Номер провадження № 11/785/1309/13
Головуючий у першій інстанції Писларь
Доповідач Джулай О. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2013 року
м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в
складі:

головуючого Джулая О.Б.

суддів Грідіної Н.В.,
Балабана В.Ф.

за участю

прокурора Романець Ю.В.

потерпілого ОСОБА_2

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому
засіданні кримінальну справу за
апеляціями обвинуваченого ОСОБА_3,
захисників ОСОБА_5, ОСОБА_6 в інтересах
обвинуваченого ОСОБА_3 на вирок
Приморського районного суду м. Одеси,
від 22 серпня 2013 року,

встановила:

цим вироком

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженець м.
Каховка Херсонської області,
українець, громадянин України,
одружений, маючий на утриманні двох
неповнолітніх дітей, маючий середню
освіту, працюючий головою кооперативу
ЖБК «Міліоратор», зареєстрований за
адресою: АДРЕСА_1, проживаючого за
адресою: АДРЕСА_2, раніше не судимий,

Засуджений за

- ч. 3 ст. 146 КК України до
позбавлення волі строком на 7 років.

Під вартою знаходиться з 10 вересня 2010
року.

ОСОБА_3 засуджений за те, що він, 25 січня
2010 року, приблизно о 21.00 годині, діючи
разом з іншими особами, у
відповідності з заздалегідь
розробленим планом, з метою викрадення
ОСОБА_7 та ОСОБА_8, на автомобілі «BMW X5»,
д/н НОМЕР_1 прибули за місцем проживання
останніх, до будинку АДРЕСА_3, звідки в
період часу з 21.00 до 23.00 годині викрали
ОСОБА_7 та ОСОБА_8. Після чого, проти їх
волі, перевезли їх в підготовлений
склад, розташований у с. Богданівка
Нижнєсерогозського району Херсонської
області, звідки 26 січня 2010 року,
приблизно о 06.00 годині ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, збігли у сусідній будинок за
місцем проживання ОСОБА_9 та здійснили
дзвінок у міліцію, але були наздогнані
ОСОБА_3 і його спільниками, після чого
їх усадили в автомобіль і увезли у
невідомому напрямку.

В апеляціях обвинувачений ОСОБА_3 та
захисники ОСОБА_5, ОСОБА_6 в інтересах
обвинуваченого ОСОБА_3, наполягають на
тому, що покарання, призначене ОСОБА_3,
судом першої інстанції, занадто суворе,
не відповідає особі засудженого та
його ролі у вчиненні злочину, в зв'язку
з чим, просять змінити вирок суду
першої інстанції та призначити йому
покарання не пов'язане з позбавленням
волі.

В судовому засіданні прокурор
заперечував проти задоволення
апеляцій, засуджений підтримав
апеляції, а захисник також підтримав
апеляції, доповнивши їх і зазначивши,
що в діях ОСОБА_3 відсутня кваліфікуюча
ознака - настання тяжких наслідків, в
зв'язку з чим просив перекваліфікувати
дії ОСОБА_3 на ст.146 ч.2 КК України,
призначивши йому покарання, з
застосуванням ст.75 КК України, з
випробовуванням.

Вислухавши учасників судового
розгляду, дослідивши доводи апеляцій і
матеріали справи, апеляційний суд
приходить до висновку про те, що
апеляції підлягають частковому
задоволенню, а вирок - зміні з таких
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 повністю визнав себе винним в
ході досудового слідства, а також в
судовому засіданні, і глибоко
розкаявся у вчиненні злочину.

Крім визнання вини ОСОБА_3, його вина
встановлена на підставі доказів,
досліджених в судовому засіданні,
доведеність вини ОСОБА_3, не
оспорюється в апеляціях.

Між тим, на думку апеляційного суду
доповнення захисника ОСОБА_4, щодо
відсутності кваліфікуючої ознаки -
настання тяжких наслідків, заслуговує
на увагу з таких підстав.

Обвинувальний висновок, в якому дії
ОСОБА_3 кваліфіковані за ст.146 ч.3, як
незаконне викрадення двох осіб,
вчинене за попередньою змовою групою
осіб, що спричинило тяжкі наслідки, не
містить посилання на те, в чому саме
полягають тяжкі наслідки вчинення
злочину.

Кваліфікуючи дії ОСОБА_3 за ч.3 ст.146 КК
України, як незаконне викрадення двох
осіб, вчинене за попередньою змовою
групою осіб, що спричинило тяжкі
наслідки, суд першої інстанції також не
зазначив у вироку в чому полягають
тяжкі наслідки вчинення злочину.

З контексту вироку можливо припустити,
що тяжкими наслідками як слідство, так
і суд першої інстанції визнають
визнання викрадених осіб безвісно
відсутніми.

Між тим, такий висновок не ґрунтується
на вимогах закону і не може бути
визнаний обгрунованим з таких підстав.

Кримінальний закон, зокрема ст.146 ч.3 КК
України, не містить формулювання
обставин, які слід вважати тяжкими
наслідками.

В практиці тяжкими наслідками
визнається смерть потерпілого, його
самогубство, спричинення тяжкого
тілесного ушкодження, тощо.

За таких обставин визнання особи
безвісно відсутньою не може бути
визнано як тяжкі наслідки.

Крім того, на думку апеляційного суду,
відсутні підстави вважати, що дії
ОСОБА_3 спричинили такі наслідки -
визнання особи безвісно відсутньою.

З пояснень ОСОБА_3 вбачається, що він
був введений ОСОБА_10 в оману щодо
змісту дій, які він вчинив. Після
викрадення потерпілих він залишив їх
зі ОСОБА_10, а на другий день від нього
дізнався, що викрадених жінок
переправили в Російську Федерацію. При
цьому ОСОБА_3 наполягав на тому, що на
момент залишення потерпілих зі ОСОБА_10,
вони були неушкоджені.

Пояснення ОСОБА_3 не спростовані,
підстави вважати їх недостовірними
відсутні, матеріали справи не містять
доказів того, що ОСОБА_3 щось було
відомо про подальшу долю викрадених
жінок.

Отже участь ОСОБА_3 у викрадені
потерпілих закінчилась після
залишення їх зі ОСОБА_10, а за таких
обставин ОСОБА_3 не може нести
відповідальність за дії інших осіб
щодо потерпілих, незалежно від того,
які дії стосовно них вчиняли інші особи
і які від цього настали наслідки.

Враховуючи викладені обставини,
апеляційний суд вважає за необхідне
перекваліфікувати дії ОСОБА_3 на ч. 2 ст.
146 КК України, за кваліфікуючими
ознаками незаконне викрадення людини
за попередньою змовою групою осіб.

Що стосується, призначення
обвинуваченому ОСОБА_3 покарання,
апеляційний суд вважає необхідним
призначити ОСОБА_3, покарання в межах
санкції передбаченої ч. 2 ст. 146 КК
України, враховуючи ті обставини, що
він визнав себе винним і розкаявся,
раніше не судимий має двох
неповнолітніх дітей, працював головою
кооперативу, позитивно
характеризується.

При цьому апеляційний суд не вбачає
підстав для застосування до ОСОБА_3 ст.75
КК України і для звільнення його від
відбування покарання з
випробовуванням, і приходить до
висновку про необхідність призначення
покарання у вигляді позбавлення волі,
яке засудженому належить відбувати
реально.

Керуючись ст.ст. 366, 367 КПК України,
колегія суддів судової палати з
кримінальних справ апеляційного суду
Одеської області,

ухвалила:

Апеляції обвинуваченого ОСОБА_3,
захисників ОСОБА_5, ОСОБА_6 в інтересах
обвинуваченого ОСОБА_3 - частково
задовольнити.

Вирок Приморського районного суду м.
Одеси, від 22 серпня 2013 року, яким ОСОБА_3
засуджений за ч. 3 ст. 146 КК України -
змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_3 на ч. 2 ст.
146 КК України, призначивши йому
покарання у вигляді позбавлення волі
строком на 3 роки.

В решті зазначений вирок залишити без
змін.

Ухвала може бути оскаржена в Вищий
Спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ на
протязі трьох місяців.

Судді апеляційного суду

Одеської області
(підпис) О.Б. Джулай

(підпис) В.Ф. Балабан

(підпис) Н.В. Грідіна

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду

Одеської області
О.Б.Джулай