Єдиний унікальний номер 725/5724/14-к
Номер провадження 1-кп/725/230/14
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.03.2015 Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернівці кримінальне провадження внесене до ЄРДР №0000075 по обвинуваченню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та проживаючого по АДРЕСА_1 , розлученого, маючого на утриманні малолітнього сина, із середньою освітою, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 402 КК України,-

В С Т А Н О В И В :
Обвинувачений ОСОБА_5 вчинив непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника при наступних обставинах.

Так, 8 квітня 2014 року ОСОБА_5 призваний на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 , яку проходив на посаді помічника гранатометника військової частини НОМЕР_1 , а в подальшому у військовій частині НОМЕР_2 у військовому званні « старший солдат».

Згідно статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, а також додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство, виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військової етики, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Згідно статті 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир має право віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Крім того, відповідно до статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі - Статуту) військовослужбовці зобов`язані свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України. Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Статтею 30 Статуту передбачено, що начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання, а підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу.

Відповідно до статті 128 Статуту рядовий (матрос) зобов`язаний точно, ініціативно, сумлінно виконувати накази командирів (начальників).

13 серпня 2014 року о 8 годині 20 хвилин виконуючий обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 майор ОСОБА_6 в розташуванні військової частини НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 , довів до особового складу військової частини наказ № 73 від 12 серпня 2014 року «Про переведення особового складу до нового місця служби», згідно якого особовий склад підрозділу зобов`язаний вибути до військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_3 ).

Однак, старший солдат ОСОБА_5 всупереч вищевказаних вимог законодавства, завідомо знаючи про те, що на виконання вимог наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 73 від 12 серпня 2014 року він зобов`язаний вибути за межі Чернівецької області до нового місця служби (військової частини НОМЕР_3 ), а також будучи повідомленим про відповідальність за відмову виконати наказ, через свою недисциплінованість, 13 серпня 2014 року, перебуваючи на території в/ч НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 , умисно, відчуваючи свою безкарність, відкрито відмовився виконати вищевказаний наказ та без поважних причин до нового місця служби не вибув, чим вчинив непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, щиро розкаявся у вчиненому, підтвердивши при цьому викладені в обвинуваченні фактичні обставини вчинення ним інкримінованого йому кримінального правопорушення. При цьому, суду показав, що у квітні 2014 року був мобілізований на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_2 та проходив військову службу на посаді помічника гранатометника військової частини НОМЕР_1 , а в подальшому у військовій частині НОМЕР_2 у військовому званні «старший солдат». Також вказав на те, що у період з 7 травня 2014 року по 17 липня 2014 року проходив службу в складі підрозділу в зоні антитерористичної операції у Луганській області. Після повернення до м. Чернівці, з 17 липня 2014 року перебував у відпустці тривалістю 10 діб, а 31 липня 2014 року на підставі поданого рапорту повернувся до проходження військової служби та перебував на території військової частини НОМЕР_2 .

Також суду показав, що 13 серпня 2014 року він перебував на території військової частини та був на ранковому шикування, на якому виконуючий обов`язки командира частини майор ОСОБА_6 доводив в усному порядку до особового складу військової частини наказ № 73 згідно якого особовий склад військової частини переводився до нового місця служби у АДРЕСА_3 у склад військової частини НОМЕР_3 . Зокрема, виконуючий обов`язки командира військової частини оголошував списки військовослужбовців, які мали убути для подальшого проходження служби у військовій частині НОМЕР_3 та його прізвище було в даних списках. Разом з тим, через те, що зміст доведеного наказу викликав обурення особового складу військовослужбовців, які не бажали заслухати даний наказ до кінця, виходили зі строю та висловлювали обурення, він свого прізвища під час оголошення наказу не чув, однак в подальшому дізнався про те, що він входив до складу тих військовослужбовців, які мали убути до нового місця служби й відповідно знав про свій обов`язок виконати даний наказ та убути до нового місця служби, а також усвідомлював наслідки невиконання наказу. Однак, даний накази ним не було виконано, оскільки командування військової частини тим військовослужбовцям, які несли службу в зоні АТО обіцяло залишити їх для подальшого проходження служби на території Чернівецької області та повторно не відправляти до зони АТО й відповідно вважаючи, що направлення військовослужбовців до нового місця служби для формування 4 батальйону 4 аеромобільної бригади викликано необхідністю ротації тих військових, які перебувають в зоні АТО й відповідно повторне направлення його до зони АТО є несправедливим, даний наказ не виконав. Крім того, вказав на те, що невиконання вищевказаного наказу також викликано його перебуванням у важкому психічному та психологічному стані після повернення із зони АТО, не отримання належної психологічної реабілітації, а також сімейними обставинами, а саме необхідністю здійснення догляду за батьками похилого віку та малолітньою дитиною, яка перебувала на його утриманні. Крім того, вказав про те, що звертався в усному порядку до командування частини та повідомляв причини невиконання наказу, будь-яких письмових звернень з нього приводу, а також із зазначенням причин невиконання наказу командуванню військової частини не подавав, як і не подавав доказів на підтвердження поважності причин. Також вказав, те, що на даний час звернувся до командування військової частини, отримав припис та має намір виконати даний наказ й відповідно убути до нового місця служби, до військової частини у АДРЕСА_3 . При цьому вказав, що щиро розкаюється, просив суворо його не карати.

Не зважаючи на визнання обвинуваченим своєї вини, його вина у вчиненому, крім його показів, в яких обвинуваченим не заперечуються обставини вчинення кримінального правопорушення з фактичного боку, підтверджується також і поясненнями свідків як зі сторони захисту, так і зі сторони обвинувачення, які є послідовними та не суперечать один одному, зокрема в частині фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, при цьому в частині невиконання обвинуваченим наказу №73 узгоджуються в деталях між собою і не викликають сумнівів у своїй достовірності.

Зокрема, свідок ОСОБА_7 , будучи допитаним в ході судового розгляду, суду показав, що з 9 квітня 2014 року разом із обвинуваченим проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , а також перебували в зоні АТО. Крім того, суду показав, що у серпні 2014 року, а саме 12, 13 та 14 серпня 2014 року він та ОСОБА_5 перебували у в/ч НОМЕР_2 та були на ранкових та усіх інших шикуваннях. Також йому відомо , що 13 серпня 2014 року зранку на шикуванні виконуючий обов`язки в/ч НОМЕР_2 майор ОСОБА_6 доводив до особового складу наказ № 73 про переведення особового складу військової частини до нового місця служби. Разом з тим, йому не відомо чи чув обвинувачений своє прізвище у оголошеному наказі та чи доводився він йому особисто. Також суду повідомив, що у 20 числах серпня 2014 року на КПП військової частини НОМЕР_2 були розміщені списки із прізвищами тих військовослужбовців, які згідно вищевказаного наказу були переведені до нового місця служби та згідно даних списків, військовослужбовці які були в них вказані не повинні були бути присутні на території військової частини, оскільки вважалися такими, що незаконно присутні та переведені до нового місця служби. Також вказав на те, що йому відомо про те, що прізвище обвинуваченого було включено до наказу та переліку прізвищ, які були у списках й відповідно йому відомо, що обвинувачений не вибув до нового місця служби, однак що саме слугувало причиною його не вибуття йому не відомо.

Крім того, суду показав, що після повернення із зони Антитерористичної операції обвинувачений як і інші військовослужбовці перебували у відпустці, крім того, за станом свого здоров`я потребували психічної і психологічної реабілітації, однак такої реабілітації не йому, ні обвинуваченому, не іншим військовослужбовцям не було надано.

Припускає, що наказ обвинуваченим не було виконано через тяжкий психологічний стан після повернення із зони АТО, не надання психологічної реабілітації, бажанням проходити військову службу в межах Чернівецької області та несправедливістю такого наказу, оскільки вони вже проходили службу в зоні АТО, а також через різного роду сімейні обставини.

Також вказав на те, що дізнавшись про даний наказ, вони доводили в усному порядку до керівництва військової частини, що неготові для подальшого несення служби в зоні АТО, однак письмових рапортів із вказівкою причин неможливості виконання наказу не писали. Однак, у 20 числах серпня 2014 року він, обвинувачений, а також інші військовослужбовці, які були включені до даного наказу та перебували в зоні АТО подавали колективне звернення до командування військової частини, в якому вказували про неможливість вибуття до нового місця служби у зв`язку із сімейними обставинами.

Крім того вказав, що протягом 20-22 серпня 2014 року у клубі військової частини йому, обвинуваченому та іншим військовослужбовцям доводили про наслідки невиконання наказу та попереджували про кримінальну відповідальність, однак при оголошенні наказу та в подальшому їм не роз`яснювалось які саме дії мають вчинити військовослужбовці з метою виконання наказу, зокрема не доводили до відома про необхідність отримання приписів, а також не повідомляли яким саме порядком вони мають убути до нового місця служби до м. Львів. При цьому, вони в свою чергу також не звертались до командування частини та до стройової частини за роз`ясненнями щодо порядку виконання даного наказу.

Свідок ОСОБА_8 суду показав, що він проходив військову службу в одній роті із обвинуваченим та разом із ним перебував в зоні АТО. Після прибуття з Луганської області, він та обвинувачений знаходились у відпустці приблизно з 17 липня по 1 серпня 2014 року, а з 1 серпня 2014 року по 14 серпня 2014 року несли службу у військовій частині НОМЕР_2 та перебували на території військової частини та на ранкових шикуваннях. Пам`ятає такі випадки, однак чи це було 12-13 серпня 2014 року, точно не пам`ятає, що виконуючий обов`язки командира військової частини доводив до особового складу якийсь наказ, однак він його особисто не чув та про що саме був цей наказ він не пам`ятає, оскільки його доведення викликало обурення особового складу. Також йому не відомо про те, чи чув особисто ОСОБА_5 даний наказ. Разом з тим, пізніше йому стало відомо про те, що це був наказ про переведення особового складу військової частини до нового місця служби та списки осіб, які мали вибути до м. Львова були вивішені на КПП. Про необхідність вибуття до м. Львова для формування 4 батальйону 4 аеромобільної бригади він особисто дізнався у 20 числах серпня 2014 року. Чи було відомо про даний наказ ОСОБА_5 він не знає. Разом з тим, він та обвинувачений, а також інші військовослужбовці, які перебували в зоні АТО та були включені до даного наказу звертались в усному порядку до командування частини з приводу з`ясування причин повторного їх відправлення до зони АТО, а також повідомляли про неможливість вибуття через тяжкий психологічний стан та необхідність проходження медичного обстеження та отримання психологічної допомоги.

Також суду повідомив, що до стройової частини для отримання присів на вибуття та з`ясування порядку виконання даного наказу не він, не обвинувачений не звертались та їм ніхто не доводив про необхідність отримання приписів і атестатів, а також не роз`яснювався порядок вибуття до нового місця служби, а лише роз`яснювали наслідки невиконання даного наказу. При цьому, ними вживались заходи лише щодо отримання роз`яснень про причини їх повторного відправлення до зони АТО, а щодо порядку виконання наказу про вибуття до нового місця, то ними ніяких задів не вживалось.

Свідок ОСОБА_9 , суду показав, що разом із ОСОБА_5 проходили військову службу в одному підрозділі в/ч НОМЕР_2 та перебували в зоні АТО з травня по липень 2014 року. Він особисто знає про існування наказу № 73, однак він його під час оголошення виконуючим обов`язки командира військової частини на шикуванні не чув через те, що доведення даного наказу викликало обурення особового складу, який заперечував проти нього та не бажав слухати. При цьому, чи чув цей наказ особисто ОСОБА_5 він не знає. Пам`ятає такий випадок, коли на початку серпня 2014 року виконуючий обов`язки військової частини майор ОСОБА_10 щось доводив до особового складу, однак що саме не знає, оскільки не чув через те, що у строю панував галас та військовослужбовці не хотіли слухати його, висловлювали своє незадоволення. Разом з тим, йому відомо про те, що на КПП військової частини були розміщені списки із прізвищами військовослужбовців, які повинні були згідно наказу № 73 відбути до нового місця служби до м. Львова та яким відповідно було заборонено знаходитися на території в/ч НОМЕР_2 . Знає про те, що у тих списках було його прізвище, а також прізвище ОСОБА_5 . Також вказав на те, що їм не доводили про порядок вибуття та необхідність отримання приписів та атестатів. Дізнавшись про необхідність вибуття до нового місця служби, він особисто отримав припис у начальника штабу та разом із іншим військовослужбовцем поїхали до м. Львова, однак їх там не прийняли, повідомили про те, що у військовій частині у АДРЕСА_3 проходять службу лише контрактники, а вони є мобілізованими, тому сказали повертатися до м. Чернівці. Повернувшись до м. Чернівці, він продовжив нести службу у в/ч НОМЕР_2 , ходив у наряди, а потім йому повідомили про те, що його виключено зі списків особового складу частини. Щодо ОСОБА_5 , то суду показав, що бачив його біля території військової служби та повідомляв йому про те, що їздив до м. Львова, однак його там до складу військової частини не прийняли. Будь-яких атестатів йому не видавали. Також вказав на те, що вважає, що він особисто наказ № 73 виконав, з яких причин даний наказ не виконав обвинувачений йому не відомо.

Свідок ОСОБА_11 , який з 27 серпня 2014 року призначений тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 , а з вересня 2014 року заступником командира військової частини суду показав, що обвинувачений ОСОБА_5 був мобілізований на особливий період та проходив службу у в/ч НОМЕР_2 , а також разом із ним перебував в зоні АТО, де виконували бойові задачі. При цьому, обвинувачений відповідально ставився до своїх обов`язків та характеризувався позитивно. Після повернення із зони АТО, ОСОБА_5 перебув у відпустці, а по закінченню відпустки повинен був повернутися до в/ч НОМЕР_2 . Також вказав на те, що йому відомо, що 13 серпня 2014 року виконуючий обов`язки командира в/ч НОМЕР_2 майор ОСОБА_10 доводив до особового складу військової частини в НОМЕР_2 на ранковому шикуванні наказ № 73, відповідно до якого особовий склад в/ч НОМЕР_2 мав убути до нового місця служби до АДРЕСА_3 до в/ч НОМЕР_3 . Цей наказ було прийнято на підставі розпорядження вищого командування сухопутними військами, оскільки особовий склад військовослужбовців, які перебували на місцях постійної дислокації не бажали відбувати до зони АТО з метою ротації інших військовослужбовців, тому було прийнято рішення у зв`язку із необхідністю забезпечення своєчасного виконання запланованих організаційних заходів у високомобільних десантних військах Збройних Сил України про направлення особового складу військової частини до АДРЕСА_3 для формування 4 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_3 та проведення його бойового злагодження, яке було повідомлено телеграмою вищого командування. При цьому, будь-яких вказівок про те, що військовослужбовці, які вже несли службу в зоні АТО не повинні бути переведені до іншого місця служби поза межами Чернівецької області від вищого командування не було та даний наказ № 73 не був злочинний, тому повен був бути виконаний.

Також суду повідомив, що особисто він не був під час оголошення наказу, однак зі слів майора ОСОБА_6 йому відомо, що останній оголошував наказ 13 серпня 2014 року на ранковому шикуванню особовому складу військової частини, однак військовослужбовці відмовились його слухати та висловлювали своє обурення, самовільно виходили зі строю, а також самовільно покидали територію військової частини й відповідно такі дії військовослужбовців вважає незаконними. Крім того, вказав на те, що згідно вимог законодавства військовослужбовці після оголошення наказу № 73 повинні були його виконати без будь-яких заперечень та в свою чергу здати свої посади, отримати приписи та вибути до нового місця служби до м. Львів. При цьому, речовий, продовольчий та грошовий атестати повинні були бути надіслані до нової військової частини поштою. Крім того, вибуття військовослужбовців повинно було бути не командне, а кожен із ним повинен був самостійно за власні кошти убути до м. Львова, оскільки командне вибуття передбачається виключно до військовослужбовців строкової служи, а в подальшому вже за новим місцем служби, оформити відповідний звіт, здати проїзні документи та при наявності фінансування витрачені кошти на проїзд мали бути повернуті.

Щодо обвинуваченого, то суду показав, що йому відомо про те, що ОСОБА_5 до нового місця служби не убув. Зустрівши його на території військової частини, він мав із ним бесіду та пояснював, що невиконання наказу тягне за собою кримінальну відповідальність, на що обвинувачений йому пояснив, що не виконав наказ через сімейні обставини, а також бажання продовжувати нести військову службу на території Чернівецької області. При цьому, вказав на те, що можливо у ОСОБА_5 і були поважні причини невиконання даного наказу, однак будь-якого документального підтвердження поважності причин невиконання наказу ним командуванню військової частини не надано. Також вказав на те, що йому особисто відомо про те, що обвинувачений знав про наказ, однак чи був він безпосередньо йому доведений під час шикування на плацу не знає, якщо обвинувачений був на ранковому шикуванні та не вважався законно відсутнім, то даний наказ був йому доведений.

Свідок ОСОБА_12 , будучи допитаним в ході судового розгляду, суду показав, що 13 серпня 2014 року на ранковому шикуванні до особового складу військової частини доводився наказ № 73, який був прийнятий по стройовій частині на підставі розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 і телеграми вищого командування та стосувався переведення військовослужбовців для проходження служби у в/ч НОМЕР_3 у АДРЕСА_3 . Йому також відомо про те, що даний наказ доводився майором ОСОБА_6 на ранковому шикуванні, та військовослужбовці під час його доведення висловлювали обурення та незадоволення, самовільно виходили зі строю та покидали територію військової частини й відповідно в подальшому даний наказ не було виконано. Даний наказ є законним та мав бути беззаперечно виконаний, а у разі непогодження із ним, військовослужбовці мали право його оскаржити. Не підлягає виконанню лише злочинний наказ. Разом з тим, ніхто із військовослужбовців у тому числі і ОСОБА_13 , даний наказ не оскаржував. Крім того, вказав на те, що деякі військовослужбовці зверталися до нього з приводу порядку виконання даного наказу , а також з приводу можливих наслідків його невиконання, однак ОСОБА_5 до нього особисто не звертався. Які саме причини слугували для невиконання обвинуваченим даного наказу він не знає. Будь-яких вказівок в частині не включення до даного наказу військовослужбовців, які перебували в зоні АТО та відповідно не мають права бути переведені до нового місця служби не було. Невиконання вищевказаного наказу є порушенням закону та дії обвинуваченого свідчить про відкриту відмову від його виконання. Також зазначив про те, що у наказі не було ніяких вказівок про те, що військовослужбовці мають убути до зони АТО, а лише вказано про їх вибуття до нового місця служби для формування 4 батальйону 4 аеромобільної бригади військової частини НОМЕР_3 .

Свідок ОСОБА_14 , будучи допитаним в ході судового розгляду, суду показав, що у серпні 2014 року проходив службу у в/ч НОМЕР_2 та кожного дня був на шикуванні, у нарядах не був, так як учасників АТО до нарядів не ставили. Щодо оголошення 13 серпня 2014 року наказу № 73, то вказав, що не пам`ятає чи саме 13 серпня чи іншого числа доводився даний наказ до особового складу, однак знає, що на КПП були вивішені списки осіб, які мають убути до нового місця служби до м. Львів, оскільки саме цим особам в подальшому було заборонено перебувати на території військової частини. Крім того, суду вказав на те, що після повернення із зони АТО, не він, не інші військовослужбовці не проходили ніякої психологічної реабілітації, їм не видавалися направлення до госпіталю тощо. Він же в свою чергу, дізнавшись про наказ № 73, взяв припис та поїхав до м. Львова, однак його там не прийняли, оскільки припис було виписано на інше прізвище. Повернувшись до військової частини НОМЕР_2 намагався з`ясувати в якій військові частині він рахується. Крім того, вказав на те, що йому особисто не відомо про те, чи знав ОСОБА_5 про даний наказ та чи доводився він йому особисто й відповідно з обвинуваченим з цього приводу не спілкувався.

Свідок ОСОБА_15 суду показав, що у період з 12 по 15 серпня 2014 року перебував на території військової частини НОМЕР_2 та знаходився на усіх шикуваннях. У серпня 2014 року на ранковому шикуванні майор ОСОБА_6 оголошував якийсь наказ, однак про що саме не знає, оскільки на плацу був увесь особовий склад військової частини, було дуже шумно, на зауваження командира особовий склад не реагував та що саме оголошувалось ОСОБА_6 він особисто не чув. При цьому, йому особисто даний наказ не доводився, однак він знав про його існування, до того ж на КПП були вивішені списки із прізвищами осіб, які були переведені до нового місця служби згідно наказу № 73. Чи був на шикуванні того дня ОСОБА_5 йому не відомо, а також йому не відомо з яких саме причин ОСОБА_5 даний наказ не виконав.

Свідок ОСОБА_16 , начальник відділення розвідки штабу військової частини, суду показав, що з січня 2014 року проходив службу у в/ч НОМЕР_2 . Йому відомо про те, що 13 серпня 2014 року виконуючий обов`язки командира частини ОСОБА_6 доводив до особового складу військової частини наказ № 73 про направлення особового складу частини для подальшого проходження військової служби у АДРЕСА_3 . Даний наказ був виданий на підставі розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 та на підставі телеграми вищого командування, відповідно до якого військовослужбовці до АДРЕСА_3 переводились з метою формування 4 батальйону територіальної оборони 4 аеромобільної бригади військової частини НОМЕР_3 . За яким саме принципом здійснювався відбір військовослужбовців йому не відомо. При цьому, суду вказав, що особисто він 12-13 серпня 2014 року не був на шикуванні, оскільки знаходився у чергуванні по військовій частині, однак йому відомо про те, що наказ на плацу під час ранкового шикування доводив майор ОСОБА_6 та на плацу повинен був знаходитися увесь особовий склад, крім законно відсутніх, а саме тих військовослужбовців, які перебували у нарядах, госпіталі чи у відпустці. Якщо обвинувачений в день оголошення наказу не рахувався як такий, що законно відсутній, він повинен був бути у строю та перебувати на шикуванні. Також суду показав, що йому відомо про те, що під оголошення даного наказу, особовий склад відмовився його слухати та виконувати, а також самовільно виходили зі строю, за територію КПП, крім того лунали виклики та обурення. Через кілька днів після оголошення наказу, деякі військовослужбовці спорудили біля КПП наметове містечко, де протестували проти виконання даного наказу. Також йому відомо, що командир частини надав вказівки кожному командиру підрозділу довести наказ особисто до кожного підлеглого під підпис. Щодо порядку виконання наказу, то суду показав, що після оголошення наказу військовослужбовці повинні були отримати припис , а також грошовий та речовий атестати, здати посади та вибути до нового місця службу. Йому особисто відомо про те, що ОСОБА_5 до стройової частини за приписом не звертався та до нового місця служби не вибув. При цьому, вказав на те, що військовослужбовці були зобов`язані виконати даний наказ, а потім у разі не згоди з ним, мали право його оскаржити, однак будь-якого оскарження даного наказу не було.

Свідок ОСОБА_17 , заступник начальника вузла по роботі з особовим складом 80 аеромобільної бригади м. Львів., будучи допитаним в ході розгляду даної справи, суду показав, що наказ № 73 був виданий на підставі розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 та телеграми вищестоящого керівництва. Даний наказ готував майор ОСОБА_18 та доводив до відома особового складу військової частини на ранковому шикуванні виконуючий обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 майор ОСОБА_6 . Згідно даного наказу особовий склад військової частини НОМЕР_2 повинен був бути переведений до нового місця до АДРЕСА_3 для формування 4 батальйону територіальної оборони НОМЕР_4 аеромобільної бригади військової частини НОМЕР_3 . Також вказав на те, що ним особисто за доручення командира частини до особового складу військової частини неодноразово доводились відомості щодо можливих злочинів у ЗСУ, а також роз`яснювались наслідки невиконання наказів та можливість притягнення військовослужбовців до кримінальної відповідальності.

Крім того, суду показав, що 13 серпня 2014 року о 8 годині ранку на ранковому шикуванні він був особисто присутній. При цьому, особисто майором ОСОБА_18 було перевірено присутність особового складу по переліках, а також по підрозділам. В подальшому, майор ОСОБА_6 почав доводити наказ № 73 до відома особового складу, однак військовослужбовці відмовились його слухати, виявляли обурення, самовільно виходили зі строю, деякі покинули територію військової частини, деякі пішли у казарму та заклики командира повернутися до строю ігнорували й відповідно даний наказ слухати не бажали, казали що не бажають виїжджати за межі Чернівецької області. Ті військовослужбовці, які були в зоні АТО більш стримано віднеслися до наказу, однак його виконали не всі. Особисто ОСОБА_5 у строю він не бачив, оскільки на шикуванні був присутній увесь особовий склад, більше 300 осіб. Також повідомив, що в подальшому ним було складено довідку про невиконання наказу, за наслідками якої проводилось службове розслідування та яка також була надіслана до військової прокуратури та вищого командування. Крім того, суду також повідомив, що даний наказ був виданий у зв`язку із тим, що особовий склад військовослужбовців, які перебували на місцях постійної дислокації не бажали відбувати до зони АТО з метою ротації інших військовослужбовців, зірвали виконання наказу № 145, тому було прийнято рішення у зв`язку із необхідністю забезпечення своєчасного виконання запланованих організаційних заходів у високомобільних десантних військах Збройних Сил України про направлення особового складу військової частини до АДРЕСА_3 для формування 4 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_3 та проведення його бойового злагодження. При цьому, будь-яких вказівок про те, що військовослужбовці, які вже несли службу в зоні АТО не повинні бути переведені до іншого місця служби поза межами Чернівецької області від вищого командування не надходило,даний наказ № 73 не був злочинний, а також не свідчив про направлення військовослужбовців саме до зони АТО. Яким чином формувався склад осіб, які були включені до наказу йому не відомо. Разом з тим, до даного наказу були включені деякі військовослужбовці, які знаходились в зоні АТО, а деякі були в лікарнях, тому пізніше такі військовослужбовці були виключені зі складу даного наказу. Згідно вимог закону військовослужбовці були зобов`язані виконати даний наказ, а потім у разі не згоди з ним, мали право його оскаржити, однак будь-якого оскарження даного наказу, у тому числі й обвинуваченим, не було.

Крім того, також вказав на те, що командири підрозділів особисто доводили зміст наказу кожному військовослужбовцю, а також на КПП були вивішені списки із зазначенням прізвищ військовослужбовців включених до даного наказу й відповідно вони були виключені з особового складу військової частини та не мали права перебувати на її території.

Щодо порядку виконання наказу, то суду показав, що після оголошення наказу військовослужбовці повинні були отримати припис, здати посади та вибути до нового місця службу, а грошовий та речовий атестати повинні були бути надіслані поштою за новим місцем служби. Разом з тим, йому відомо про те, що ОСОБА_5 до стройової частини за приписом не звертався та до нового місця служби не вибув й відповідно йому не відомо з яких саме причин обвинуваченим даний наказ не був виконаний та він не володіє відомостями щодо наявності письмових звернень ОСОБА_5 до командування частини з приводу зазначення поважних причин невиконання даного наказу.

При цьому, суд аналізуючи та оцінюючи покази свідків як зі сторони обвинувачення, так і сторони захисту, які є послідовними і не суперечать один одному, а також ураховуючи те, що обвинуваченим не оспорюються фактичні обставини скоєного ним кримінального правопорушення, доведеність вини та кваліфікація дій, роз`яснивши учасникам кримінального провадження порядок та наслідки розгляду справи в порядку передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, ураховуючи клопотання прокурора про зміну порядку дослідження доказів та відсутність необхідності допиту інших свідків та дослідження усіх доказів по справі а також згоду інших учасників кримінального провадження щодо заявленого прокурором клопотання, змінив порядок та обсяг дослідження доказів, обмежившись при цьому лише допитом обвинуваченого, допитом свідків сторони обвинувачення та захисту, які з`явилися до суду, та дослідженням письмових доказів, які характеризують особу обвинуваченого.

Таким чином, аналізуючи усі докази у справі в їх сукупності, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведеною у повному обсязі і кваліфікує його дії як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 402 КК України, а саме: вчинення непокори, тобто відкритої відмови виконати наказ начальника.

При цьому, суд вважає, що органом досудового слідства правильно кваліфіковані дії обвинуваченого ОСОБА_5 за ч.1 ст. 402 КК України.

Вирішуючи питання про обрання обвинуваченому покарання, суд відповідно до ст.ст. 65-67 КК України враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, фактичні обставини справи, особу винного та його відношення до скоєного, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують його покарання.

Зокрема, обираючи обвинуваченому міру покарання, суд приймає до уваги те, що вчинене ОСОБА_5 кримінальне правопорушення належить до категорії злочинів середньої тяжкості.

Також судом враховуються і дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризуються позитивно, не перебуває на обліку у лікаря психіатра та нарколога, має на утриманні малолітню дитину, яка проживає разом із ним та знаходиться на його утриманні, що підтверджується відповідною довідкою з місця проживання обвинуваченого, а також нотаріально посвідченим договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, яка є дійною, має батьків пенсійного віку, позитивно характеризувався за місцем служби, проходив службу в зоні антитерористичної операції, свою вину у вчиненому визнав в повному обсязі та щиро розкаявся.

При цьому, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину суд відповідно до ст. 66 КК України визнає обставинами, які пом`якшують покарання.

Обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_5 відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.

Так, згідно ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

За таких обставин, суд ураховуючи характер і ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, визнання вини, а також щире каяття та сприяння розкриттю злочину, що суд визнає як обставини, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченому, приходить до висновку, про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, і вважає за доцільне призначити йому покарання в межах санкції ч.1 ст. 402 КК України у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, й відповідно приходить до висновку про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням. При цьому, підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України суд не вбачає.

Саме такий вид покарання на погляд суду є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Цивільний позов не заявлено. Речові докази відсутні. Міра запобіжного заходу до обвинуваченого не обиралась.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 65-67 КК України ст.ст. 368, 369-371, 373-376, 395 КПК України, суд

У Х В А Л И В :
Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 402 КК України і за його вчинення призначити йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки: не виїжджати за межи України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м. Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з дня вручення йому копії вироку.

Копію вироку вручити прокурору та обвинуваченому негайно.

Суддя Першотравневого
районного суду м.Чернівці ОСОБА_1