АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/200/2015 Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 187 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року у кримінальному провадженні

№ 0006492 стосовно обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в

м. Свердловськ Луганської області, зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 , та проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , раніше судимий:

- 29 листопада 2004 року Свердловським міським судом Луганської області за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, та на підставі ст. 75 КК України звільнений від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки;

- 22 березня 2005 року Свердловським міським судом Луганської області за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186, ст. 70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

- 26 лютого 2008 року Брянківським міським судом Луганської області за

ч. 1 ст. 309, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік

7 місяців;

- 18 червня 2012 року Ленінським районним судом м. Луганська за ч. 4

ст. 187, ч. 1 ст. 390, ст.ст. 69, 70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 11 місяців з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, та звільнений по відбуттю строку покарання 20 липня 2012 року.

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9

захисника ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та йому призначене покарання у виді позбавлення волі на строк

8 років 6 місяців з конфіскацією всього належного йому майна.

Судом вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

За вироком суду, ОСОБА_8 20 травня 2013 року приблизно о 01 годині, проходячи разом із невстановленою слідством особою біля будинку № 4 по проспекту Червонозоряному в м. Києві, помітив раніше незнайомих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які спускались в підземний перехід, та з метою заволодіння чужим майном вступив у злочинну змову із невстановленою слідством особою.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, діючи спільно у групі, ОСОБА_8 та невстановлена слідством особа підбігли ззаду до ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Невстановлена слідством особа, використовуючи металеву палицю, виготовлену нею раніше, нанесла ОСОБА_11 удар по голові, а також декілька ударів ногами по тулубу, внаслідок чого потерпіла ОСОБА_11 упала на асфальтне покриття, при цьому металева палиця випала з рук невстановленої слідством особи. В цей час ОСОБА_8 , згідно відведеної йому ролі, схопив ОСОБА_10 за одяг та став його утримувати, при цьому підняв з асфальтного покриття металеву палицю, якою наніс ОСОБА_10 декілька ударів по голові, але ОСОБА_10 звільнився від ОСОБА_8 , схопив його за куртку, яка залишилась в руках у потерпілого. Подолавши волю потерпілих до опору та застосувавши до них небезпечне для життя та здоров`я насильство, невстановлена слідством особа, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 , шляхом ривка заволоділа чужим майном, яке належить ОСОБА_11 , а саме: сумкою, вартістю 200 гривень, мобільним телефоном «ЕКСПЛЕЙ», вартістю 800 гривень, флеш-карткою об`ємом 4 Гб, вартістю 100 гривень, калькулятором «Касіо», вартістю 100 гривень, гаманцем, вартістю 100 гривень, в якому знаходились гроші в сумі 15 гривень, а також іншим майном, яке для потерпілої ОСОБА_11 цінності не представляє, а саме: паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_11 , читацьким квитком та ключами від кімнати гуртожитку, а всього майном на загальну суму 1 315 гривень. Далі ОСОБА_8 та невстановлена слідством особа з місця вчинення злочину зникли.

В результаті нападу ОСОБА_8 та невстановленої слідством особи потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 були завдані легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , вважаючи вирок суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 закрити на підставі п. 2, 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що матеріали кримінального провадження лише доводять, що відносно потерпілої ОСОБА_11 невстановленою особою було здійснено розбійний напад, під час якого така особа нанесла їй тілесні ушкодження та заволоділа майном. В той же час ОСОБА_12 було нанесено лише легкі тілесні ушкодження, будь-яке майно у нього не забиралося і спроб його забрати не було ані з боку невстановленої особи, ані обвинуваченого ОСОБА_8 , про що повідомив в суді сам ОСОБА_10 , тобто відсутні підстави вважати, що відносно ОСОБА_10 було вчинено розбійний напад. При цьому, обвинувачений ОСОБА_8 насильницьких дій під час заволодіння майном ОСОБА_11 не вчиняв та не допомагав у цьому невстановленій особі, а тому в діях ОСОБА_8 відсутній склад злочину, передбаченого ст. 187 КК України.

Вказуючи на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, захисник стверджує, що суд фактично не спростував доводи обвинуваченого про непричетність до розбійного нападу на ОСОБА_11 , не звернув увагу на показання потерпілих під час досудового розслідування та в суді, які, хоч і є суперечливими, але в цілому не підтверджують обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 187 КК України.

На досудовому розслідування та в суді, як зазначає захисник, не було встановлено, що ОСОБА_8 разом з невстановленою особою домовились про вчинення злочину, спланували його, розподілили ролі. Такий висновок суду ґрунтується виключно на припущеннях та суперечливих показаннях потерпілих, які навіть не могли стверджувати, що ОСОБА_8 взагалі перебував у підземному переході під час цієї події. За змістом показань обох потерпілих про причетність ОСОБА_8 до злочину вони дізналися саме від слідчого, а в суді повідомили, що впізнати осіб, котрі напали, вони не можуть, бо в підземному переході, де вони проходили, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, що також свідчить про нечітке сприйняття ними ситуації, було темно. До того ж, за показаннями потерпілої ОСОБА_11 вона взагалі не бачила як ОСОБА_8 наносив удари ОСОБА_12 .

Аналіз показань потерпілих, як указує апелянт, дає підстави для висновку, що їм обом одночасно наносились удари начебто металевою палицею, але на місці пригоди було знайдено один металевий прут, який в подальшому в суді впізнали і ОСОБА_11 , і ОСОБА_10 , не дивлячись на те, що такий предмет не міг бути одночасно в руках двох осіб. До того ж, на зазначеному предметі не було виявлено слідів пальців рук ОСОБА_8 , а також слідів крові при тому, що за показаннями потерпілих їм обом голову розбили до крові. Не підтверджено нанесення металевим предметом тілесних ушкоджень потерпілим і висновками судово-медичних експертиз.

Вважаючи показання потерпілих такими, що не доводять причетність ОСОБА_8 до інкримінованого йому злочину, захисник ставить під сумнів і допустимість такого доказу як протокол огляду місця події від 20 травня 2013 року, при цьому звертає увагу на ту обставину, що потерпілий ОСОБА_10 в суді показав, що після вчинення на нього та ОСОБА_11 нападу зібрав всі речі з місця події та відніс працівникам ДАІ, які знаходились неподалік від підземного переходу. Тобто речі, вказані в протоколі, які були розкладені на місці вчинення злочину після його вчинення, як зазначає апелянт, фактично зафіксовані не на тому місці та не в тому порядку. Крім того, безпідставно суд прийняв як доказ винуватості ОСОБА_8 його попередні судимості, у тому числі й за ч. 4 ст. 187 КК України.

Таким чином, на думку захисника, в діях ОСОБА_8 відсутній склад кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 187 КК України, не встановлено достатніх доказів для доведеності винуватості особи у суді і вичерпані можливості їх отримати, що являється підставами для закриття провадження щодо ОСОБА_8 у відповідності до п. 2, п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи захисника, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, скасувати обвинувальний вирок щодо ОСОБА_8 та закрити провадження щодо нього на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України; заперечення прокурора щодо доводів апеляційної скарги; провівши судові дебати; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, але вирок суду першої інстанції у відповідності до ч. 2 ст. 404 КПК України підлягає зміні в частині призначеного покарання з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_8 були дотримані.

Як встановлено перевіркою матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд у ньому проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, спрямований на всебічне, повне й об`єктивне дослідження обставин справи, а висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у розбої, тобто нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила розбій, за обставин, наведених у вироку, відповідають фактичним обставинам провадження і викладеним у вироку доказам, дослідженим під час судового розгляду та належним чином оціненим судом у їх сукупності.

Зокрема, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні вказаного злочину підтверджується:

- показаннями потерпілої ОСОБА_11 про те, що вночі 20 травня 2013 року, повертаючись разом з ОСОБА_10 додому, вони спустились у підземний перехід, що біля будинку № 4 по пр. Червонозоряному в м. Києві, та на виході з нього вона відчула удар палицею по голові, від чого впала на коліна та невідома особа відразу ж стала виривати з її рук сумку з речами. Стоячи на колінах та розвернувшись в бік нападника, вона намагалась утримати сумку, але він, протягнувши її по переходу на декілька метрів, наніс їй 2-3 удари ногою по тулубу, вирвав з її рук сумку, не дивлячись на те, що вона просила не забирати її майно та повернути хоча б мобільний телефон, після чого став тікати з переходу. В цей же час вона повернулася в бік ОСОБА_10 та побачила, що його б`є невідомий чоловік, який, кинувши на підлогу щось металеве, бо вона почула відповідний звук, в той час, коли вона стала підходити до ОСОБА_10 , став тікати з переходу. Оскільки у неї була розбита голова та йшла кров, вона попросила ОСОБА_10 викликати швидку медичну допомогу, після чого ОСОБА_10 допоміг їй вийти з переходу. ОСОБА_10 їй повідомив, що у того чоловіка, який на нього напав, вирвав куртку, а також про те, з рук цього чоловіка випав металевий предмет, яким він наносив йому удари по голові та тулубу. Неподалік від переходу знаходились працівники ДАІ, до яких вони звернулися про допомогу. ОСОБА_10 передав працівникам міліції куртку нападника та металевий предмет, який він залишив у підземному переході;

- показаннями потерпілого ОСОБА_10 про те, що в той час, коли він та ОСОБА_11 пройшли підземний перехід і він, підіймаючись на вихід, зробив декілька кроків, почув що хтось біжить, відразу ж відчув удар по голові, зробив ще декілька кроків вперед, розвернувся, побачив чоловіка, який біг до нього, і кинув у його бік порожню банку з-під пива. Цей чоловік підбіг до нього, схопив за куртку, він також потягнув його за куртку в бік, але нападник став наносити йому удари металевим предметом у ліву частину голови, а він намагався відбиватися від нього. Потім у нападника випав з рук металевий предмет, бо він почув характерний звук. Цей чоловік, щоб звільнитись від його захвату, нагнувся, зняв через голову свою куртку, яка залишилась у нього в руках, і став тікати. В цей же час до нього підійшла ОСОБА_11 , котра сказала, що їй розбили голову та забрали сумку. Оскільки в переході було темно, він присвітив своїм мобільний телефоном та побачив, що дійсно у ОСОБА_11 на голові була кров, по його обличчю теж йшла кров, бо йому також розбили голову. Вони вийшли з підземного переходу, звернулись до працівників ДАІ, котрі знаходились неподалік та повідомили про напад. Працівникам міліції він передав куртку нападника та той металевий предмет, який у останнього випав з рук у переході, а він підібрав його;

- даними протоколів прийняття від потерпілих 20.05.2013 року заяв про вчинене кримінальне правопорушення; відомостями, зафіксованими у протоколі огляду місця події від 20.05.2013 року, зокрема, щодо вилучення металевої палки та належної ОСОБА_8 куртки темного кольору; висновками судово-медичних експертиз № 1885 від 01.07.2013 року та № 1398/Е від 23.08.2013 року про характер, локалізацію та ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , а також речовими доказами, а саме: курткою темного кольору, запальничкою та ліхтариком, які ОСОБА_8 впізнав як належні йому та залишені ним на місці події, металевою палкою, обмотаною ізолюючою стрічкою чорного кольору, яку потерпілі знайшли на місці події, а ОСОБА_8 не заперечував, що вона 20 травня 2013 року була у наглядно знайомої йому особи тоді, коли ця особа побігла за потерпілими у підземний перехід.

Докази, на які послався суд у вироку узгоджуються між собою, та, з огляду на показання ОСОБА_8 в суді про те, що він дійсно в той час, коли наглядно знайомий йому чоловік на ім`я ОСОБА_13 побіг за потерпілими у підземний перехід, також побіг за ним, підбіг до ОСОБА_10 та наніс йому декілька ударів рукою по тулубу, бо потерпілий кинув у нього пляшку з-під пива та схопив за одяг, а в подальшому вирвався від потерпілого, залишивши свою куртку, та втік, тобто з урахуванням показань обвинуваченого в тій частині, в якій він не оспорював що знаходився під час скоєння злочину на місці події та, окрім нього, його знайомого на ім`я ОСОБА_13 , двох потерпілих, інших осіб там не було, прямо і побічно викривають ОСОБА_8 у вчиненому кримінальному правопорушенні.

При цьому, необґрунтованими колегія суддів вважає твердження захисника про відсутність між обвинуваченим та невстановленою слідством особою попередньої змови під час вчинення кримінального правопорушення та про те, що ОСОБА_8 не мав умислу на заволодіння будь-яким майном потерпілих, ніяких дій для досягнення зазначеної мети не вживав та майном потерпілих не заволодів, а лише кілька разів ударив рукою ОСОБА_10 , оскільки дані твердження повністю спростовується дослідженими судом та проаналізованими у вироку доказами.

Відповідно до висновків Верховного суду України, викладених у п. 6 та п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні, а злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь змовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільними умислами, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю або частково утворює об`єктивну сторону складу злочину.

За показаннями потерпілих у суді, які, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, є послідовними і логічними та узгоджуються з іншими доказами по справі, а також частково - і з показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 , не дивлячись на те, що потерпіла ОСОБА_11 у судовому засіданні показала, що на неї напала лише одна особа, а потерпілий ОСОБА_10 засвідчив, що обвинувачений не намагався під час побиття забрати будь-яке його майно, дії ОСОБА_8 та іншої особи при вчиненні на потерпілих нападу були узгодженими, вказані особи фактично діяли з розподілом ролей, при цьому невстановлена слідством особа застосувала насильство до потерпілої ОСОБА_11 , в результаті чого заволоділа її майном, а обвинувачений ОСОБА_8 , не вчинивши жодної дії на припинення насильства зі сторони цієї особи та наносячи ОСОБА_10 тілесні ушкодження, в такий спосіб намагався подолати опір потерпілого та перешкодити йому в наданні допомоги потерпілій ОСОБА_11 і тільки після досягнення спільної злочинної мети заволодіння майном потерпілої ОСОБА_11 , ОСОБА_8 та невстановлена слідством особа з місця вчинення злочину втекли.

Зазначені обставини повністю спростовують твердження захисника про непричетність обвинуваченого до злочину, за який він засуджений, та дають підстави колегії суддів для критичної оцінки усіх доводів апеляційної скарги захисника, у тому числі й у тій частині, де захисник стверджує, що суд у вироку фактично не спростував показання ОСОБА_8 щодо обставин події.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за матеріалами провадження та змістом судового рішення захисна версія обвинуваченого про непричетність до нападу на потерпілих була предметом ретельної перевірки суду першої інстанції і не знайшла свого підтвердження, так як повністю спростована як показаннями потерпілих, так і іншими доказами. Викладені у вироку мотиви визнання всіх доводів обвинуваченого безпідставними, направленими на уникнення відповідальності за вчинене, колегія суддів розцінює аргументованими, такими, що відповідають матеріалам кримінального провадження.

Доводи ж захисника на обґрунтування тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, у тому числі й показанням потерпілих в суді, за якими удари металевим предметом їм наносились одночасно, тобто такий предмет повинні були використовувати одночасно дві особи, що є неможливим, так як на місці події був виявлений лише один металевий прут, колегія суддів вважає непереконливими та надуманими, оскільки, як правильно встановив суд першої інстанції, проаналізувавши всі докази у кримінальному провадженні, удари металевим предметом спочатку були нанесенні невстановленою слідством особою потерпілій ОСОБА_11 , а коли цей предмет випав з рук цієї особи, ОСОБА_8 , піднявши його, наніс їм декілька ударів по голові та тулубу потерпілого ОСОБА_10 . Такі дії співучасників злочину повністю узгоджуються з показаннями потерпілих та відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. До того ж, металевий предмет був залишений винною особою на місці вчинення злочину, а ОСОБА_8 під час огляду речових доказів в суді, хоч і заперечував свою співучасть в інкримінованому йому злочині, але підтвердив, що цей предмет належить наглядно знайомому йому чоловіку, який вчинив напад на потерпілу ОСОБА_11 . При цьому, не проведення під час досудового розслідування експертного дослідження металевого предмету з метою виявлення слідів пальців рук та крові потерпілих, на що звертає увагу захисник, не спростовує показання потерпілих в цій частині.

Крім того, за висновками судово-медичної експертизи № 1885 від 01.07.2013 року при її проведенні, зокрема обстеженні ОСОБА_11 18.06.2013 року, тобто через 29 днів після події, і вивченні медичної документації на її ім`я виявлене ушкодження: забійна рана голови (описаний рубець на волосистій частині лобної ділянки зліва є результатом її загоєння). Характер та морфологічні властивості виявленого ушкодження свідчать про те, що воно утворилося від дії тупого предмета, характерні властивості якого в ушкодженні на момент огляду не відобразились та відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Ушкодження у вигляді гематоми в лівій пахвинної ділянці, саден на колінах, які зазначені неврологом поліклініки 21.05.2013 року, спричинені тупими предметами та відносяться до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

За висновками судово-медичної експертизи № 1398/Е від 23.08.2013 року дані судово-медичного обстеження та наданої медичної документації свідчать про те, що при зверненні за медичною допомогою 20.05.2013 року о 01.27 год. у ОСОБА_10 мали місце забійні рани в потиличній ділянці по центру, на волосистій частині лобної ділянки зліва, в тім`яній ділянці зліва, які були спричинені тупим предметом(ми), характерні особливості травмуючої поверхні якого(их) в ушкодженнях не відобразились та відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Тобто, зазначені експертні дослідження узгоджуються з показаннями потерпілих щодо обставин заподіяння їм тілесних ушкоджень, не виключають можливість їх заподіяння, у тому числі й металевим предметом речовим доказом у кримінальному провадженні, а ступінь їх тяжкості, з урахуванням того, що обом потерпілим були завдані легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, свідчить про те, що до потерпілих було застосовано небезпечне для життя та здоров`я насильство.

Безпідставними, на думку колегії суддів, є й твердження захисника про те, що суд у вироку обґрунтував свої висновки недопустимим доказом протоколом огляду місця події від 20.05.2013 року, оскільки такий огляд був проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону і метою зазначеної процесуальної дії було не тільки відображення обстановки після вчинення злочину, а й фіксування обставин вилучення предметів, залишених винними особами на місці вчинення злочину, які в подальшому були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні, що не оспорювала й сторона захисту.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає вмотивованим висновок суду першої інстанції про те, що спільні дії обвинуваченого та іншої, невстановленої слідством особи, за яких кожен з них виконував свою роль один застосував насильство до потерпілої ОСОБА_11 і заволодів її майном, а обвинувачений ОСОБА_8 в цей же час застосував насильство до потерпілого ОСОБА_10 , забезпечуючи іншій особі можливість безперешкодного заволодіння майном потерпілої, а також наступні дії обвинуваченого та іншої особи свідчать про узгоджений, взаємодоповнюючий характер їх дій, які були направлені на заволодіння чужим майном, а відтак і правильною кваліфікацію судом злочинних дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 187 КК України.

Що стосується посилання суду у вироку на попередню судимість обвинуваченого за ч. 4 ст. 187 КК України, то зазначене має відношення виключно для визначення правової кваліфікації злочинних дій ОСОБА_8 та зазначення всіх кваліфікуючих ознак вчиненого ним правопорушення, а тому ця обставина, яка не є безпосереднім доказом винуватості ОСОБА_8 , обґрунтовано, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, врахована судом, у тому числі й при вирішенні питання про призначення покарання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що сторона захисту як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді не надала будь-які докази на спростування тих фактичних обставин, на які посилалася сторона обвинувачення. Проте, суд першої інстанції, проаналізувавши з належною оцінкою ті докази, які дослідив за клопотанням сторін безпосередньо в судовому засіданні та вирішуючи питання, визначені ст. 368 КПК України, свої висновки з достатньою повнотою обґрунтував у судовому рішенні.

Оскільки колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та підстав для скасування вироку і закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_8 за п. 2 або п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Проте, перевіряючи вирок в частині висновків суду першої інстанції щодо покарання, колегія суддів вважає, що вони не в повному обсязі узгоджуються з вимогами ст.ст. 50, 65 КК України.

Так, згідно з положеннями ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

За приписами ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як встановлено колегією суддів, призначаючи ОСОБА_8 покарання, судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 65 КК України враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставину, яка обтяжує покарання, рецидив злочинів, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та дані про особу винного, який раніше судимий, не займався суспільно-корисною працею, характеризується посередньо, що в сукупності й дало підстави для висновку про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

В той же час, правильно обравши ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, при визначенні його строку не в повній мірі дотримав вимог закону про кримінальну відповідальність, оскільки не врахував сімейний стан обвинуваченого, який має неповнолітню дитину, незадовільний стан його здоров`я, а також фактичні обставини кримінального правопорушення, що свідчать про відсутність тяжких наслідків, а зазначене дає підстави для висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_8 в умовах ізоляції від суспільства протягом менш тривалого часу, ніж визначено судом першої інстанції, навіть не зважаючи на його відношення до своїх дій.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Оскільки колегією суддів встановлено, що покарання, призначене судом першої інстанції ОСОБА_8 є несправедливим через суворість, вирок суду в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України в цій частині підлягає зміні шляхом пом`якшення покарання, тобто строк покарання у виді позбавлення волі - зменшенню до строку, необхідного й достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

У порядку ч. 2 ст. 404 КПК України вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року у кримінальному провадженні № 0006492 щодо ОСОБА_8 змінити в частині призначеного покарання.

Пом`якшити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України, визначивши його у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з конфіскацією всього належного йому майна.

В решті вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

__________________ __________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4