Справа № 11 - 1049,
2007 рік Головуючий
у 1 - й інстанції: Зацеркляний В. К.
ч. 2 ст. 125 КК України Доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007
року вересня місяця 28 дня Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого -
судді Куліша В. М., суддів: Кисіля А. М., Голубенко Н. В.,

за участю:
виправданих ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3,
потерпілого ОСОБА_4

розглянула у
відкритому засіданні в м. Полтаві кримінальну справу за апеляцією потерпілого
ОСОБА_4 на вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 24 липня
2007 року.

Цим вироком

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця м. Рильськ Курської області, Росія, мешканця АДРЕСА_1, росіянина,
громадянина України, з середньо - спеціальною освітою, одруженого, не
працюючого, раніше не судимого

виправдано за ч. 2 ст. 125 КК
України за відсутністю в діянні складу злочину.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2,
уродженку та мешканку АДРЕСА_1, українку, громадянку України, одружену,
пенсіонерку, раніше не судиму

виправдано за ч. 2 ст.
125 КК України за відсутністю в діянні складу злочину.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця та мешканця АДРЕСА_2,

українця, громадянина України, з середньо - технічною

освітою, розлученого, має
на утриманні одну

неповнолітню
дитину, працюючого охоронником фірми «

Багратіон », м.
Полтава, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого

виправдано за ч.
2 ст. 125 КК України за відсутністю в діянні складу злочину.

У задоволенні
цивільного позову потерпілого ОСОБА_4 відмовлено.

Із матеріалів
кримінальної справи вбачається, що потерпілий ОСОБА_4 обвинувачує ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в заподіянні
йому легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров'я,
що підтверджується висновком судово - медичної експертизи.

Так, він вказує,
що 09 травня 2004 року, близько 12 години на вул. Пролетарській у смт. Білики
Кобеляцького району ОСОБА_1
напав на нього та наніс два удари кулаком в обличчя. Після чого, кілька
разів ударив металевим штирем по голові та тулубу. Водночас ОСОБА_5 в ці ж ділянки
тіла декілька разів ударила ОСОБА_4 дерев'яним держаком від сапи. Потім ОСОБА_6
і ОСОБА_3 нанесли потерпілому кілька ударів ногами по голові та тулубу.

Районний суд,
дослідивши надані сторонами докази, прийшов до висновку про відсутність в діях ОСОБА_7, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та постановив
виправдувальний вирок.

Виправдовуючи
підсудних, суд мотивував свій висновок тим, що в діях ОСОБА_1 наявна необхідна
оборона, а тому відсутній склад інкримінованого йому злочину.

Не знайшло свого
підтвердження в суді і те, що у побитті потерпілого ОСОБА_4 брали участь ОСОБА_2 та ОСОБА_3

В апеляції
потерпілий ОСОБА_4 вказує на незаконність та необґрунтованість виправдувального
вироку, оскільки вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам
справи, вирок постановлений з порушенням матеріального та процесуального права.
Тому, просить його скасувати, постановити новий вирок апеляційним судом та
задовольнити заявлений ним цивільний позов.

Колегія суддів,
заслухавши доповідача, апелянта на підтримання поданої апеляції, виправданих,
які вважають судове рішення законним та обгрунтованим, а апеляцію
безпідставною, перевіривши матеріали справи та доводи, наведені в апеляції, не
вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 27 КПК України справи
про злочини, передбачені ст. 125 КК України порушуються не інакше як за скаргою
потерпілого, якому і належить в такому разі право підтримувати обвинувачення.

Місцевий суд при
розгляді даної справи повно, всебічно і об'єктивно дослідив всі докази,
викладені як в скарзі потерпілого, так і зібрані в судовому засіданні та
прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_4 було вчинено суспільно - небезпечне
посягання, яке незважаючи на його вік та інвалідність, виявилося в умисному,
активному раптовому застосуванні насильства до виправданого, шляхом
використання сапи та нанесення нею удару по голові ОСОБА_1, що викликало в
останнього невідкладну необхідність в заподіянні шкоди нападавшому з метою
негайного відвернення суспільно - небезпечного посягання, тобто в ефективному
здійсненні захисту.

Доводи апеляції
про те, що коли ОСОБА_1 вихопив
сапу з рук ОСОБА_4 у нього не було необхідності завдавати удари не відповідає
фактичним обставинам справи. Оскільки виправданий в апеляційній інстанції
пояснив про не усвідомлення ним того, що в застосуванні засобів захисту відпала
необхідність. Більше того, застосування сапи, спрямування її в ділянку голови,
викликали збентеженість у ОСОБА_1,
котрий перебуваючи під впливом посягання, продовжував оборонятися,
вважаючи, що посягання не припинилося. Тим більше, що ці дії були
одномоментними і не мали розриву в часі.

А відповідно до
роз'яснень, що містяться у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від
26. 04. 2002 року № 1 « Про судову практику у справах про необхідну оборону »
перехід використовуваних при нападі знарядь або інших предметів від нападника
до особи, яка захищалася не завжди свідчить про закінчення посягання.

Факт існування
неприязних стосунків між подружжям ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 потерпілим не
оспорюється. Судом встановлено, що причиною конфлікту, який виник між ними 09
травня 2004 року стала неприязнь з приводу території, на якій вони випасали
кіз, а тому посилання в апеляції на не встановлення причини інциденту не
ґрунтується на матеріалах справи.

Безпідставними є
доводи апелянта в частині того, що свідки ОСОБА_6, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 не були очевидцями нанесення удару ОСОБА_4 виправданому,
оскільки з протоколу судового засідання вбачається, що вони своїми свідченнями
підтвердили факт нанесення ОСОБА_4 удару сапою по голові ОСОБА_1 ( а. с. 91, 92
).

Свідок ОСОБА_10
показала, що бачила сліди крові на голові виправдного ( а. с. 129).

При підготовці
справи до судового розгляду суддею в листопаді 2006 року витребувані довідки
про судимість ОСОБА_1 та
ОСОБА_2,

( а. с. 52 - 53 ), а
також дані, що характеризують особу кожного з них та ОСОБА_3 ( а. с. 30 - 32 ).
В зв'язку з чим твердження в апеляції про невиконання цих вимог є
необгрунтованими, а намагання довести про ведення виправданими аморального
способу життя, такими, що суперечать, наявним у справі доказам.

Посилання
апелянта на не дослідження судом показань свідка ОСОБА_11, за змістом яких
ОСОБА_1,ОСОБА_2 висловлювали погрози ОСОБА_4 вбивством, виходять за межі розгляду скарги приватного
обвинувачення.

Питання про
направлення ОСОБА_1 на
медосвідування за час перебування справи в провадженні суду - більше 1 року
потерпілим не ставилося. Згідно з чинним законодавством виклик і допит нових
свідків, проведення додаткових чи повторних експертиз, витребування документів
на підтвердження чи спростування позицій сторін допускається тільки за
клопотанням сторін.

Між тим,
необхідна оборона допускається не тільки проти дій, якими заподіюється шкода, а
й проти дій, котрі свідчать про те, що існує реальна загроза негайного -
початку посягання. Отже, в конкретній ситуації ці фактори мали місце, про що
свідчить раптовість застосування насильства з використанням такого знаряддя як
сапа.

Як вбачається з
заяви ОСОБА_4 від 11 травня 2004 року, написаної власноручно, на адресу
начальника Кобеляцького РВ УМВС України в Полтавській області він порушує
питання про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 та його дружину,
які його побили ( відмовний матеріал, а. с. 3 ).

В квітні 2006
року потерпілий звернувся до місцевого суду в порядку ст. 27 КПК України та
просив притягнути до кримінальної відповідальності не двох осіб, як зазначено
ним в первинній заяві, а чотирьох. Окрім подружжя ОСОБА_1, ОСОБА_2 ще ОСОБА_3
та ОСОБА_6

В апеляції
ОСОБА_4 робить висновок про те, що виходячи з характеру та локалізації тілесних
ушкоджень, спричинених йому, їх завдали три особи - ОСОБА_1. ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Проте твердження
апелянта про побиття його ОСОБА_3 та ОСОБА_6 спростовуються показаннями свідків
ОСОБА_8 та ОСОБА_9, відповідно до яких вказані особи йшли дорогою і до
потерпілого не підходили ( а. с. 91 - 92 ).

Між тим, в ході
судового слідства ОСОБА_4 не зміг вказати - хто, скільки ударів, в яку анатомічну
ділянку наніс йому, хоча все відбувалося в умовах очевидності ( а. с. 111 ). При цьому, не
заперечував факту використання ним такого знаряддя як сапи ( а. с. 109 ).

Основним
документом, в якому формулюється обвинувачення і який визначає предмет судового
слідства є скарга потерпілого. Зважаючи на таке значення скарги, в ній повинні
бути зазначені докази, якими, на думку потерпілого, підтверджується
обвинувачення. ОСОБА_4 підтвердив його лише актом судово - медичного огляду (
а. с. 1 ).

Будь - яких
інших доказів, які б свідчили про причетність ОСОБА_3 та ОСОБА_6 до спричинення
тілесних ушкоджень, потерпілим та його представником не надано і судом не
встановлено, а тому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляції
потерпілого.

Разом з тим, в
порядку ст. 365 КПК України необхідно уточнити:

·
що підставою для
виправдання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є недоведеність
їх участі у вчиненні злочину;

·
а відповідно до ч. 9 ст.
335 КПК України з резолютивної частини вироку підлягає виключенню вказівка
суду про закриття провадження у справі.

З огляду на
наведене та керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів апеляційного
суду, -

УХВАЛИЛА:

Апеляцію
потерпілого ОСОБА_4 залишити без задоволення.

В порядку ст.
365 КПК України вважати виправданими ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за недоведеністю у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2
ст. 125 КК України.

Виключити з
резолютивної частині вироку вказівку суду про закриття провадження по справі.

В іншій частині
вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 24 липня 2007 року
щодо ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без змін.