Ухвала

іменем україни

31 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів cудової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого-суддіОСОБА_14,
суддів: за участю прокурора засудженого захисникаОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянула в судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальну справу за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Катеринопільського районного суду Черкаської області від 25 червня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 26 вересня 2014 року.

Зазначеним вироком,

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено:

за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років;

за ч. 1 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 3 ч. 1 ст. 49 КК ОСОБА_5 звільнено від покарання призначеного йому за ч. 1 ст. 289 КК.

Стягнуто з засудженого ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_7 у рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди 9 322,19 грн та у рахунок моральної шкоди 200 000грн.

Також вироком суду вирішені питання щодо судових витрат та речових доказів у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 26 вересня 2014 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 змінено. Виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду на повторність як обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого. В решті судове рішення залишено без зміни.

За вироком суду, ОСОБА_5 07 жовтня 2004 року близько 04.00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння на території ринку по вул. Гагаріна у м. Тальному Черкаської області, на ґрунті особистих неприязних відносин під час сварки з ОСОБА_8 умисно з метою вбивства завдав їй численних ударів руками та ногами в голову, спричинивши потерпілій тяжкі тілесні ушкодження. Після чого перетягнув непритомну потерпілу до комунікаційного колодязя, спустив її через люк на дно, закидав зверху камінням та закрив кришку, залишивши потерпілу у безпорадному стані.

Внаслідок заподіяних тілесних ушкоджень, які знаходяться у причинному зв'язку зі змінами у діяльності систем та органів потерпілої, від загального переохолодження організму, тривалого гіпостатичного положення тіла та його стискання, 05 листопада 2004 року ОСОБА_8 померла у Черкаській обласній лікарні.

Крім того ОСОБА_5 19 червня 2006 року близько 02.30 год. на автостоянці біля бару по вул. Леніна, 117 у м. Тальному Черкаської області у стані алкогольного сп'яніння незаконно заволодів належним ОСОБА_9 автомобілем ВАЗ-2106 д.н. НОМЕР_1 вартістю 4 116 грн.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий апеляційний розгляд. Посилається на неправильне застосуванням кримінального закону, що призвело до м'якості призначеного покарання та істотні порушеннями кримінально-процесуального закону. Зазначає, що суд усупереч вимогам статей 50, 65 КК повною мірою не врахував ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, його невиправних наслідків, а також ставлення засудженого, який тривалий час переховувався, не відшкодував завданих збитків та всіляко намагався уникнути відповідальності.

Захисник ОСОБА_10 у касаційній скарзі, просить змінити судові рішення щодо ОСОБА_5, перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 115 на ст. 123 КК України та призначити засудженому покарання у межах санкції цього закону, а також зменшити розмір відшкодування завданої злочином моральної шкоди. Аргументуючи свої вимоги зазначає, про відсутність у ОСОБА_5 умислу на вбивство ОСОБА_8 та недоведеність його вини у перенесенні потерпілої до колодязя та закидання її камінням. Стверджує, що причина смерті потерпілої не встановлена, а зібрані докази свідчать лише про нанесення ОСОБА_5 їй декількох ударів у стані фізіологічного афекту. Вказує на порушення права на захист засудженого та застосування до нього незаконних методів слідства. Зазначає, що при вирішенні цивільного позову судом не враховано перебування дітей ОСОБА_8 на державному забезпеченні.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 просить змінити судові рішення щодо нього, перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 115 на ст. 123 КК та призначити покарання у межах санкції цієї норми. Стверджує, що умислу на вбивство ОСОБА_8 він не мав, а діяв у стані сильного душевного хвилювання. Заперечує перебування у стані алкогольного сп'яніння та доведеність вини у поміщенні потерпілої на дно колодязя та закидання камінням. Зазначає, що оговорив себе внаслідок застосування до нього незаконних методів слідства з боку працівників міліції. Вказує на порушення його права на захист.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка не підтримала скаргу прокурора та заперечувала проти задоволення касаційних скарг засудженого та захисника, пояснення засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 на підтримку своїх касаційних скарг, і які заперечували проти задоволення скарги прокурора, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарг, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Фактичні обставини справи були предметом оцінки суду першої та апеляційної інстанції й перегляду у касаційному порядку, відповідно до вимог ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року, не підлягають, а неповнота досудового та судового слідства та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, чим обґрунтовуються касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_10 в даній справі, самі по собі, згідно ст. 367 КПК 1960 року, є підставами для скасування чи зміни відповідних судових рішень тільки в апеляційному порядку.

Крім того, перевіркою матеріалів справи встановлено, що висновки суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні злочину за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах, які отримали належну оцінку.

За змістом ст. 67 КПК 1960 року оцінка доказів є виключно компетенцією суду, який постановив вирок. Суд першої інстанції дотримався вимог цієї норми закону. Апеляційний суд також ретельно перевірив викладені в апеляціях доводи і на їх спростування навів в ухвалі мотиви, які ґрунтуються на матеріалах справи. На думку колегії суддів, висновки, які зробили суди, базуються на об'єктивній оцінці всіх доказів в їх сукупності, з урахуванням доводів захисту, які обґрунтовано спростовані судами першої та апеляційної інстанції.

Зібрані у справі докази є належними, відповідають вимогам допустимості, достатності і достовірності.

На підтвердження винуватості засудженого у вчиненні злочину суд обґрунтовано послався на показання ОСОБА_5 від 08 жовтня 2004 року в якості підозрюваного, його пояснення у судовому засіданні 11 жовтня 2004 року під час обрання запобіжного заходу та власноручно написане ним з'явлення із зізнанням від 07 жовтня 2004 року, в яких він чітко, деталізовано та послідовно описав хід розвитку подій на протязі дня 06 жовтня та в ніч на 07 жовтня 2004 року, мотиви і обставини конфлікту з ОСОБА_8, механізм, кількість та локалізацію нанесених потерпілій ударів, а також інші деталі скоєного, які могли бути відомі лише йому, як безпосередньому виконавцю злочинних дій.

Безпідставними є твердження у касаційних скаргах про те, що показання ОСОБА_5 в яких він визнав себе винним у скоєному органами досудового слідства отримані без участі захисника, тобто з порушенням його права на захист.

Згідно ст. 63 Конституції України підозрюваний, обвинувачений чи підсудний має право на захист. Вказані гарантії права на захист, поєднуються з такими ж положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка проголошує, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, обраного на власний розсуд або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя; допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.

Відповідно до ст. 21 КПК 1960 року підсудному забезпечується право на захист. Реалізація цього права полягає в тому, що підсудному, окрім іншого, надається можливість самому чи із захисником захищатися встановленими законом засобами від пред'явленого обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів справи, з'явлення із зізнанням ОСОБА_5 написано ним власноручно з вказівкою про добровільність його написання та відсутність будь-яких мір фізичного впливу. Наступного дня під час допиту ОСОБА_5 в якості підозрюваного (08 жовтня 2004 року), йому було роз'яснено процесуальні права і він власноручно написав відмову від послуг захисника. В ході даної слідчої дії ОСОБА_5 в черговий раз визнав себе винним в умисному вбивстві ОСОБА_8 та докладно розповів про обставини вчинення злочину та про свої конкретні дії щодо потерпілої.

Після залучення 09 жовтня 2004 року захисника ОСОБА_11 до участі у справі, ОСОБА_5 в судовому засіданні 11 жовтня 2004 року, вкотре підтвердив свої показання щодо винуватості у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_8

Пізніше, після переданої матір'ю пачки цигарок із написом: «Мовчи, нічого не говори, не бійся» ОСОБА_5 відмовився від дачі пояснень та подальших показань, як на досудовому слідстві, так і в судових засіданнях. Стверджував, що з'явлення з зізнанням написав під впливом з боку працівників міліції.

Суд згідно з матеріалами справи перевірив показання ОСОБА_5, з'ясував причини зміни показань і в результаті їх ретельного дослідження в сукупності з іншими доказами, зібраними у справі, дав належну оцінку та обґрунтовано визнав достовірними його показання дані ним на стадії досудового слідства, в яких він визнавав факт вчинення убивства потерпілої.

Такий висновок суду є обґрунтованим, оскільки ці показання підтверджуються іншими зібраними у справі доказами й узгоджуються з ними.

Зокрема, показаннями свідка ОСОБА_12, яка підтвердила, що в ніч на 07 жовтня 2004 року ОСОБА_8 із ОСОБА_5 вийшли з бару «Пеньки» о 04.00 год. та разом пішли у бік базару, показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_13, яким потерпіла особисто повідомила, що саме ОСОБА_5 вчинив злочин проти неї, а також даними протоколів огляду місця події та огляду і вилучення особистих речей ОСОБА_5, висновками судово - біологічної, судово - медичної, судової імунологічної, повторної молекулярно-біологічної, комісійної судово - медичної та повторної амбулаторної судово-психіатричної експертиз.

При цьому, показання засудженого в частині локалізації та механізму нанесення потерпілій ударів підтверджуються даними повторної амбулаторної судово-медичної експертизи трупу загиблої ОСОБА_8, згідно якої причиною смерті стала поліорганна недостатність, яка розвинулась, як наслідок комбінації несприятливих факторів закритої черепно-мозкової та щелепно-лицьової травм, загального переохолодження організму, двосторонньої гнійної пневмонії, тривалого гіпостатичного положення та здавлення тіла і ендогенної інтоксикації, гострої ниркової недостатності. Які знаходять у причинному зв'язку з нанесеними травмами, що могли утворитися унаслідок не менше восьми ударів по голові тупими предметами, якими могли бути кулаки та обуті ноги людини.

У процесі вивчення матеріалів справи не було виявлено порушень вимог кримінально-процесуального закону під час збирання й закріплення цих доказів, які б викликали сумніви в їх достовірності. Всі докази відповідають вимогам закону щодо їх допустимості, достовірності й достатності. Тому твердження заявників у скаргах про відсутність доказів вини ОСОБА_5, є необґрунтованим.

Вирішуючи питання про зміст і направленість умислу ОСОБА_5, суд виходив із сукупності всіх конкретних обставин справи. Сам характер його дій свідчить, що він діяв активно з умислом, спрямованим на позбавлення життя потерпілої ОСОБА_8, завдаючи їй не менше восьми ударів у життєво - важливий орган - голову кулаками та ногами, він безперечно усвідомлював, що позбавить її життя і бажав цього, тобто діяв з прямим умислом на вбивство. Оскільки, від таких його дій настала смерть потерпілої, суд цілком обґрунтовано визнав його винним у вбивстві. А отже, наведені у касаційних скаргах доводи про відсутність у ОСОБА_5 умислу на вбивство потерпілої, є безпідставними.

Посилання засудженого та його захисника на перебування ОСОБА_5 у стані сильного душевного хвилювання під час нанесення ударів потерпілій, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони були предметом ретельної перевірки судом апеляційної інстанції та визнані необґрунтованими. Ці доводи спростовуються висновками акту повторної амбулаторної психолого - психіатричної експертизи, якою встановлено, що у період скоєння злочину ОСОБА_5 будь-яким психічним порушенням чи тимчасовим розладом психічної діяльності не страждав, за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, а також не знаходився у стані фізіологічного афекту, чи іншому вираженому афективному стані, який міг суттєво вплинути на його поведінку. Цей висновок, на відміну від попереднього, є більш мотивованим, точним, конкретним та змістовним, а тому правильно був покладений судом в основу обвинувального вироку.

Таким чином сукупність наведених у вироку доказів, яким суд дав правильну оцінку, переконливо свідчать про те, що ОСОБА_5 вчинив умисне вбивство ОСОБА_8, тому його дії за ч. 1 ст. 115 КК кваліфіковані правильно.

Твердження засудженого про застосування до нього незаконних методів ведення слідства, внаслідок чого він змушений був себе обмовити у злочині, який не вчиняв, судом перевірялися і не знайшли свого підтвердження. Зокрема вони спростовуються оглядом ОСОБА_5 судово-медичним експертом, який встановив відсутність у нього будь-яких тілесних ушкоджень та постановою про відмову в порушенні кримінальної справи щодо працівників міліції за результатами відповідної прокурорської перевірки.

Що стосується ухвали апеляційного суду, то вона є рішенням суду вищого рівня щодо законності та обґрунтованості судового рішення суду першої інстанції, яке перевіряється в апеляційному порядку. Ухвала апеляційного суду має відповідати тим же вимогам, що й вирок суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою та відповідати вимогам, зазначеним у ст. 377 КПК 1960 року. В ухвалі слід проаналізувати та співставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляції і дати на кожен з них вичерпну відповідь з посиланням на відповідний матеріальний чи процесуальний закон. У разі залишення вироку без зміни в ухвалі необхідно докладно викласти мотиви й підстави відхилення апеляції, а також докази, що спростовують наведені в ній доводи.

Ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_5 відповідає цим вимогам закону. При розгляді справи апеляційний суд навів у своєму рішенні суть зазначених в апеляції доводів, ретельно їх перевірив, проаналізував і дав переконливі відповіді на них. Крім того, виклав аналіз доказів та навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши твердження сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_5 та відсутності істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що органами досудового слідства, судами першої та апеляційної інстанції не допущено таких порушень кримінально-процесуального закону, які б тягнули безумовне скасування судових рішень щодо ОСОБА_5

Покарання засудженому ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК з урахуванням характеру та ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про його особу та обставин, що пом'якшують та обтяжують покарання, а тому є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

За таких обставин, твердження у касаційних скаргах: прокурора про необґрунтовану м'якість призначеного ОСОБА_5 покарання, а також самого засудженого та захисника ОСОБА_6 щодо його надмірної суворості, є безпідставними.

Що стосується розміру моральної шкоди, стягнутої на користь потерпілої ОСОБА_7, то суд першої інстанції правильно виходив із засад розумності виваженості та справедливості. При цьому суд врахував конкретні обставини вчиненого засудженим злочину, стійкість та глибину душевних страждань ОСОБА_7 та двох, на той час, малолітніх дітей ОСОБА_8, яким було заподіяно непоправної психологічної травми у зв'язку з насильницькою смертю матері. З огляду на це, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь потерпілої зазначеної у вироку суми, і з таким рішенням погоджується колегія суддів.

З огляду на те, що кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень кримінально-процесуального закону не допущено, то касаційні скарги прокурора, засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 394-396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Катеринопільського районного суду Черкаської області від 25 червня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 26 вересня 2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни,а касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

С у д д і:

ОСОБА_14 ОСОБА_15 ОСОБА_16