В И Р О К
Іменем України
29 грудня 2014 року Франківський районний суд м. Львова в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, тимчасово не працюючого, на утриманні якого малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України
Сторона обвинувачення - прокурор прокуратури Франківського району ОСОБА_5 Куцій ОСОБА_6

Захисник адвокат ОСОБА_7 - потерпілий ОСОБА_8
Представник потерпілого адвокат ОСОБА_9

В С Т А Н О В И В:
Згідно висновку судово медичного експерта № 206 від 06 лютого 2014 року, у ОСОБА_8 , відповідно до записів довідки травмпункту № 2 м. Львова та медичної картки амбулаторного хворого КЛЛЗ, встановлено діагноз - забій мяких тканин лівої
половини обличчя. Забій розтяг правого колінного суглобу. Локально хірургом було відмічено наявність синця на обличчі зліва та синця в ділянці правого колінного суглобу . Вказані тілесні ушкодження утворилися від дії тупого предмету, могли виникнути від удару кулаком в лице та внаслідок подальшого падіння потерпілого на асфальтне покриття 24 грудня 2013 року та відноситься до легкого тілесного ушкодження.
Дані дії ОСОБА_3 органами досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст.125 КК України, як умисне спричинення легкого тілесного ушкодження ( ас. 2 -3).
Надаючи докази вини підсудного, прокурор звернув увагу суду, на висновки судово медичних експертиз № 117 від 23 січня 2014 року та № 206 від 06 лютого 2014 року якими, як на його думку, встановлено наявність тілесних ушкоджень у потерпілого і ці тілесні ушкодження є наслідком умисних дій підсудного. Зокрема, що згідно висновку судово медичного експерта у ОСОБА_8 , відповідно до записів довідки травмпункту № 2 м. Львова та медичної картки амбулаторного хворого КЛЛЗ видно, що при обстеженні ОСОБА_8 лікарями травматологом та хірургом у грудні 2013 встановлено діагноз - забій мяких тканин лівої половини обличчя. Забій розтяг правого колінного суглобу. Локально хірургом було відмічено наявність синця на обличчі зліва та синця в ділянці правого колінного суглобу . Вказані тілесні ушкодження утворилися від дії тупого предмету, могли виникнути від удару кулаком в лице та внаслідок подальшого падіння потерпілого на асфальтне покриття 24 грудня 2013 року та відноситься до легкого тілесного ушкодження. ( ас.71 - 74)
Прокурор стверджує, що крім вказаних експертиз, вина підсудного підтверджується також показами самого підсудного та потерпілого, показами допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_10 , протоколами проведення слідчого експерименту, з яких, як на його думку, вбачається, що підсудний наніс потерпілому удар від якого той впав на землю і тільки тоді застосував до нього вогнепальну зброю. Вважає, що саме від удару нанесеного підсудним у спосіб, як це стверджує потерпілий, той, тобто потерпілий, отримав легкі тілесні ушкодження.
Відтак вважає прокурор, вина підсудного доведена у повному обсязі, а його дії за ч. 1 ст. 125 КК України, органами досудового слідства кваліфіковані правильно.
Підтвердив суду, що ним, як прокурором, який здійснював нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва та яким здійснюється обвинувачення у даному кримінальному провадженні подано всі докази на доведення вини підсудного і саме на цих, наданих доказах просить визнати винним ОСОБА_3 у заподіянні потерпілому ОСОБА_8 умисного легкого тілесного ушкодження.
Підсудний ОСОБА_3 , будучи допитаним в судовому засіданні, як і на досудовому слідстві пояснив, що між ним та потерпілим довший час були дружні стосунки. Вони разом працювали, допомагали один одному та дружили сімями. Конфлікт виник тоді, коли потерпілий не бажав повернути борг, а крім того ще й хамив. Підтвердив факт, що 24 грудня 2013 року близько 21 год. 00 хв., між ним та потерпілим спочатку виник словесний конфлікт в ході якого, він дав ляпаса ОСОБА_8 від якого той впав, і коли він, підсудний, розвернувся та став іти, то потерпілий вистрелив йому з пістолета в ногу. Він пішов на потерпілого лівою рукою притиснув його плече до землі, а правою рокую здійснив два чи три удари в обличчя. У цей час потерпілий здійснив декілька вистрілів у його тулуб, чим спричинив тяжкі тілесні ушкодження. Від вистрілів він повалився на землю та у цей час потерпілий став викликати швидку допомогу. Медпрацівники швидкої забрали його у лікарню де його було прооперовано. З цього приводу існує інше кримінальне провадження де ОСОБА_8 звинувачується у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ст. 124 КК України, а він у тій справі є потерпілим. Категорично заперечує факт заподіяння тілесних ушкоджень до падіння потерпілого, проте не заперечує, заподіяння таких після того, як ОСОБА_8 вистрелив у нього, і він лежачому наніс декілька ударів, але кількості не пригадує.
Своєї вини в інкримінованому злочині не визнає, та стверджує, що у нього не було умисного наміру на спричинення тілесних ушкоджень, все відбувалося спонтанно, а тілесні ушкодження навіть, якщо такі були заподіяні ним потерпілому, то це відбулося не навмисно, а в ході оборони, коли потерпілий стріляв у нього.
Потерпілий ОСОБА_8 в судовому засіданні дав суду пояснення стосовно фактичних обставин справи, які частково викладені в обвинувальному акті та співставляються з показами підсудного. Зокрема щодо: часу, місця, причин конфлікту; інших обставин справи, за виключенням удару, що став причиною наявності у нього, ОСОБА_8 , тілесного ушкодження. Вважає, що підсудний вчинив у відношенні до нього кримінально - каране діяння, а відтак, підлягає покаранню. При цьому, звернув увагу суду, що будь яких претензій до підсудного не має, і якщо б той визнав себе винним, то він, потерпілий, вибачив би йому та просив би суд закрити провадження. Підтвердив, що у Франківському районному суді м. Львова перебуває на розгляді кримінальне провадження де він є обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ст. 124 КК України щодо заподіяння, ним, ОСОБА_8 , ОСОБА_3 тяжких тілесних ушкоджень, а саме вогнепальних поранень за обставин, що мали місце 24 грудня 2013 року близько 21 год. 00 хв. між ним та підсудним.
Представник потерпілого в судовому засіданні з позицією свого довірителя - потерпілого, погодився у повному обсязі , вважає, що вина підсудного доведена, і як на його думку, підсудний наніс потерпілому тільки удар, ще до пострілів, але з такою силою, що той впав та втратив тяму, однак на даний час довести даний факт не виявляється можливим, як не виявляється можливим встановити локалізацію поранення в ногу підсудного ОСОБА_3 . Стверджує, що його довіритель здійснюючи постріли із пістолета в підсудного ОСОБА_3 , діяв підсвідомо, оскільки після падіння у нього було запаморочення та він захищався.
Суд , враховуючи результати безпосереднього дослідження поданих сторонами доказів як у підтвердження, так і в спростування вини підсудного, діючи виключно за
принципом загальних засад кримінального провадження, що передбачені ст. ст. 2,8,9,10, 17,22, 23 КПК України в частині: верховенства права; законності; рівності перед законом і судом; презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини; змагальності сторін та свободи в поданні ними доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередності дослідження показань та речей і документів, співставляюи їх з показами допитаних в судовому засіданні підсудного, потерпілого та свідка ОСОБА_10 , приходить до висновку, що обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_3 не знаходить свого підтвердження.
Такий висновок суду ґрунтується на аналізі доказів наданих стороною обвинувачення, потерпілою стороною та стороною захисту з урахуванням вимог ст. ст.86, 87, 91,94 КПК України.
Зокрема, прокурор в судовому засіданні звертає увагу на висновок судово медичного експерта № 117 від 23 січня 2014 року, разом з тим, такий в обвинувальному акті не наведений як доказ вини підсудного. Більш того, даний висновок експерта навпаки спростовує , а не доводить обвинувачення, оскільки із його змісту слідує, що така проводилася через місяць після подій, а саме 23 січня 2014 року, тоді коли подія мала місце 24.12. 2013 року. Як вбачається із висновку, на момент проведення судово медичної експертизи ОСОБА_8 , тілесних ушкоджень не виявлено. При обстеженні ОСОБА_8 лікарем травмпункту № 2 м. Львова було встановлено діагноз: «Забій мяких тканин лівої половини обличчя. Забій розтяг зв`язок правого колінного суглобу». У записах довідки травмпункту об`єктивних даних для визначення характеру і давності виникнення вказаних тілесних ушкоджень немає. При наявності у слідства матеріалів про нанесення ОСОБА_8 24 грудня 2013 року удару рукою в ліву половину обличчя, можливо, що він тоді відчув фізичний біль, але слідів від нього не залишилось. Діагноз: « Забій розтяг зв`язок правого колінного суглобу» не підтверджено медичною документацією про подальше обстеження , лікування хворого після 25 грудня 2013 року, а тому цей діагноз при визначенні ступеня тяжкості тілесних ушкоджень не може бути прийнятий до уваги ( ас.74).
Отже, із висновку експерта вбачається, що для проведення експертизи була надана довідка травмпункту № 2 м. Львова № 1164, що видана 25.12.2013 року про те, що ОСОБА_8 оглядався з приводу : Забій мяких тканин лівої половини обличчя. Забій розтяг зв`язок правого колінного суглобу», проте, як зазначає експерт, у довідці не було зазначено об`єктивних даних для визначення характеру і давності виникнення вказаних тілесних ушкоджень.
Відтак, експерт зробив припущення, «… при наявності у слідства матеріалів про нанесення ОСОБА_8 24 грудня 2013 року удару рукою в ліву половину обличчя. Можливо, що він тоді відчув фізичний біль, але слідів від нього не залишилось. …. Забій розтяг зв`язок правого колінного суглобу , - не підтверджено медичною документацією….», що й повторив допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_13 9 (ас. 73 -74).
Отже виходячи із висновків експерта, при проведенні експертизи № 117 від 23 січня 2014 року не було встановлено наявність синців чи гематоми , а також не було встановлено Забій розтяг зв`язок правого колінного суглобу».
Що стосується висновку експерта № 206 від 06 лютого 2014 року, на який покликається прокурор та потерпіла сторона, та згідно з яким: « … відповідно до записів довідки травмпункту № 2 м. Львова та мед. карти амбулаторного хворого КЛЛЗ видно, що при обстеженні ОСОБА_8 лікарями травматологом та хірургом у грудні 2013 року було встановлено діагноз: «Забій мяких тканин лівої половини обличчя. Забій
розтяг зв`язок правого колінного суглобу». Локально хірургом було відмічено наявність синця на обличчі зліва та синця в ділянці правого колінного суглобу . Вказані тілесні ушкодження утворилися від дії тупого предмета, могли виникнути від удару кулаком в лице та внаслідок подальшого падіння потерпілого на асфальтне покриття 24 грудня 2013 року, як вказує ОСОБА_8 , і відносяться до легкого ступеня тяжкості (ас.72), то суд, з урахуванням пояснень експерта даних в судовому засіданні визнає вказані висновки експертиз такими, що не є обов`язковими для суду, оскільки суд не погоджується з даними висновками з підстав того, що експертиза проведена на доказах, а саме за даними зазначеними в довідці № 1164 ТП № 2 м. Львова від 25 грудня 2013 року та даними медичної карти амбулаторного хворого № 148 НГС виданої за результатами обстеження ОСОБА_8 хірургом КЛЛЗ 26.12.2013 року, що не були безпосередньо дослідженні судом, як цього вимагають норми ч. 2 ст. 23 КПК України, а потерпіла сторона та сторона обвинувачення вказаних доказів не надали, не зважаючи на те, що сторона захисту такі заперечувала.
Як пояснив в судовому засіданні експерт ОСОБА_13 , висновки у досліджуваних експертизах зроблені ним виключно на довідці № 1164 ТП № 2 м. Львова від 25 грудня 2013 року та медичної карти амбулаторного хворого № 148 НГС виданої за результатами обстеження ОСОБА_8 хірургом КЛЛЗ 26.12.2013 року, а отже суд відповідно до вимог ст. 89 КПК України визнає дані медичні документи як недопустимими доказами, а відтак, відповідно до ч. 5 ст. 101 КПК України, визнає необґрунтованими висновки експерта.
Вирішуючи питання недопустимості довідки № 1164 ТП № 2 м. Львова від 25 грудня 2013 року та медичної карти амбулаторного хворого № 148 НГС виданої за результатами обстеження ОСОБА_8 хірургом КЛЛЗ 26.12.2013 року, як доказу, суд також виходить із змісту постанови ст. слідчого СВ Франківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області від 06 лютого 2014 року, якою підтверджується така недопустимість.
Зокрема, слідча призначила додаткову судово - медичну експертизу, покликалась у мотивувальній частині, як на підставу даної процесуальної дії: «…. що 06 лютого 2014 року з заявою звернувся ОСОБА_8 в якій просить призначити додаткову судово медичну експертизу, так як він хоче надати експерту медичні документи з медичного закладу, в яких зафіксовані тілесні ушкодження, які він отримав 24. 12. 2013 року…». При цьому, слідча поставила перед експертом питання не за матеріалами кримінальної справи, і навіть не за матеріалами медичних документів на які покликалася у постанові, а визначивши такі абстрактно, повторивши питання зазначені у попередній постанові від 23 січня 2014 року, а саме: «…чи є в ОСОБА_8 тілесні ушкодження ?; який ступінь тяжкості тілесних ушкоджень?; чи могли вони утворитись 24.12. 2013 року?; чи могли утворитись тілесні ушкодження у гр.. ОСОБА_8 під час подій про які він розповідає?, і це у той час, коли в мотивувальній частині постанови слідча зазначає, що 24.12. 2013 року близько 21 год. 00 хв. по вулиці Кн.Ольги, 8 у м. Львові, ОСОБА_3 наніс ОСОБА_8 тілесні ушкодження. Тобто, слідча уже встановила наявність тілесних ушкоджень у потерпілого, разом з тим, експерту ставиться питання: «.. чи є у ОСОБА_8 тілесні ушкодження?». Решта питань, які слідчий поставила експерту, це похідні від першого (ас.71 -74).
Допитаний в судовому засіданні відповідно до вимог ст. 356 КПК України, експерт ОСОБА_13 так і пояснив свої висновки та звернув увагу на те, що він не перевіряє належність представлених на дослідження матеріалів. Він тільки досліджує їх. Питання чи могло тілесне ушкодження у вигляді забою мяких тканин лівої половини обличчя виникнути в результаті декількох ударів в одну точку, чи описані у довідці тілесного ушкодження на обличчі потерпілого є наслідком одного удару, експерт відповів, що
можливо, однак цього питання він не досліджував, а на даний час це уже не актуально і неможливо.
Отже, висновки експертиз на які покликається прокурор також не дають відповіді на питання, чи могло утворитися тілесне ушкодження від удару рукою один раз, чи декількох ударів в одне місце, на чому наполягає підсудний.
Крім цього, вказані висновки експертиз не можуть сприйматися судом, як беззаперечний доказ вини підсудного, оскільки в них не дано не менш важливої відповіді на питання , - чи могли утворитися ці тілесні ушкодження за обставин на які вказують підсудний та потерпілий в судовому засіданні, та яких слідчий не вказав у своїх постановах, а потерпілий не повідомив експерту.
Отже, експерту були надані для дослідження похідні, які не відповідали та не відповідають фактичним обставинам справи.
Так, експертиза проводилася без врахування результатів слідчого експерименту , де вході перегляду в судовому засіданні відтворення подій, судом встановлено, що покази потерпілого кожен раз змінюються, в залежності від обставин, що встановлюються органами досудового слідства , а досить часто , навіть за допомогою слідства, що й підтверджується дослідженими в суді доказами та показами допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_10 , який не зміг дати чітких та конкретних відповідей, які фактичні обставини він бачив, а твердження прокурора та потерпілої сторони, що свідок ОСОБА_10 дає впевнені покази, що чув постріли без перериву, суд відкидає, оскільки на думку суду, поняття інтервалу, чи перериву пострілів, є оціночним, і має трактуватися у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин та властивостей особи сприймати такі дії. Експертиза проводилася без врахування обставин викладених у протоколі одночасного допиту осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_10 (ас. 75 78, 79 83)
Не може суд взяти до уваги й твердження прокурора, про інтервал між пострілами, що були здійснені ОСОБА_8 в ОСОБА_14 , які, як стверджує прокурор і потерпіла сторона, чули свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , зважаючи н на оціночне поняття, а крім того, суд не може брати до уваги покази даних свідків, оскільки такі не були безпосередньо допитані судом, а прокурор, в супереч вимогам ч. 3 ст. 23 КПК України їх присутність під час судового розгляду для допиту незалежним та неупередженим судом, не забезпечив, не зважаючи на те, що судом було надано можливість їх приводу. У зв`язку з цим, суд вважає недопустимим покликання на даний доказ, оскільки такий не перевірявся судом безпосередньо (ас. 144 149);
Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в діях підсудного інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд бере до уваги й те, що досудовим слідством не враховано, що з об`єктивної сторони дане кримінальне правопорушення характеризується вчиненням тілесних ушкоджень двох видів:
- легкого тілесного ушкодження та легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоровя або незначну втрату працездатності.
У першому випадку йдеться про легке тілесне ушкодження, що не спричинило таких наслідків, як короткочасний розлад здоровя або незначну втрату працездатності. До них Правила відносять ушкодження, незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше як шість днів( садна,синці, тощо).
Разом з тим, досудове слідство не конкретизувало вид легкого тілесного ушкодження.
Крім цього, слідством, яке проводилося у кримінальному провадженні не встановлені складові кримінального правопорушення, що інкримінуються підсудному, і зокрема суб`єктивну сторону.
У той же час, субєктивна сторона кримінального правопорушення, яке розглядається , характеризується тільки умисною виною, або умислом винного на заподіяння незначної шкоди здоровю, в результаті якого фактично було заподіяно легке тілесне ушкодження.
Допитаний в судовому засіданні підсудний ОСОБА_3 пояснив, що між ним та потерпілим були дружні відносини, проте потерпілий заборгував йому гроші і не хотів віддавати та став хамити йому. Саме з цих причин він 24 грудня 2013 року приїхав додому потерпілого, щоб той віддав борг. Спочатку вони спілкувалися нормально, а коли потерпілий став хамити він підійшов і дав тому ляпаса від якого потерпілий впав та вихопивши пістолет став стріляти в нього., а він змушений був захищатися.
Суд надає цим показам підсудного віри, оскільки в більшій частині з ними погоджується і сам потерпілий, за виключенням обставин нанесення удару в обличчя. Крім цього потерпілий так і не зміг пояснити в суді, для чого він брав із шафи пістолет ідучи на зустріч із підсудним та не зміг пояснити яким чином у нього в руці опинився пістолет, коли він стверджує, що після удару впав на землю і у нього було запаморочення. Суд також критично ставиться до пояснень потерпілого, що пістолет він зняв із запобіжника машинально. Суд відхиляє пояснення потерпілого про те, що пістолет він взяв тому, що боявся застосування збоку підсудного фізичного насильства, оскільки він, потерпілий, мав право вибору іти на зустріч, чи не іти. А крім того, потерпілий сам визначав місце зустрічі та підтвердив покази підсудного, що нахимив тому в розмові по телефону.
З урахуванням фактичних обставин справи, покази підсудного у повній мірі співставляються з показами допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_15 , який підтвердив, що бачив, як на землі лежав потерпілий, а підсудний стояв над тим, занісши праву руку для удару, а лівою обперся в тіло потерпілого. Ці покази також співставляються з показами як потерпілого, так і підсудного та зафіксовані на відео зйомці під час проведенні слідчого експерименту.
Розглядаючи кримінальне провадження та досліджуючи подані сторонами докази як в обґрунтування вини підсудного, так і в його оправдання, суд виходячи з рівності сторін у кримінальному процесі та вимог ст. 91 КПК України, згідно якої у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення ( час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) ; винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, вважає, що вина підсудного в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не доведена, а його дії не містять кваліфікуючих ознак кримінально - караного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Таким чином суд приходить до беззаперечного висновку, що підсудний не може нести відповідальності за наслідки, хоч і пов`язані з його участю, але виникли внаслідок протиправних дій потерпілого.
За даних обставин, суд вважає встановленим те, що підсудним було нанесено декілька ударів потерпілому від яких могли виникнути легкі тілесні ушкодження, а відтак, у даній ситуації можна вести мову про наявність у діях ОСОБА_3 необережної форми вини.
Разом із тим, інкримінована у вину підсудному органами досудового слідства, прокурором та потерпілими вина, що передбачена ч. 1 ст. 125 КК України, може мати місце лише з прямим умислом, а отже у даному випадку має місце неправильне застосування кримінального закону.
Про відсутність прямого умислу й наявності заподіяння шкоди потерпілому , вказує ще й той факт, що останній в судовому засіданні висловив свій мотив обвинувачення та заявив, що готовий вибачити підсудному, якщо той визнає свою вину. Разом з тим, суд розцінює таку поведінку потерпілого як шантаж та уникнення особистої відповідальності від більш тяжкого кримінального правопорушення , яке він вчинив проти ОСОБА_3 , - потерпілого в іншому кримінальному провадженні.
Згідно ст.. 92 та 93 КПК України, обовязок доказування покладається на слідчого, прокурора, та у конкретно визначених випадках, на потерпілого, а збирання доказів на сторін. Суд же, у відповідності до ст.. 94 КПК України, вправі здійснити тільки їх оцінку.
Дослідивши в судовому засіданні та оцінивши зібрані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, про відсутність в діях підсудного складу
кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
При цьому, суд також виходить із принципу поняття злочину, як це визначено у ст. 11 КК України, згідно якої, не є злочином дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі , суспільству або державі.
Відповідно до загальних засад кримінального провадження, що визначені ст. 7 КПК України , Конституції України та ст. 6 Конвенції Ради Європи «Про захист прав людини і основоположних свобод» підсудний як людина має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Враховуючи наведене, суд вважає, що підсудний ОСОБА_3 у даному кримінальному провадженні підлягає виправданню з підстав, передбачених п.1.ч.1 ст. 373 КПК України, а кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.
Речові докази по справі відсутні. Запобіжний захід підсудному не обирався, цивільний позов не заявлявся.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349, 363, 368, 370, 371, 373, 374, 376 КПК України,-

З А С У Д И В:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інкримінованому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, виправдати з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 373 КПК України, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області протягом 30 днів з дня його проголошення через суд , який ухвалив судове рішення.

Суддя ОСОБА_16