Ухвала

іменем україни

10 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_4,

суддів: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

при секретарі ОСОБА_7,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001658, щодо

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

уродженця м. Іллічівськ Одеської області

який проживає за адресою: АДРЕСА_1,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за касаційними скаргами прокурора та засудженого на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 18 березня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Одеської області від 05 червня 2014 року,

за участю прокурора ОСОБА_8,

в с т а н о в и л а:

У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із ухвалою апеляційного суду, постановленою щодо ОСОБА_1, через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м'якості, просить її скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд апеляційної інстанції, змінюючи вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_1, безпідставно зменшив розмір відшкодування за цивільним позовом прокурора про витрати медичного закладу та виключив застосування додаткового покарання.

Засуджений ОСОБА_1 у касаційній скарзі, не погоджуючись із судовими рішеннями, постановленими щодо нього, в частині стягнення на користь потерпілого розміру моральної шкоди через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить їх змінити та зменшити розмір її відшкодування. Свої вимоги засуджений мотивує тим, що визначена судом сума моральної шкоди за позовом потерпілого ОСОБА_2 є занадто великою та необґрунтованою.

На касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 потерпілим ОСОБА_2 подано письмове заперечення.

Вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 05 червня 2014 року ОСОБА_1 визнано винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Цивільні позови потерпілих ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь потерпілої ОСОБА_3 25 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь потерпілого ОСОБА_2 60 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 2 566 грн. 70 коп. - матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 в порядку задоволення цивільного позову прокурора м. Іллічівська Одеської області на користь державного закладу «Іллічівська басейнова лікарня на водному транспорті МОЗ України» 12 107 грн. 17 коп.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Одеської області від 05 червня 2014 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_1 змінено.

Виключено з резолютивної частини вироку рішення про призначення ОСОБА_1 додаткової міри покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 в порядку задоволення цивільного позову прокурора м. Іллічівськ Одеської області на користь державного закладу «Іллічівська басейнова лікарня на водному транспорті МОЗ України» 835 грн. 12 коп.

У решті вирок суду залишено без зміни.

За вироком суду 27 вересня 2013 року ОСОБА_1, керуючи автомобілем «ВАЗ-21053», державний номер НОМЕР_1, рухаючись по вул. Леніна в м. Іллічівську Одеської області, в порушення п. 10.4 Правил дорожнього руху України, перед початком розвороту поза перехрестям, не надав дороги мопеду «Honda Dio», під керуванням ОСОБА_2, який рухався у зустрічному напрямку з пасажиркою ОСОБА_3, у зв'язку з чим здійснив зіткнення з останнім. У результаті ДТП потерпілий ОСОБА_2 отримав тяжкі тілесні ушкодження, а його пасажирка ОСОБА_3 - середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора про підтримання поданої скарги і з запереченнями проти скарги засудженого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені у касаційних скаргах та письмовому запереченні, колегія суддів дійшла висновку, що вони підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в касаційному порядку прокурором та засудженим не оспорюються.

Доводи касаційної скарги прокурора щодо безпідставного виключення судом апеляційної інстанції із вироку суду першої інстанції рішення про призначення ОСОБА_1 додаткової міри покарання, є не переконливими.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.

Як убачається з мотивувальної частину ухвали, суд апеляційної інстанції, виключаючи з вироку суду першої інстанції рішення про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобам, послався на те, що місцевий суд не врахував, що робота засудженого пов'язана з використанням автотранспорту, транспортний засіб є джерелом його доходу та дає можливість відшкодовувати потерпілим завдану злочином шкоду.

На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_1 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Що стосується вирішення цивільних позовів потерпілих у кримінальному провадженні, в тому числі - ОСОБА_2, що оскаржується засудженим у касаційному порядку, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Виходячи зі змісту статей 127-129 КПК України потерпілий у кримінальному провадженні має право заявити цивільний позов.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню, як на користь потерпілого ОСОБА_2, так і на користь ОСОБА_3, визначений судом з урахуванням конкретних обставин справи, і вважати його необґрунтованим, на думку колегії суддів, підстав не має.

Як убачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, розмір відшкодування моральної шкоди потерпілим було визначено із засад розумності, виваженості та справедливості, він відповідає ступеню завданих їм фізичних та моральних страждань. Цивільні позови потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судом першої інстанції правильно вирішено у відповідності до вимог ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК Україні, ст.ст. 127-129 КПК України та рекомендацій, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Крім того, доводи ОСОБА_1 щодо необ'єктивного визначення розміру моральної шкоди потерпілим, аналогічні наведеним у його касаційній скарзі, були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційну скаргу засудженого на вирок суду першої інстанції, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь та дійшов обґрунтованого висновку про правильність розв'язання цивільних позовів потерпілих.

Поряд із цим, колегія суддів уважає слушними зазначені в касаційній скарзі доводи прокурора про неправильне вирішення судом апеляційної інстанції заявленого прокурором цивільного позову.

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги прокурора в інтересах державного закладу «Іллічівська басейнова лікарня на водному транспорті МОЗ України», у порушення ст. 370 КПК України свого рішення належним чином не мотивував та не зазначив, з наведенням відповідних доказів, обґрунтованих підстав для зменшення розміру відшкодування.

Так само й суд першої інстанції, задовольняючи повністю вказаний позов прокурора, належним чином не мотивував у цій частині своїх висновків.

Тому вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції в частині вирішення цивільного позову прокурора м. Іллічівська Одеської області в інтересах державного закладу «Іллічівська басейнова лікарня на водному транспорті МОЗ України» підлягають скасуванню з призначенням в цій частині нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги прокурора та засудженого задовольнити частково.

Вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 18 березня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Одеської області від 05 червня 2014 року щодо ОСОБА_1 в частині вирішення цивільного позову прокурора м. Іллічівська Одеської області в інтересах державного закладу «Іллічівська басейнова лікарня на водному транспорті МОЗ України» скасувати та призначити в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6