У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1,
суддів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
за участю прокурора захисника засудженого ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 17 червня 2015 року кримінальну справу за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, та засудженого ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Херсона від 22 листопада 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 13 травня 2014 року.

Цим вироком, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду,

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.

Як визнав установленим суд, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 22.00 год. у стані алкогольного сп'яніння після спільного вживання спиртних напоїв із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за місцем їх мешкання по АДРЕСА_1, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8, яка раніше неодноразово пропонувала йому вбити свого чоловіка, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій у виді смерті потерпілого, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, скориставшись тим, що ОСОБА_7 у стані алкогольного сп'яніння спав на дивані, діючи за вказівкою та узгоджено з ОСОБА_8 накинув потерпілому на шию шнур від мобільного телефону та тривалий період здавлював органи шиї до настання смерті потерпілого. ОСОБА_8 у цей час стримувала ноги свого чоловіка, чим обмежила його в діях та позбавила можливості чинити опір. Причиною смерті ОСОБА_7 стала механічна асфіксія в результаті здавлювання шиї петлею.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий апеляційний розгляд унаслідок істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону та м'якістю призначеного винному покарання. Прокурор зазначає, що ухвала суду апеляційної інстанції не містить відповідей на усі доводи апеляцій, є необґрунтованою, а призначене місцевим судом покарання є невиправдано м'яким.

У касаційних скаргах від 26 серпня 2014 року та 08 квітня 2015 року із доповненнями засуджений порушує питання про скасування судових рішень та направлення справи на новий судовий розгляд унаслідок порушення вимог кримінально-процесуального закону та його права на захист. Скаржник вказує на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону на досудовому слідстві, де було грубо порушено його право на захист і справедливе досудове розслідування; стверджує, що висновки суду про його винуватість ґрунтуються на припущеннях та недопустимих доказах, що у справі відсутні належні й допустимі докази його винуватості, на що не звернув уваги місцевий суд, який в свою чергу також допустив порушення його права на захист, не дав належну оцінку його доводам захисту, безпідставно відмовив в задоволенні клопотань про виклик свідків, допит експерта, тощо, а при призначенні покарання не врахував усіх даних про його особу і постановив незаконне судове рішення. Суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином усіх доводів апеляції зі змінами та доповненнями, не дав на них умотивованих відповідей, чим також порушив вимоги процесуального закону.

У змінах до касаційних скарг, як убачається з їх змісту, засуджений підтримує свої доводи, викладені у касаційній скарзі з доповненнями, просить скасувати постановлені у справі судові рішення, а саме: вирок місцевого суду від 22 листопада 2013 року, ухвалу апеляційного суду від 13 травня 2014 року щодо нього та на підставі ст. 26 КПК 1960 року судові рішення щодо ОСОБА_8 - ухвалу місцевого від 16 травня 2013 року про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_8 у зв'язку з її смертю та ухвалу апеляційного суду від 02 вересня 2014 року, якою це судове рішення залишено без зміни, а кримінальну справу направити на нове розслідування.

На касаційну скаргу прокурора надійшло заперечення від засудженого ОСОБА_6, в якій він не погоджується з доводами, викладеними у скарзі прокурора.

Заслухавши доповідача, пояснення захисника та засудженого, які підтримали скаргу зі змінами засудженого ОСОБА_6 та частково скаргу прокурора в частині порушення апеляційним судом вимог ст. 377 КПК 1960 року і просили справу направити на нове розслідування, пояснення прокурора, який підтримав частково скарги прокурора та засудженого і також просив направити справу на нове розслідування, розглянувши матеріали кримінальної справи та обговоривши наведені в касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга засудженого - задоволенню на таких підставах.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставою для скасування судових рішень є істотне порушення кримінально-процесуального закону. Згідно ч. 1 ст. 370 КПК 1960 року істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований й справедливий вирок. Вирок у всякому разі належить скасувати, якщо було порушено право обвинуваченого на захист (п. 3 ч. 2 ст. 370 КПК 1960 року).

Згідно з ч. 2 ст. 21 КПК 1960 року особа, яка проводить дізнання, слідчий, прокурор зобов'язані до першого допиту підозрюваного, обвинуваченого роз'яснити їм право мати захисника і скласти про це протокол, а також надати можливість захищатись встановленими законом засобами від пред'явленого обвинувачення.

У рішенні справа «Чопенко проти України» від 15 січні 2015 року Європейський суд з прав людини наголосив, що стаття 6 Конвенції може застосовуватися ще до того, як справу передано до суду, якщо та тільки тією мірою, якою справедливість суду може бути підірвана початковим недотриманням її положень (пункт 48 цього рішення).

Колегія суддів вбачає порушення права ОСОБА_6 на захист зі стадії початкового досудового розслідування.

Як убачається з матеріалів справи, 27 квітня 2010 року було порушено кримінальну справу за фактом вбивства ОСОБА_7 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.

ОСОБА_6 було затримано 27 квітня 2010 року о 20.30 год. Того ж дня він був допитаний як підозрюваний, де пояснив про обставини вбивства ОСОБА_7 ним спільно з ОСОБА_8

Тобто, після проведеної цієї слідчої дії у слідчого були всі підстави вбачати в діях підозрюваного ознаки складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 115 КК, а саме вчинення умисного убивства за попередньою змовою групою осіб. Ця норма закону передбачає покарання, зокрема, у виді довічного позбавлення волі, а тому згідно п. 4 ч. 1 ст. 45 КПК 1960 року участь захисника на досудовому слідстві була обов'язковою з моменту затримання особи чи пред'явлення їй обвинувачення.

Попри це, слідчий того ж дня (27 квітня 2010 року) провів очну ставку між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 без участі захисників, де ОСОБА_6 також підтвердив свої показання про узгодженість їх з ОСОБА_8 дій, направлених на вбивство чоловіка останньої, і детально розповів, що саме робив кожен із них (т. 1, а.с. 114 - 117).

Не дивлячись на серйозність обвинувачення, слідчий 27 квітня 2010 року прийняв відмову ОСОБА_6 від захисника.

28 квітня 2010 року з ОСОБА_6 за відсутності захисника було проведено відтворення обстановки та обставин події, де він в черговий раз підтвердив вчинення ним злочину спільно з ОСОБА_8

29 квітня 2010 року слідчий виніс постанову про зміну підстав до порушення кримінальної справи з ч. 1 ст. 115 КК на п. 12 ч. 2 ст. 115 КК як вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб. Усупереч вимогам ст. 45 КПК 1960 року слідчий прийняв відмову ОСОБА_6 від захисника. Більш того, слідчий виніс постанову про притягнення ОСОБА_6 як обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК (т. 1, а.с. 136) і допитав останнього без участі захисника, де ОСОБА_6 визнав свою вину (т. 1, а.с. 139 - 140).

Отже слідчий, маючи достатні підстави для кваліфікації дій особи за ч. 2 ст. 115 КК, безпідставно порушив кримінальну справу за ч. 1 ст. 115 КК, допитав обвинуваченого за відсутності захисника, чим порушив його право на захист. На такі порушення наголошував Європейський суд з прав людини у справі «Євген Петренко проти України», де цей суд встановив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) вимагає, щоб доступ до захисника надавався з першого допиту підозрюваного працівниками міліції, за винятком випадків, коли за конкретних обставин відповідної справи продемонстровано, що існують вагомі підстави для обмеження такого права. Та навіть коли вагомі підстави можуть у виняткових випадках виправдовувати відмову в доступі до захисника, таке обмеження, незважаючи на його підстави, не повинно порушувати права обвинуваченого за статтею 6 Конвенції. Право на захист як таке буде непоправно порушено, якщо визнавальні покази, отримані від особи під час допиту правоохоронними органами за відсутності захисника, використовуватимуться з метою її засудження.

З матеріалів справи вбачається, що захисник ОСОБА_6 був призначений лише 26 травня 2010 року (т. 1, а.с. 142), тобто майже через місяць після зміни підстав до порушення кримінальної справи. При цьому під час додаткового допиту обвинуваченого, він лише підтвердив обставини, про які давав свідчення під час попередніх допитів без участі захисника. Саме ці показання були покладені судом в основу вироку.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про порушення права обвинуваченого на захист на стадії досудового розслідування.

Крім того, згідно вироку місцевого суду, в основу обвинувачення ОСОБА_6 був покладений висновок судово-медичної експертизи № 496 від 18 травня 2010 року щодо виявлених у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, їх механізму, характеру та локалізації. Слід зазначати, що предметом експертного дослідження були лише дані протоколу огляду місця події від 27 квітня 2010 року та дані протоколу відтворення обстановки та обставин події з участю ОСОБА_6 від 28 квітня 2010 року. Тобто висновок експерта ґрунтувався на основі наданого йому недопустимого доказу - протоколу згаданої слідчої дії від 28 квітня 2010 року.

Інших експертиз, які би встановили механізм, характер та локалізацію виявлених на трупі ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, у справі немає. Отже положення ст. 75 КПК 1960 року у цій частині орган досудового розслідування належним чином не виконав.

Як ґрунтовно зазначив ОСОБА_6 в касаційній скарзі, з постановами про призначення експертиз, у тому числі № 496 від 18 травня 2010 року, і протоколами про ознайомлення з їх висновками він своєчасно ознайомлений не був, а його захисника на стадії прийняття слідчим таких рішень та у подальшому не було ознайомлено взагалі, у цих процесуальних документах жодного підпису захисника немає ( т. 1 а.с. 38, 46, 49, 52, 61, 172, 217, 223, 226). Тому доводи засудженого про порушення органом досудового слідства положень статей 197, 202 КПК 1960 року слід визнати слушними.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що 10 червня 2010 року слідчим у порядку ст. 114 КПК 1960 року було дано доручення органу дізнання встановити свідків злочину та доставити їх для проведення слідчих дій. Того ж дня на виконання доручення оперуповноваженим районного відділу була складена довідка про те, що перевіркою не встановлено причетність ОСОБА_6 до вчинення інших злочинів. Тобто, доручення слідчого не було виконано, а довідка була складена формально.

На вказані істотні порушення вимог кримінально-процесуального кодексу заступник прокурора Херсонської області уваги не звернув, не прийняв рішення про повернення кримінальної справи на додаткове розслідування з метою усунення неповноти та неправильності досудового слідства (зокрема, здійснення за участю захисників ретельного допиту обвинувачених, відтворення обстановки і обставин події, допиту свідків, понятих слідчих дій, очних ставок у тому числі з цими свідками, проведення на підставі усіх зібраних доказів додаткових або повторних експертиз, виконання вимог ст. 114 КПК 1960 року, проведення інших оперативно-розшукових та слідчих дій на розсуд органу розслідування з метою дотримання принципів ефективного засобу юридичного захисту) і всупереч вимогам ст. 227 КПК 1960 року затвердив обвинувальний висновок у кримінальній справі № 020178-10 по обвинуваченню ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК.

Вказані порушення не усунув місцевий суд, у той же час допустив інші порушення.

Зокрема, у вироку місцевий суд як на доказ винуватості ОСОБА_6 послався на висновок амбулаторної судово-психіатричної експертизи, під час якої обвинувачений підтвердив свою винуватість у вбивстві ОСОБА_7 за попередньою змовою та спільно з ОСОБА_8 Разом із тим, ці пояснення не є доказами у розумінні ст. 65 КПК 1960 року, їх було отримано не у процесуальний спосіб, без участі захисника. Аналогічно суд помилково послався як на доказ винуватості ОСОБА_6 - на пояснення ОСОБА_8 у ході проведеної щодо неї судово-психіатричної експертизи. Що є неприпустимим.

Крім того, у порушення ч. 1 ст. 370 КПК 1960 року суд безпідставно й невмотивовано відмовив підсудному на підтвердження версії захисту в задоволенні його клопотань про виклик і допит свідків (понятих, слідчого, експерта, які брали участь у проведенні огляді місця події 27 квітня 2010 року), та інше. Тому вирок суду не відповідає вимогам ст. 334 КПК 1960 року.

Апеляційний суд на усі наведені в ухвалі касаційного суду порушення уваги не звернув і постановив рішення, яке не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року, як про це правильно зазначили прокурор та засуджений.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про неповноту й неправильність проведеного у справі досудового слідства, які істотно вплинули на правильність постановлених судових рішень та котрі не можуть бути усунуті в судовому засіданні із врахуванням обсягу проведення оперативно-розшукових та слідчих дій, а також особливостей судового розгляду. Тому судові рішення суду щодо ОСОБА_6 підлягають скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року, а справу слід повернути прокурору на нове розслідування.

Скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 тягне за собою скасування судових рішень, постановлених щодо ОСОБА_8 Оскільки кримінальну справу № 020178-10 було порушено щодо двох осіб (ОСОБА_6 та ОСОБА_8.), пред'явлено їм обвинувачення у вбивстві за попередньою змовою за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК і складено обвинувальний висновок, а тому проведення розслідування лише щодо ОСОБА_6 може негативно відбитися на всебічності, повноті й об'єктивності досудового розслідування з огляду на положення ст. 26 КПК 1960 року. З підстав наведеного підлягають скасуванню у порядку ст. 395 КПК 1960 року та на підставі ст. 26 КПК 1960 року постановлені в рамках кримінальної справи № 020178-10 ухвала місцевого від 16 травня 2013 року про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_8 у зв'язку з її смертю та ухвала апеляційного суду від 02 вересня 2014 року, якою це судове рішення залишено без зміни.

Ураховуючи те, що ОСОБА_6 знаходиться в місцях позбавлення волі більше 5 років, раніше не судимий, має неповнолітню дитину і те, що відсутні ризики, які давали би достатні підстави вважати, що він може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 148 КПК 1960 року, колегія суддів вважає, що його може бути звільнено з-під варти.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, задовольнити частково, касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Дніпровського районного суду м. Херсона від 22 листопада 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 13 травня 2014 року щодо ОСОБА_6 скасувати.

Ухвалу Комсомольського районного суду м. Херсона від 16 травня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 02 вересня 2014 року щодо ОСОБА_8 у порядку ст. 395 КПК 1960 року скасувати.

Кримінальну справу щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_8 направити прокурору Херсонської області на нове розслідування.

ОСОБА_6 звільнити в залі суду.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3