Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія
суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного
Суду України у складі:

головуючого, судді

Редьки А.І.

суддів

Заголдного В.В. і Лавренюка М.Ю.

розглянувши в судовому
засіданні в м. Києві 7 лютого 2008 року кримінальну справу за касаційною
скаргою потерпілої ОСОБА_2 на вирок Балаклійського районного суду Харківської
області від 26 червня 2006 року, яким засуджено

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

неодноразово судимого, останнього разу -

27 січня 2003 року за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 188,

ст. 71 КК України на п'ять років
шість місяців

позбавлення волі,

за ч. 2 ст. 121 КК
України на вісім років позбавлення волі, а на підставі ч. 4 ст. 70 КК України
остаточно йому призначено вісім років шість місяців позбавлення волі,

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

немаючого судимості,

за ч. 2 ст. 121 КК
України із застосуванням ст. 69 КК України на шість років позбавлення волі.

Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3 по 10.000 грн. кожному на відшкодування моральної
шкоди,

установила:

Суд визнав ОСОБА_1 і ОСОБА_3 винуватими у тому, що вони
14 листопада 2001 року, обидва у стані сп'яніння, спочатку біля автобусної
зупинки, що по вул. Жовтневій м. Балаклія, а потім - у недобудованій
будівлі, під час сварки з неприязні
нанесли численні удари ОСОБА_4 ногами і руками в різні ділянки тулуба та по
голові, а ОСОБА_3, крім того, й пивною пляшкою по голові, і в такий спосіб
заподіяли йому тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть потерпілого.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2007 року вирок
щодо ОСОБА_1 уточнено вказівкою про те, що остаточне покарання йому призначено
на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового
складання покарань, призначених вироком Балаклійського районного суду
Харківської області від 26 червня 2006 року і вироком Балаклійського районного
суду Харківської області від 27 січня 2003 року. У решті вирок залишено без
зміни.

У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_2 просить скасувати вирок і ухвалу щодо
ОСОБА_1 і ОСОБА_3, а справу - направити на додаткове розслідування. Зазначає,
що досудове слідство було проведено однобічно, неповно, з істотними порушеннями
норм КПК України, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Твердить,
що дії ОСОБА_1 і ОСОБА_3 підлягають кваліфікації за ст. 115 КК України,
оскільки вони тривалий час з особливою жорстокістю били потерпілого в ділянки
життєво-важливих органів. Крім того, твердить, що тоді ж засуджені заволоділи
майном потерпілого, проте суд не дав юридичної оцінки цим діям винуватих.
Вказує, що призначене засудженим покарання є м'яким. Крім того, вважає, що
апеляційний суд дав відповіді не на всі доводи апеляцій.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Винуватість ОСОБА_1 і ОСОБА_3 в умисному заподіянні
тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілого, за викладених у
вироку обставин, матеріалами справи
доведена. Суб'єктивна сторона складу злочину установлена судом правильно.

В основу вироку суд поклав показання засуджених, які вони
неодноразово давали під час допитів на досудовому слідстві, розповідаючи про обставини
вчинення злочину щодо ОСОБА_4. Зміст їхніх показань зводився до того, що вони
під час сварки з потерпілим побили його руками і ногами, а ОСОБА_3, крім того,
ударив його пляшкою по голові.

Аналогічними були показання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 в ході відтворення
обстановки і обставин події, коли вони показували механізм нанесення
потерпілому ударів, збігаються вони в деталях з показаннями свідка ОСОБА_5,
якому засуджені особисто розповіли про обставини побиття ОСОБА_4., а також
підтверджуються тими даними, які містяться у протоколах огляду місця події,
висновку судово-медичної експертизи про виявлення у ОСОБА_4 закритої
черепно-мозкової травми, яка супроводжувалася здавлюванням головного мозку та
гострим порушенням мозкового кровообігу, що відноситься до тяжких тілесних
ушкоджень і стала причиною його смерті, за умови надання вчасної медичної
допомоги життя потерпілого можна було врятувати.

Всі ці та інші докази, у тому числі показання свідків
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які
наведені у вироку, були підставами для висновку про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 учинили
діяння, які за своїми ознаками утворюють склад злочину, передбачений ч. 2 ст.
121 КК України.

Доводи потерпілої ОСОБА_2 про те, що засуджені умисно позбавили життя
ОСОБА_4 та заволоділи його майном були предметом перевірки і не знайшли свого
підтвердження, про що в матеріалах справи є відповідні процесуальні рішення.

Що стосується покарання, то воно призначено ОСОБА_1 і
ОСОБА_3 у відповідності з вимогами закону і сумніву в колегії
суддів не викликає. Суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про
особи засуджених, всі обставини, які обтяжують і пом'якшують покарання кожного
з них. Зокрема, суд урахував, що злочин винуваті учинили в стані сп'яніння,
ОСОБА_1 раніше судимий, ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності притягається
вперше, злочин учинив будучи неповнолітнім. Тому рішення суду про призначення
ОСОБА_1 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України, а ОСОБА_3 - із
застосуванням положень ст. 69 КК України є обґрунтованим.

Будь-яких даних про упередженість органу досудового
слідства або суду, порушення ними норм кримінально - процесуального закону, які
були б підставою для зміни чи скасування судових рішень, не встановлено.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для призначення
кримінальної справи до касаційного розгляду з обов'язковим повідомленням осіб,
зазначених у ст. 384 КПК України.

Тому, керуючись ст. 394 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

відмовити потерпілій ОСОБА_2 у задоволенні касаційної
скарги.

Судді:

Заголдний В.В. Редька
А.І.
Лавренюк М.Ю.