Справа № 346/5408/14-к
Провадження № 11-кп/779/284/2015/
Категорія ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 липня 2015 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000216 щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні старшого прокурора відділу прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_8 на вирок Коломийського міськрайонного суду від 30 квітня 2015 року, з участю прокурора ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ,

в с т а н о в и л а :
За вказаним вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, закінченому замаху на вбивство, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині. Його дії кваліфіковано за ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України з призначенням покарання за ч. 1 ст. 125 КК України - 850 грн. штрафу, за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України - три роки позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим і призначено остаточне покарання - три роки позбавлення волі та штраф в розмірі 850 грн., який виконується самостійно. Стягнуто з ОСОБА_6 витрати за проведення судових експертиз на користь держави в сумі 6 689 грн. 82 коп.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_6 07 серпня 2014 року близько 21 год., озброївшись мисливською рушницею моделі ИЖ-58 № НОМЕР_1 та предметом, схожим на обріз карабіна, пішов до сторожового будинку біля ставків в урочищі Долини с. Підгайчики Коломийського району, де, через раніше неприязні стосунки, розпочав словесний конфлікт з охоронцем ставків потерпілим ОСОБА_11 , який на думку обвинуваченого, причетний до його побиття, яке відбулось 15 квітня 2014 року в с. Підгайчики біля місця його проживання і щодо даної події здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000340. Згодом словесний конфлікт переріс в бійку, в ході якої обвинувачений ОСОБА_12 почав наносити удари руками по голові , а згодом наніс удар в шию ОСОБА_11 , чим спричинив потерпілому садно в ділянці лівої передньо-бічної поверхні шиї, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень.

В подальшому обвинувачений ОСОБА_6 , продовжуючи свої злочинні дії, приклав невстановлений предмет, схожий на обріз карабіна до грудей потерпілого ОСОБА_11 та пригрозив потерпілому вбивством, якщо той не викличе орендаря ставків для розмови. Після цього обвинувачений місце вчинення злочину покинув та пішов додому. Потерпілий, оцінюючи протиправну поведінку обвинуваченого, агресивність останнього, а також наявність у того зброї, якою йому погрожував обвинувачений, сприйняв дану погрозу вбивством як реальну та налякавшись її приведення до виконання, повідомив про дану подію орендаря ставків ОСОБА_13 , а той в свою чергу повідомив працівників міліції і приїхав на місце події, де разом з потерпілим ОСОБА_11 почав чекати на прибуття працівників міліції.

Цього ж дня, близько 23 год. 15 хв. оперативний черговий Коломийского МВ УМВС в області ОСОБА_14 , з метою перевірки повідомлення ОСОБА_13 , направив на місце події слідчо-оперативну групу, а також територіального дільничного інспектора СДІМ Коломийського MB лейтенанта міліції - потерпілого ОСОБА_10 . Прибувши в урочище Долини в с. Підгайчики, слідчо-оперативна група прийняла заяву та пояснення від потерпілого ОСОБА_11 про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, проінформувавши про дану подію начальника міліції громадської безпеки підполковника міліції ОСОБА_15 , який разом з інспекторами патрульної служби ОСОБА_16 та ОСОБА_17 виїхав в с. Підгайчики на допомогу слідчо-оперативній групі. Прибувши на місце події близько 23 год. 40 хв., ОСОБА_15 , разом з вказаними інспекторами та дільничним інспектором, будучи в форменому одязі та захисному спорядженні, для з`ясування всіх обставин справи вчинення кримінального правопорушення, направились до місця проживання обвинуваченого ОСОБА_6 в АДРЕСА_2 . По прибуттю по місцю проживання обвинуваченого, ОСОБА_18 зайшов на територію саду господарства, де зупинився біля сараю, а ОСОБА_17 , ОСОБА_16 та потерпілий ОСОБА_10 зупинились біля огорожі.

Обвинувачений, почувши шум на дорозі, і вважаючи, що до нього їдуть кривдники, які його побили 15 квітня 2014 року, озброївся мисливською рушницею моделі ИЖ-58 № НОМЕР_1 з стволами 16 калібру, а також трьома мисливськими патронами самостійного спорядження і одним мисливським патроном промислового виробництва, вибіг з подвір`я в сад, в якому через кущі, не маючи можливості розгледіти працівників міліції, помилково сприйнявши їх за своїх нападників, які його побили 15 квітня 2014 року, вирішив їх вбити. Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на вбивство особи, обвинувачений ОСОБА_6 , діючи умисно, стоячи в саду, неподалік входу на подвір`я, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, з метою вбивства особи, яка на його думку спричинила йому тілесні ушкодження та помиляючись в особі потерпілого, спорядивши мисливську рушницю мисливськими патронами, здійснив два цілеспрямованих постріли в місце, де знаходився дільничний інспектор - потерпілий ОСОБА_10 , в результаті чого спричинив тому тілесне ушкодження в голову, а саме дробове сліпе ушкодження лівої лобно-скроневої ділянки голови, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень. Проводячи постріли з мисливської вогнепальної зброї в сторону потерпілого ОСОБА_10 та помиляючись в особі потерпілого, обвинувачений ОСОБА_6 усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх злочинних дій, передбачав можливе настання смерті потерпілого від вогнепального поранення і свідомо бажав цього. Однак, свій злочинний намір не довів до завершення з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками міліції, а потерпілий ОСОБА_10 був доставлений в Коломийську ЦРЛ, де йому своєчасно було надано медичну допомогу.

Прокурор в апеляційній скарзі зазначає, що вказаний вирок суду, яким обвинуваченого визнано винуватим за ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України з призначенням покарання, а за ч. 1 ст. 129 КК України виправдано, вважає незаконним і просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, а також невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, керуючись при цьому п. п. 2,4 ч. 1 ст. 409, ч. 2 ст. 409 КПК України та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні трьох вказаних кримінальних правопорушень з призначенням більш тяжких покарань.

Зазначив, що судом першої інстанції кваліфіковані органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 129 КК України неправильно виключено з обвинувачення. Що, вважаючи кваліфікацію за цією статтею зайвою, суд у вироку зазначив, що на його думку всі неправомірні дії обвинуваченого охоплюються пред`явленням обвинувачення за двома іншими статтями КК України і що об`єктивно жодного карабіну, на який вказує потерпілий ОСОБА_11 , у обвинуваченого виявлено не було, так само і ті погрози, які лунали від обвинуваченого до потерпілого ОСОБА_11 не несли того смислового навантаження, яке передбачене ч. 1 ст. 129 КК України.

Проте прокурор же вважає, що в даному випадку мав місце злочин передбачений ст. 129 КК України, і посилається на показання потерпілого ОСОБА_11 який ствердив, що після нанесення тілесних ушкоджень, ОСОБА_6 вийняв з-під спортивної кофти обріз карабіна який тримав в себе на плечі в правій руці, закрив затвор, після чого притулив ствол обріза до грудей потерпілого і сказав, що зараз застрелить. ОСОБА_11 , бачачи його агресивну поведінку, налякався, зрозумів, що той виконає свою погрозу і застрелить, тобто сприйняв погрозу як реальну. А обвинувачений, продовжуючи тримати ствол обріза біля його грудей, щось кричав та при цьому декілька разів долонею руки, вдарив його по голові, спричиняючи фізичну біль.

Ці показання потерпілого є, на думку прокурора, беззаперечним аргументом в користь наявності в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, і що висновки з цього приводу суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення.

А призначаючи покарання ОСОБА_6 суд не врахував, що кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, відноситься згідно зі ст. 12 КК України до злочинів особливо тяжких. І при тих пом`якшуючих покарання обставинах, які перерахував у вироку, не мав підстав застосувати ст. 69 КК України. Тому вважає, що призначене покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки є надмірно м`яким.

У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 396 КПК України просить в ході апеляційного розгляду слід дослідити письмові матеріали кримінального провадження та для встановлення обставин невідповідності висновку суду фактичним обставинам кримінального провадження, прослухати запис судового засідання в частині дачі пояснень потерпілим ОСОБА_11 .

Обвинувачений в апеляційній скарзі просить вирок суду в частині визнання його винним за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України скасувати та закрити в цій частині кримінальне провадження за відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення, мотивуючи свою позицію тим, що встановивши в описовій частині, що він погрожував потерпілому ОСОБА_11 вбивством, суд разом з тим критично оцінив показання ОСОБА_11 і щодо погроз йому вбивством шляхом прикладання до грудей обрізу карабіну та нанесення тілесних ушкоджень рушницею і виключив із обвинувачення ч. 1 ст. 129 КК України, вказавши у вироку що «жодного карабіну, на який вказує потерпілий ОСОБА_19 у обвинуваченого не було виявлено, так само і ті погрози, які лунали від обвинуваченого до потерпілого ОСОБА_19 не несли того смислового навантаження, яке передбачає ч. 1 ст. 129 КК України. Крім того суд зазначає, що побої, які нанесені ОСОБА_11 нанесені рукою, а не іншим предметом, що і підтвердив висновок експерта, який було досліджено в судовому засіданні». З цим висновком суду він погоджується тому, що він ніякої зброї дійсно не мав.

Вважає, що суд через фальсифікацію зі сторони досудового слідства не зміг об`єктивно розібратися в подіях, що відбувалися 07 серпня та в ніч на 08 серпня.

В описовій частині вироку вказано, що його побили 15 квітня 2014 року вдома і що він після конфлікту з ОСОБА_11 теж повернувся додому. Однак, це не відповідає дійсності. Він проживає в АДРЕСА_1 , а в урочищі Долини с. Підгайчики, де відбулись вказані події, він охороняє будинок, що належить його знайомим, котрі там не проживають, а тому там живе він. Перед вказаними подіями йому повідомили в селі, що ОСОБА_11 розповідає, що саме він краде рибу і що за це розплатиться, а тому побачивши його він зупинився на велосипеді і вирішив з ним поговорити. Після сварки він поїхав до охоронюваного ним господарства, де займався своїми справами, а тому ніяких планів щодо знищення нападників не складав, так як про це вказано у вироку, тому що не сподівався, що після звернення в міліцію до нього ще хтось приїде. Розмови ОСОБА_11 з орендарем він не чув, бо дзвонив він не при ньому. Це підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_20 про те, що після дзвінка ОСОБА_19 він зразу ж подзвонив у міліцію та поясненнями чергового ОСОБА_21 про те, що дзвінок про його «збройний »напад на ОСОБА_19 в міліцію поступив лише о 23 год. 15 хв., тобто через дві години після конфлікту. Це підтверджується журналом єдиного обліку правопорушень, копія якого приєднана до справи, про те, що в с. Підгайчики в урочищі Долини ходить чоловік зі зброєю в руках, а не про збройний напад на ОСОБА_19 .

Суд на його думку не дав правильної оцінки доказам у провадженні.

Вважає, що висновок суду про те, що його конфлікт із ОСОБА_19 не виник спонтанно, а був детально спланованою та розробленою ним операцією по знищенню кривдників, яких мав викликати ОСОБА_19 і що йому, обвинуваченому, вдалося здійснити цю операцію по умисному знищенні людей, за винятком того, що він помилився в об`єкті, а саме замість кривдника умисно цілився в працівника міліції, не підтверджується після критичного аналізу показань потерпілого ОСОБА_19 ніякими іншими доказами, а є припущеннями досудового слідства, з якими погодився необґрунтовано суд, ухвалюючи вирок.

Рушницю, що була за ним належно зареєстрована він дійсно зберігав у будинку.

Перебуваючи в будинку біля 24 години ночі вказаного дня почув собачий гавкіт, по якому зрозумів, що до будинку підходять люди. Вийшов на вулицю, по поведінці собак зрозумів, що є люди і ведуть вони себе підозріло, а тому, навчений гірким досвідом, бо саме в цьому будинку на нього напали 15 квітня 2014 року злочинці, він повернувся в будинок, взяв рушницю та 4 патрони, що споряджені ним самостійно дрібним шротом і вийшов у сад та зупинився на відстані п`ятнадцять метрів від входу до хвіртки. При цьому з під даху будинку світилося світло, що підтвердив і свідок ОСОБА_22 у судовому засіданні. Він стояв за межею освітленого місця в ямі, а тому вихід до хвіртки був яскраво освітлений і він міг бачити людей, що будуть іти до хати. ОСОБА_23 гарчав за будинком в стороні під`їзду до будинку, але ніхто по стежці не піднімався і тут він зауважив, що через сад до хвіртки крадеться чоловік. Це його насторожило, тому що люди без злих намірів не ходять вночі городами та садами і він з того місця, що стояв, зробив постріл вгору поміж чоловіком, що наближався та будинком, а потім ще один. Він бачив, що чоловік зник у саду. Вказане підтвердив в суді свідок ОСОБА_22 . З місця, де вистрілив він ні в якому разі не міг попасти в потерпілого ОСОБА_24 . Свідки ОСОБА_25 та ОСОБА_26 пояснили, що його другий постріл завдав поранення потерпілому ОСОБА_24 і це зазначено у вироку суду як встановлений факт.

Оскільки собака продовжував гарчати на під`їзді до будинку за хлівом, то він зрозумів, що там люди, а тому на розі будинку, ще два рази вистрілив в гору, але його вистріли не могли досягти людей, які були за хлівом. При цьому ніяких викриків «міліція» він не чув.

З ним не було проведено ні одного слідчого експерименту, хоча він не відмовлявся від цих слідчих дій. Ні одного разу його не запрошували бути присутнім при проведенні слідчих експериментів, котрі приєднані до справи, із свідками та статистами, хоча він настоював на цьому. Всі свідки при проведенні слідчих експериментів стверджують, що потерпілий ОСОБА_24 отримав поранення після другого вистрілу. Відповідно до протоколу огляду місця події та його пояснень перший та другий постріл він здійснював із ями, що знаходиться в глибині саду на відстані 15 метрів від хвіртки. Гільза червоного кольору була знайдена саме там і в протоколі огляду місця події вона позначена номером 4. З цього місця він ніяк не міг попасти в людей, що знаходилися за будинком та сараєм.

В нього в будинку було вилучено ще 12 споряджених патронів, серед яких п`ять патронів споряджені кулями. Якби в нього був умисел на вбивство, то він мав змогу і час підготуватися і взяти патрони, які не стріляють дробом та картеччю а саме кулями, але він цього не зробив, а це свідчить про відсутність прямого умислу.

Працівники міліції, за винятком ОСОБА_24 , були в цивільному, що підтверджує посиланням на відповідні докази.

Досудове слідство та суд при ухваленні вироку не дали відповіді на ряд питань, що на його думку мають суттєве значення для вирішення справи по суті.

Він вважає, що саме поведінка працівників міліції спровокувала його постріли, бо у них не було потреби підкрадатися до будинку, в якому він перебував. Вони приїхали автомобілем і мали можливість відкрито під`їхати ним до господарства ОСОБА_27 та вияснити з ним все, що їм було необхідно.

Крім того, ОСОБА_22 , якщо б він мав прямий умисел на знищення людей, він міг застрелити дуже легко, бо він був близько біля нього, але в нього він не стріляв, а стріляв вверх і в сторону, щоб лише налякати, а це свідчить про відсутність у нього прямого умислу. Той факт, що він міг при бажанні вбити свідка ОСОБА_22 та інших, підтвердив і ОСОБА_22 в судовому засіданні.

Потерпілий ОСОБА_24 , свідки ОСОБА_25 та ОСОБА_26 в судовому засіданні також сумнівалися в тому, що він мав умисел на їх вбивство, бо припускають, що це поранення могло бути від рикошету, а це вже свідчить про відсутність прямого умислу.

А тому вирок суду вважає незаконним через невідповідність висновків суду, фактичним обставинам кримінального провадження, що потягло неправильне застосування ст. ст. 15 та 115 КК України.

Просить провести по справі судове слідство та дослідити докази, встановлені під час кримінального провадження, що досліджені судом першої інстанції не повністю, і зазначив які саме, призначити по справі комплексну судову медико-трасологічну експертизу.

Захисник в апеляційній скарзі просить аналогічне, мотивуючи свою позицію тим, що судом першої інстанції не повністю з`ясовані й не враховані всі обставини справи, які слід тлумачити на користь обвинуваченого, внаслідок чого застосовано кримінальний закон, який не підлягав застосуванню у даній справі. Що ОСОБА_6 не вчиняв кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України і тому він вважає, що така кваліфікація дій обвинуваченого судом першої інстанції є неправильною, що підтверджується на його думку показаннями ряду свідків, матеріалами справи. Те, що попадання частини дробового заряду в потерпілого сталося через рикошет підтверджено й висновком судмедексперта ОСОБА_28 за № 263. Факт рикошету не є прямим попаданням дробового заряду в потерпілого й свідчить про те, що ОСОБА_6 не вів прицільну стрілянину по людях, а стріляв у повітря. А така його поведінка виправдовується тим, що 15 квітня 2014 року щодо нього було вчинено неправомірні дії.

За змістом ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. А визнавши ОСОБА_6 винним за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, суд керувався припущенням вини обвинуваченого і тому неправильно кваліфікував його дії.

.В ході апеляційного розгляду обвинувачений, захисник свої апеляційні скарги підтримали, а скаргу прокурора заперечили, прокурор вимоги своєї апеляційної скарги підтримав, апеляційні вимоги обвинуваченого та його захисника заперечив.

Заслухавши доповідь судді, сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Суд апеляційної інстанції згідно вимог ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При розгляді даного кримінального провадження та складанні вироку суд першої інстанції повинен також дотриматись і вимог ст. 374 КПК України щодо змісту вироку.

Але на думку колегії суддів у даному провадженні суд вказаних вимог закону не дотримався.

Так, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою суд має зазначити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним ( що в даному випадку не дотримано ), із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалося таке рішення, а відповідно до п. 1 ч. 3 цієї ж статті у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, мотиви інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку та положення закону, якими керувався суд.

В той же час суд замість того щоб після «встановив» зазначити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, вказує в чому ОСОБА_6 обвинувачується ( тобто як при виправдувальному вироку ), а після зазначає обставини при яких на його думку вчинено всі три кримінальні правопорушення. При цьому фактично повністю погоджується з тим обвинуваченням яке було викладено у обвинувальному акті, в тому числі і щодо обставин вчинення злочину передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України. Серед доказів які бере за основу у підтвердження вини перераховує і показання потерпілого ОСОБА_11 в частині злочину передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, вважаючи їх правдивими. При цьому, перераховуючи докази які вважає достовірними, вважає, що ними підтверджується вина ОСОБА_29 тільки за ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України. А після робить висновок, що з обвинувачення слід виключити ст. 129 ч. 1 КК України, як таку, що пред`явлена зайво, оскільки всі неправомірні дії обвинуваченого охоплюються пред`явленим йому обвинуваченням за двома іншими статтями. Приходить уже до висновку, що не було карабіну, не було погроз, а побої нанесено рукою. Не посилаючись на жодну норму закону якою передбачено можливість виключення зайвого обвинувачення при таких обставинах. А по обставинах провадження щодо потерпілого ОСОБА_11 . ОСОБА_29 ставиться у вину вчинення двох злочинів, щодо потерпілого ОСОБА_24 одного, і вони не є взаємопов`язаними, а вважаються досудовим слідством вчиненими в інший час і в іншому місці. Яким чином дії, які ставились у вину за ч. 1 ст. 129 КК України охоплюються двома різними подіями з вироку не зрозуміло. Чинним законодавством виключення конкретної статті обвинувачення як зайвої не передбачено. У випадку якщо суд прийшов до висновку, що в діях обвинуваченого відсутній склад злочину передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, то повинен виправдати його за цією статтею.

Фактично суд у вироку допустив суттєві протиріччя, то вважає встановленим факти вчинення всіх трьох злочинів із зазначенням відповідних обставин, то після, всупереч раніше викладеному, виключає частину з того ж обвинувачення як зайву ?

Такі грубі порушення закону не можуть залишатися поза увагою апеляційного суду оскільки є безумовною підставою для скасування вироку як такі, що є істотними порушеннями кримінального процесуального законодавства ( ч. 1 ст. 412 КПК України ). Усунути вказані порушення щодо форми та змісту вироку, а також ті протиріччя, що суд при цьому допустив, шляхом задоволення заявлених апеляційних вимог чи іншим чином апеляційний суд не вправі, а тому вирок суду слід скасувати, а провадження направити до суду першої інстанції, призначивши новий розгляд в суді першої інстанції в ході якого новому складу суду слід перевірити підставність обвинувачення ОСОБА_29 за всіма трьома зазначеними статтями КК України і вмотивовано визначитись є чи ні в його діях склад кожного з вказаних злочинів зокрема, що має бути зазначено по тексту прийнятого судового рішення. Така позиція апеляційного суду не погіршує становище обвинуваченого, а тому вихід за межі апеляційних вимог узгоджується зі змістом ст. 404 КПК України.

При новому розгляді суд першої інстанції необхідно також при складанні вироку суворо дотриматись вимог ст. 374 КПК України та інших вимог чинного законодавства. Врахувати, давши відповідну оцінку доводам викладеним в апеляційних скаргах обвинуваченого ( в тому числі дати оцінку правомірності дій працівників міліції щодо їх приходу в господарство де перебував обвинувачений приблизно о 24 годині ночі ), захисника, прокурора та з врахуванням досліджених доказів прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Керуючись ст. ст. 374. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні старшого прокурора відділу прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Коломийського міськрайонного суду від 30 квітня 2015 року щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 залишити раніше обраний у вигляді домашнього арешту.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

_______________ __________________ ___________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4