У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія
суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного
Суду України у складі:

головуючого, судді

Редьки А.І.

суддів

Заголдного В.В. і Кривенди О.В.

розглянувши в судовому
засіданні 22 травня 2008 року в м. Києві кримінальну справу за касаційною
скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Каланчацького районного суду Херсонської
області від 28 квітня 2005 року, яким засуджено

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

судимого 23 листопада 2004 року

за ч. 4 ст. 190, ст. 353 КК України

на два роки шість місяців позбавлення волі,

за ч. 4 ст. 187 КК
України на вісім років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його
власністю, а на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточно
йому призначено вісім років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є
його власністю,

установила:

Суд визнав ОСОБА_1 винуватим у тому, що він 20 березня 1998 року за
попередньою змовою з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та іншими невстановленими слідством
особами, матеріали справи відносно яких виділено в окреме провадження, двома
автомобілями марки “Камаз” і автокраном “МАЗ” заїхали на охоронювану територію
ВАТ “Каланчацький комбінат хлібопродуктів”, що в смт. Мирне Каланчацького
району, де напали на охоронців ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, погрожуючи
вогнепальною зброєю яким і застосовуючи до них насильство, заволоділи майном АТ
“Кримбудмонтаж” на суму 57.970 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 14
серпня 2007 року вирок відносно ОСОБА_1 уточнено, постановлено, що покарання
йому призначено за ч. 4 ст. 187 КК України
на підставі ч. 4 ст. 70 КК України. У решті вирок залишено без зміни.

Постановою Каланчацького районного суду Херсонської
області від 17 грудня 2007 року уточнено вирок в порядку ст. ст. 409 - 411 КПК
України. Постановлено зарахувати у строк відбування покарання ОСОБА_1 строк
його перебування під вартою з 18 лютого по 15 травня 1999 року, а строк
відбування покарання рахувати з 26 серпня 2003 року.

У касаційній скарзі з доповненнями до неї засуджений
ОСОБА_1 просить скасувати вирок і ухвалу щодо нього. Твердить, що злочину він
не вчиняв, всі докази у справі є сфальсифікованими. Вказує, що судом були
допущені істотні порушення кримінально-процесуального закону, зокрема тих його
норм, які регулюють право на захист, передбачають обов'язковість фіксування
судового процесу технічними засобами, а також обов'язковість повідомлення
учасників процесу про час і місце розгляду справи в апеляційному суду.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, перевіривши матеріали
кримінальної справи та обговоривши доводи касаційної скарги засудженого,
колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні розбійного нападу за
обставин, зазначених у судових рішеннях, матеріалами справи доведена.

Обгрунтовуючи свій висновок, суд послався на показання засуджених ОСОБА_2 і
ОСОБА_3, які неодноразово, у тому числі в суді, твердили, що цей злочин вони
учинили разом з ОСОБА_1 та іншими особами. Як пояснював перший, до злочину
готувалися ретельно, кожен виконував відведену йому роль. ОСОБА_1 установив
місце знаходження титану на території комбінату, заздалегідь підшукав покупців
на викрадений титан, знайшов вантажні автомобілі, людей для завантаження та
розвантаження титану. У ніч вчинення нападу ОСОБА_1 залишався неподалік
комбінату стежити за оточуючою обстановкою, а потім як колишній співробітник
органів міліції супроводжував автомобілі з викраденим майном через пости ДАЇ.

Сам ОСОБА_1 у суді підтвердив, що займався пошуками покупців на титан, який
вони разом з ОСОБА_2 та іншими особами уночі вивезли з території ВАТ
“Каланчацький комбінат хлібопродуктів” і відвезли у м. Красноперекопськ, по
дорозі він супроводжував автомобілі з титаном, щоб ті не були зупинені постами
ДАЇ.

Засуджені підтверджували ці свої показання в ході відтворення обстановки і
обставин події, на очних ставках один з одним.

За словами свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, уночі 20
березня 1998 року на охоронювану ними територію вдерлися троє у масках, напали
на них, погрожуючи автоматом, зв'язали, заклеїли роти, після чого на територію
підприємства заїхали вантажні автомобілі і кран, за допомогою яких було
викрадено майно.

Зазначені обставини, показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ті дані, що містяться у протоколі огляду
місця події та вилучення речових доказів: липкої стрічки, чорного дроту,
порошку титану білого кольору, а також інші докази у справі - давали суду
підстави дійти висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні розбійного нападу.

Кваліфікація злочинних дій ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 187 КК
України є правильною.

Покарання ОСОБА_1 призначено у відповідності з вимогами закону, воно є
необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.
Судом були враховані ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу
засудженого, всі обставини, які обтяжують і пом'якшують покарання.

Будь-яких даних про упередженість органів досудового слідства чи суду,
порушення ними норм КПК України, у тому числі тих, що регулюють право на
захист, які були б підставою для зміни або скасування судових рішень, не
встановлено.

Підстав для призначення кримінальної справи до касаційного розгляду з
обов'язковим повідомленням осіб, зазначених у ст. 384 КПК України, колегія
суддів не має.

Керуючись ст. 394 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

відмовити засудженому ОСОБА_1 в задоволенні касаційної
скарги.

Судді:

Заголдний В.В. Редька А.І. Кривенда О.В.