досудового чи судового
слідства, невідповідність висновків
суду першої інстанції фактичним
обставинам справи є предметом
перевірки судом апеляційної інстанції,
який за результатами перевірки згідно
зі ст. 366 цього ж Кодексу має право на
скасування вироку суду на вказаних
підставах.

Твердження ОСОБА_5 та її захисників про
недоведеність винуватості у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК,
колегія суддів вважає безпідставними,
оскільки протилежний висновок суду в
цій частині ґрунтується, у
відповідності до вимог ст. 323 КПК 1960
року, на неупередженій оцінці
безпосередньо досліджених ним доказів
та на всебічному, повному й
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності.

В основу цього висновку місцевий суд
поклав показання потерпілого ОСОБА_3
про обставини за яких ОСОБА_5 вчинила
шахрайські дії щодо нього, а також
потерпілих ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, свідків ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20,
ОСОБА_21,

ОСОБА_22, ОСОБА_23, дані, що містяться у
протоколах слідчих дій, у висновку
судової будівельно-технічної
експертизи та доданому до нього
локального кошторису №2-1-1 на
реконструкцію будівлі, а також інші
докази, достовірність яких у колегії
суддів апеляційного суду під час
перегляду справи сумніву не викликала,
з чим погоджується і суд касаційної
інстанції.

Проаналізувавши всі досліджені у
справі докази в їх сукупності та давши
належну оцінку доводам засудженої
ОСОБА_5, висунутим нею на свій захист
щодо обставин справи, місцевий суд
обґрунтовано визнав доведеною її
винуватість у вчиненні злочину і
правильно кваліфікував дії

ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 190 КК, з чим
погоджується й колегія суддів
касаційного суду.

Доводи представника потерпілого
ОСОБА_2 у касаційній скарзі про
безпідставність виправдання ОСОБА_5 за
ч. 3 ст. 27, ст. 386, ч. 1

ст. 388 КК, колегія суддів вважає
необґрунтованими. Такі доводи були
предметом перевірки апеляційного суду,
який їх належним чином перевірив та
оцінив.

Необґрунтованими колегія суддів
вважає і доводи прокурора про
призначення ОСОБА_5 покарання за ч. 4 ст.
190 КК як такого, що не відповідає
тяжкості вчиненого злочину та особі
засудженого внаслідок м'якості.

Покарання призначено відповідно до
загальних засад, передбачених

ст. 65 КК, з урахуванням ступеню тяжкості
вчиненого злочину й особи ОСОБА_5 та є
справедливим.

Суд апеляційної інстанції розглянув
справу у відповідності до положень
кримінально-процесуального закону, а
його ухвала відповідає вимогам ст. 377
КПК 1960 року, оскільки в ній докладно
вмотивовано висновки про законність та
обґрунтованість вироку суду першої
інстанції й безпідставність доводів
апелянтів.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням
змін вимог, викладених у скарзі
представника потерпілого ОСОБА_2 у
судовому засіданні касаційного суду,
касаційну скаргу останнього слід
задовольнити частково.

Істотних порушень вимог
кримінально-процесуального закону, які
би були безумовною підставою для зміни
чи скасування судових рішень у справі,
колегія суддів не встановила.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 394-396 КПК

1960 року, пунктами 11, 15 розділу XI
Перехідних положень КПК 2012 року,
колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Рівненського міського суду
Рівненської області від 25 червня 2013
року та ухвалу Апеляційного суду
Рівненської області від 20 грудня 2013
року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни,
касаційну скаргу представника
потерпілого ОСОБА_3 -

ОСОБА_2 задовольнити частково, а
касаційні скарги прокурора, засудженої
ОСОБА_5 та захисників останньої -
адвокатів

ОСОБА_6 і ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Судді:

Є. Б. Пузиревський Р. І. Сахно О. В.
Єлфімов