Ухвала

іменем україни

11 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_4

суддів ОСОБА_5. та ОСОБА_6.,

при секретарі ОСОБА_7

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження №0000660 від 28 вересня 2013 року щодо

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця с. Василівка Межівського району Дніпропетровської області, мешканця АДРЕСА_1, такого, що судимості не мав,

за участю прокурора ОСОБА_8

в с т а н о в и л а:

у касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування постановлених у кримінальному провадженні судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м'якості.

В обґрунтування своїх вимог прокурор вказує на те, що посилання суду першої інстанції при формулюванні обвинувачення, яке вважав доведеним, на висновок експерта не може вказувати про встановлення ним конкретно допущеного засудженим порушення ПДР України та причинний зв'язок між такими порушеннями та наслідками пригоди, а, визнавши недоцільним дослідження доказів у кримінальному провадженні, дослідив письмові докази та навів не лише визнавальні показання обвинуваченого, а й перелік джерел доказів у вироку на підтвердження доведеності винуватості засудженого.

Крім того, прокурор стверджує про формальне врахування судом першої інстанції ступеня тяжкості кримінального правопорушення, внаслідок якого потерпілий став інвалідом 1 групи, керування засудженим транспортного засобу в стані алкогольного сп'яніння, те, що він суспільно-корисною працею не займається, а також про неврахування думки представника потерпілого щодо призначення більш суворої міри покарання та невжиття будь-яких заходів для відшкодування завданої ним шкоди.

Вказане, як зазначає прокурор, оминув і суд апеляційної інстанції та належним чином не вмотивував своїх висновків.

Вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2014 року ОСОБА_1 визнаний винуватим і засуджений за частиною 2 статті 286 КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Згідно з вироком, ОСОБА_1 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 28 вересня 2013 року о 4 годині 20 хвилин, будучи в стані алкогольного сп'яніння, керуючи технічно справним мотоциклом марки «VIPER ZS 150J», д.н.з.НОМЕР_1, який належить ОСОБА_2, з дозволу останнього, рухаючись зі швидкістю 60 км/год по автодорозі Красноармійськ-Межова-Григорівка на 36 км в Межівському районі Дніпропетровської області, в порушення вимог пункту 12.3 ПДР України, не вибрав безпечну швидкість і дистанцію з іншим транспортним засобом, і допустив зіткнення на своїй смузі руху передньою правою частиною керованого ним мотоцикла із задньою лівою частиною скутера марки «YAMAHA» без державного номера під керуванням ОСОБА_3, який рухався в попутному напрямку по вказаній автодорозі, внаслідок чого відбулося падіння останнього та від чого він отримав тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2014 року вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2014 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи прокурора, яка часткового підтримала касаційну скаргу, зокрема в частині невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення внаслідок м'якості, та просила призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, дії ОСОБА_1 отримали правову кваліфікацію за частиною 2 статті 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що призвели до спричинення тяжких тілесних ушкоджень.

Зокрема, висновком автотехнічної експертизи №70/27-9 від 20 січня 2014 року визначено, що невідповідність дій засудженого вимогам пункту 12.3 ПДР України призвели до виникнення дорожньо-транспортної пригоди.

Вказане встановлювалося при дослідженні в судовому засіданні джерел доказів у кримінальному провадження після з'ясування думки учасників судового провадження, як слідує з технічного запису судового засідання, що і слугувало їх відображенню у вироку та зазначення при формулюванні обвинувачення, яке суд вважав доведеним.

Тобто, суд при формулюванні обвинувачення, яке вважав доведеним, підтвердив порушення засудженим вимог пункту 12.3 ПДР України експертним дослідженням, яким встановлювалися причини виникнення пригоди з послідуючими наслідками.

Отже, посилання судом на експертні дослідження у формулюванні обвинувачення, яке вважав доведеним, не утруднюють сприйняття причин, які призвели до дорожньо-транспортної пригоди, та наслідків, що настали, або вказувати на відсутність встановлення таких обставин.

Крім того, колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції і вимог частини 3 статті 349 КПК України, оскільки для доведеності винуватості особи підлягають встановленню всі обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, попри їх визнання.

Зокрема, колегія суддів вважає, що дослідження доказів у кримінальному провадженні судом першої інстанції за власною ініціативою або з урахуванням думки учасників судового провадження з подальшим відображенням у судовому рішенні відповідає вимогам статей 91 та 358 КПК України.

Що стосується доводів прокурора про формальне врахування обставин, які впливають на призначення засудженому покарання, а також неврахування низки інших обставин, то вони є неспроможними з огляду на наступне.

Відповідно до статті 65 КК України при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують і обтяжують покарання.

Так, суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_1 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, призначив йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Зокрема, суд першої інстанції враховував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, що є тяжким, обставини кримінального провадження, дані про його особу, який відповідно до статті 89 КК України є таким, що судимості не мав, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, шкода не відшкодована, обтяжуючу йому покарання обставину - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп'яніння, та відсутність пом'якшуючих покарання обставин, а також думку представника потерпілого щодо призначеного покарання, неодноразове переховування від суду, відсутність розкаяння за вчинене та заходів щодо вибачення перед потерпілим не здійснив.

Перевіривши законність і обґрунтованість призначеного ОСОБА_1 покарання у вказаному виді і розмірі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та є достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а також законним, справедливим і співрозмірним.

Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій враховані та оцінені всі обставини, на які посилається у касаційній скарзі прокурор, сукупність яких і колегії суддів не надає будь-яких підстав для висновку про надмірну м'якість призначеного засудженому покарання.

При тому, що, нездійснення відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди та думка представника потерпілого не є тими обставинами, що є визначальними для суду, а розглядаються у сукупності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене засудженому ОСОБА_1 покарання відповідає вимогам статті 65 КК України. Вважати його явно несправедливим внаслідок м'якості, з наведених вище обставин, як на цьому наполягає прокурор, не має підстав.

Сам же апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КПК України з належним вмотивуванням своїх висновків.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, постановленими у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, призначене покарання ОСОБА_1 - справедливим, а відтак касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись статтями 433-438, 532 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2014 року щодо засудженого ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції - без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6