АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №
11-479-2007 Головуючий
у 1-й інстанції: Малюк Т.О.
Категорія: ст. 185 ч.2 КК України Доповідач: Пустовар М. Л.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Миколаївської
області

у складі:

головуючого Карпія
В.М. ,

суддів Гулого
В.П., Пустовара М. Л.,

за участю прокурора Багірової
В.А.,

засудженого ОСОБА_1,

захисника ОСОБА_2,

21
червня 2007 року розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві кримінальну справу за апеляцією
засудженого ОСОБА_1 на вирок Вознесенського міськрайсуду Миколаївської області
від 10 квітня 2007 року, яким:

- ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження,

уродженець м. Вознесенська
Миколаївської області, громадянин
України,

судимий 27.03.2006 р. Вознесенським міськрайсудом Миколаївської області за
ч.2

ст. 15 - ч.3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі
з випробуванням з

іспитовим строком на 1 рік 6 місяців;

- засуджений за ст.
185 ч.2 КК України на 2 роки позбавлення волі.

Відповідно
до ст. 71 КК України до покарання приєднано частково не

відбуте
покарання за вироком від 27.07.2006 р. і остаточно, за сукупністю вироків, призначено до відбуття - 3 роки 6 місяців
позбавлення волі.

За
вироком ОСОБА_1 визнано винуватим у тому,
що 16 грудня 2006 року, приблизно
о 23 годині, він, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння та
знаходячись у приміщенні бару „Тет-а-тет",
розташованого у м. Вознесенську
Миколаївської області, по вул. Леніна,
таємно викрав мобільний телефон „Самсунг С-130", вартістю 550 грн., належний потерпілій ОСОБА_3,

та мобільний телефон „Самсунг С-100", вартістю 603 грн., належний
потерпілій ОСОБА_5

В апеляції засуджений просить
вирок скасувати.

Посилається на
те, що інкримінованого йому злочину не
вчиняв.

Також
вказує на незаконне проникнення працівників міліції до його житла 18 грудня
2006 року; обмову його з боку потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в наслідок примусу з боку
працівників міліції; підписання ним (ОСОБА_1) протоколів під примусом
працівників міліції; полишення судом поза увагою пояснень потерпілих
ОСОБА_5 та Поновою В.В. на підтвердження
його (ОСОБА_1) невинуватості.

Іншими
учасниками процесу апеляцій на вирок не подано.

Заслухавши
доповідача, пояснення засудженого на
підтримку апеляції, думку захисника про
згоду з доводами апеляції, думку
прокурора про залишення вироку без зміни,
перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів визнає її такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Оцінивши
перевірені докази, районний суд
обгрунтовано прийшов до висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у скоєні
злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 ЮС України, тобто крадіжці чужого майна, належного потерпілим ОСОБА_3 і ОСОБА_5, скоєної повторно.

Так, сам засуджений, як на досудовому слідстві, так і у судовому розгляді справи, не заперечував те, що без дозволу потерпілих узяв їх мобільні
телефони, відніс собі додому, надалі один з них віддав у користування своїй
сестрі ОСОБА_10

У суді
ОСОБА_1, заперечуючи викрадення
телефонів, наполягав на тому, що узяв їх з метою повернути за належністю
наступного тижня, тому як сподівався
знайти дівчат за місцем їхньої роботи.

Про
те, як вбачається із його ж пояснень на
досудовому слідстві у якості обвинуваченого,
ОСОБА_1 стверджував, що
скориставшись відсутністю дівчат, таємно
викрав їх мобільні телефони, відніс
додому, один подарував своїй
сестрі, інший залишив собі.

Свідок
ОСОБА_10 у судовому засіданні підтвердила,
що у грудні 2006 року її брат ОСОБА_1 віддав їй у користування мобільний
телефон, який вона 18 грудня брала із
собою до училища.

Потерпілі
ОСОБА_3 і
ОСОБА_5 у суді надали пояснення, що коли пішли танцювати, залишили свої мобільні телефони на
столі, де сидів підсудний, з яким вони познайомилися у той же вечір.
Коли повернулися, ОСОБА_1

2

вже не було. Спочатку вони не помітили відсутність своїх телефонів і лише
прийшовши додому, зрозуміли, що їх не має.

Після
звернення до міліції, телефони їм були
повернуті внаслідок вилучення у ОСОБА_1

У
судовому засіданні потерпіли надали уточнення до своїх пояснень на досудовому
слідстві, а саме, що телефони вони полишили на столі, а не тримали їх у своєму одязі, залишеному на стільцях.

Свідок
ОСОБА_4, працівник кримінального розшуку Вознесенського МРВ, показав,
що до нього із заявою зверталась ОСОБА_3
про те, що 16 грудня, у вечірній час, у неї та ОСОБА_5 в кафе „Тет-а-тет" були викрадені мобільні
телефони.

Внаслідок
проведених оперативно-розшукових заходів був встановлений працівник міліції
ОСОБА_6, що відпочивав у вказаному кафе
разом з підсудним та потерпілими, а
потім і сам ОСОБА_1, який зізнався у
крадіжці телефонів.

Свідок
ОСОБА_6 у суді підтвердив ці свідчення,
а також вказав, що ОСОБА_1 пішов
із кафе раніше ніж потерпілі.

Відповідно
до змісту протоколу огляду від 18 грудня 2006 року, в опорному пункті міліції у м. Вознесенську ОСОБА_1 видав належні потерпілим
ОСОБА_3 і ОСОБА_5 мобільні
телефони, надавши при цьому
пояснення, що викрав їх у кафе
„Тет-а-тет" 16 грудня 2006 року.

Свідок
ОСОБА_7, що був понятим при проведенні
зазначеної слідчої дії, підтвердив у
суді правильність протоколу огляду мобільних телефонів та пояснень ОСОБА_1

За
протоколом огляду від 24 грудня 2006 року,
у приміщенні Вознесенського МРВ УМВС ОСОБА_1 видав сім-карту оператора
мобільного зв'язку „Діджус",
надавши пояснення, що це
сім-карта з телефону „Самсунг", викраденого
ним 16 грудня 2006 року у кафе „Тет-а-тет".

Відповідність
протоколу фактичним обставинам цієї слідчої дії підтвердив у суді свідок
ОСОБА_8, що був присутній при видачі у
якості понятого.

Згідно
із розпискою від 24 грудня 2006 року,
вказана сім-карта належить потерпілій ОСОБА_5, тобто була вийнята з викраденого у неї
мобільного телефону.

Повно та
всебічно дослідивши викладені та інші докази інкримінованого ОСОБА_1
обвинувачення, суд 1-ї інстанції прийшов
вірного висновку про те, що засуджений
за обставин, викладених у вироку, вчинив крадіжку майна потерпілих ОСОБА_3 і
ОСОБА_5

з

Тому підстави для скасування вироку за відсутністю складу злочину, про що просить апелянт, колегія суддів визнає відсутніми.

Безпідставними
з тих же мотивів є доводи апелянта про однобічність та упередженість досудового
і судового слідства по справі, оскільки
слідчими органами розслідування проведено повно і об'єктивно, надані докази, визнані судом достатніми для встановлення
вини засудженого, на думку колегії, не потребують будь-якого доповнення, а кваліфікація його дій - уточнення чи зміні.

Посилання
на необ'єктивність висновків суду та недостатність доказів вини ОСОБА_1 є
надуманими, бо не знайшли свого
підтвердження ні на судовому слідстві,
ні у апеляційному розгляді справи.

Твердження
апелянта проте, що він не викрадав
мобільні телефони, а лише узяв їх, щоб надалі повернути потерпілим, спростовані наведеним вище неодноразовими
поясненнями ОСОБА_1 на досудовому слідстві про те, що ним вчинено саме крадіжку майна. Будь-яких
свідчень про наявність наміру повернути телефони за належністю обвинувачений до
розгляду справи у суді не надавав.

Про те ж
свідчать і викладені пояснення вказаних свідків, у присутності яких ОСОБА_1 повідомляв про
обставини ним скоєного.

Доводи
стосовно примусу з боку працівників міліції до надання визнавальних вину
пояснень та інших незаконних методів дізнання та досудового слідства
спростовані проведеною перевіркою та постановою старшого слідчого Вознесенської
міжрайонної прокуратури про відмову у порушенні кримінальної справи за ст. 365 КК України щодо оперуповноваженого та
слідчого, на яких вказував підсудний, за відсутністю складу злочину.

Свідком
ОСОБА_10 спростовані доводи про намір повернення потерпілим мобільних
телефонів, оскільки підсудний подарував
один з них свідку, тобто розпорядився
викраденим майном на свій розсуд.

Цю обставину
фактично не оспорював і сам ОСОБА_1

Потерпілі
ОСОБА_3 і
ОСОБА_5 , а також свідок ОСОБА_6
спростували твердження підсудного про те,
він нібито пішов з кафе вже після того,
як потерпілі його залишили та забули телефони на столі.

Доводи
стосовно надання пояснень потерпілими на досудовому слідстві начебто під
примусом працівників міліції є безпідставними,
оскільки не підтверджені ОСОБА_3 і ОСОБА_5

Сам же
ОСОБА_1 не був присутнім при проведенні слідчих дій з потерпілими, тому не міг знати про обставини свідчень останніми.

4

Посилання на пояснення потерпілих у суді,
які на думку апелянта, вказують
, на
його невинуватість, також
полишенні підгрунття, бо
суперечать змісту зазначених
пояснень, зафіксованих у протоколі
судового засідання та викладених у вироку.

Уточнення
ж потерпілими місця, з якого були
викрадені телефони, не є спростуванням
факту крадіжки, а навпаки - більш
конкретним викладенням її фактичних обставин та доповненням раніше наданих
пояснень по справі.

У вироку
суд також, відповідно до вимог ч.1 ст. 334 КПК України навів доводи, на яких ґрунтується його висновок щодо вини
підсудного, і зазначив мотиви, з яких їм відкинуто інші докази, зокрема,
пояснення ОСОБА_1 про невизнання вини у судовому розгляді справи.

Колегія
суддів також визнає, що при наявності
наміру повернути чуже майно, про що
стверджував підсудний у суді 1-ї та апеляційної інстанцій, у ОСОБА_1 було достатньо часу і можливостей
як особисто, так і іншим чином це
зробити, проте він цього не вчинив.

Що
стосується доводів про незаконне проникнення у житло, то ця обставина матеріалами кримінальної
справи не підтверджена.

За таких
обставин, усі доводи апеляції
засудженого є безпідставними, тому
оскаржуваний вирок, як постановлений
відповідно до вимог ст. ст. 323-324 КПК України, скасуванню з мотивів неналежної кваліфікації
вчиненого ОСОБА_1 не підлягає.

Керуючись ст.
365, 366 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляцію
засудженого ОСОБА_13алишити без задоволення,
а вирок Вознесенського міськрайсуду Миколаївської області від 10 квітня
2007 року у відношенні ОСОБА_1 - без зміни.