АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1362/15 Справа № 179/2379/13-к Головуючий у 1 й інстанції - Доповідач - ОСОБА_1

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000474, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_7 , представника потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 на вирок Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2014 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Почино-Софіївка, Магдалинівського району, Дніпропетровської області, громадянина України, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, працює охоронцем приватного підприємства «Гуард-Авангард», проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України.

Кримінальне провадження розглянуто за участю: прокурора ОСОБА_11

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_5

потерпілого, цивільного позивача ОСОБА_9

представника потерпілого

цивільного позивача ОСОБА_8

В с т а н о в и л а:

Вироком суду обвинувачений ОСОБА_6 визнаний винним за ст. 128 КК України та йому призначено покарання у виді 200 годин громадських робіт.
Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто із обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_12 в рахунок відшкодування матеріальних збитків 3 239 грн. 82 коп. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.
Стягнуто із обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_12 в рахунок відшкодування шкоди у виді втраченого заробітку 20 236 грн. 33 коп. В іншій частині позовних вимог відмолено.
Згідно вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 19 травня 2013 року близько 01 години в с. Почино-Софіївка, Магдалинівського району Дніпропетровської області, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, поблизу будівлі бару «Софія», розташованому по вул. Центральній, 8, не маючи умислу на спричинення тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, наніс один удар кулаком правої руки в область лівої частини голови ОСОБА_9 , який знаходився в стані алкогольного сп`яніння, при цьому проявив злочинну недбалість, оскільки повинен був і мав можливість передбачити можливість настання суспільно небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій відносно ОСОБА_9 у вигляді заподіяння останньому тілесних ушкоджень.
В результаті нанесеного удару в голову ОСОБА_9 , останній впав на тверду поверхню, тим самим заподіяв собі тілесні ушкодження у вигляді відкритої проникаючої черепно-мозкової травми, забою головного мозку II ступеня, перелому склепіння і основи черепу, субарахноїдального крововиливу, розриву правої барабанної перетинки, отоліквореї, кровотечі з правого слухового проходу, які згідно висновку експерта № 267 від 05.10.2013 р., в сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити стосовно обвинуваченого виправдувальний вирок, у задоволенні заявленого цивільного позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування посилається на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує, що всі свідки, які були допитані в ході судового розгляду, а також експерт, надавали різні показання щодо локалізації нанесеного удару потерпілому. Зазначає, що розбіжності в даних показаннях судом не усунено. Вважає, необґрунтованим посилання суду на «Картку обліку інформації» Магдалинівського РВ як на доказ вини обвинуваченого. Також звертає увагу стосовно заяви потерпілого ОСОБА_9 , в якій вказано, що тілесні ушкодження йому було спричинено 02 травня 2013 року, а не 19 травня 2013 року.
Посилається, що не може бути визнаним належним та допустимим доказом протокол проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_13 . Зазначає, що протокол проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого доводить його невинуватість. Крім того зазначає, що суд в оскаржуваному вироку посилається на висновок експерта № Е-237, однак в матеріалах кримінального провадження відсутній висновок експерта під таким номером. Вважає, що експерт встановив відсутність тілесних ушкоджень у потерпілого 19 травня 2013 року, що повністю виключає об`єктивну сторону складу даного правопорушення та причинно-наслідковий зв`язок між діяннями та наслідками.
В апеляційній скарзі та змінах до неї прокурор, який приймав участь в розгляді справи судом першої інстанції, не оспорюючи встановлених судом першої інстанції фактичних обставин та кваліфікацію дій обвинуваченого просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання через його м`якість та неправильне вирішення цивільного позову і призначити ОСОБА_6 покарання за ст. 128 КК України у виді 240 годин громадських робіт. Стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_12 15 000 гривень моральної шкоди, в іншій частині вирок залишити без змін. Звертає увагу, що при винесенні вироку суд першої інстанції не достатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини його вчинення та особу обвинуваченого. Зазначає, що саме від дій обвинуваченого ОСОБА_6 потерпілого ОСОБА_9 визнано інвалідом II групи та призначено відповідну пенсію.
В апеляційній скарзі представник потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки та задовольнити цивільний позов в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що вирок ухвалено з порушенням закону України про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону, так як призначене засудженому ОСОБА_6 покарання є явно несправедливим через свою м`якість, а рішення, щодо часткового задоволення позовних вимог винесено в супереч фактичним обставинам справи. Крім того, на думку представника, рішення суду щодо призначення обвинуваченому покарання у виді 200 годин громадських робіт суперечить вимогам ст. 65 КК України. Зазначає, що судом не було враховано факт повного заперечення обвинуваченим своєї вини, характер і ступінь суспільно-небезпечних наслідків вчиненого злочину; злочинні дії останнього хоча і були необережними щодо наслідків, але самі дії вчинені умисно, в стані алкогольного сп`яніння.
Звертає увагу, що потерпілий втратив можливість в подальшому вести повноцінне життя, а також, що обвинувачений повністю відмовився відшкодовувати будь-яку матеріальну чи моральну шкоду, що, на його думку, вказує на відсутність каяття з боку обвинуваченого. Вважає, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки, на його думку, у вироку суду взагалі відсутнє будь-яке обґрунтування з приводу часткового задоволення вищевказаних вимог. У зв`язку з чим зазначає, що має місце неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, що у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є беззаперечною підставою для скасування рішення суду в частині позовних вимог, оскільки висновки суду не підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду.
В запереченнях на апеляційні скарги прокурора та захисника представник потерпілого ОСОБА_8 просить вказані апеляційні скарги залишити без задоволення. При цьому посилається на їх необґрунтованість та безпідставність. Стосовно скарги захисника представник потерпілого вказує, що згідно пояснень потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , котрі були допитані у ході судового розгляду вбачається, що саме обвинувачений ОСОБА_6 наніс удар в голову потерпілому ОСОБА_9 , при цьому кожен із них уточнював свої пояснення щодо деталізації конкретного місця удару і що саме після дій обвинуваченого, потерпілому було спричинено тілесні ушкодження і останній втратив свідомості. Зазначає, що згідно висновку судово-медичної експертизи та показанням експерта ОСОБА_17 повністю заперечується механізм спричинення тілесних ушкоджень, на який вказували свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та обвинувачений.
Представник потерпілого звертає увагу на посилання захисника ОСОБА_5 щодо факту подання потерпілим заяви про злочин лише 10 вересня 2013 року, тобто через 4 (чотири) місяці після даних подій. Так, на його думку, захисник умисно вказує в апеляційній скарзі відомості, що не відповідають дійсності щодо не з`ясування судом причини тривалого неподання заяви, оскільки судом першої інстанції повністю з`ясовані дані обставини шляхом допиту потерпілого та свідка - його матері ОСОБА_20 , які повідомили, що заяву про вчинений злочин не подавали тільки з причин умовлянь матері обвинуваченого, яка обіцяла надати відповідну матеріальну допомогу на лікування.
В судовому засіданні захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу захисника, який уточнив апеляційні вимоги і просили вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, в задоволенні цивільного позову відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні прокурор частково підтримав апеляційну скаргу прокурора, який приймав участь в судовому розгляді в суді першої інстанції, а також частково підтримав апеляційну скаргу представника потерпілого і просив їх задовольнити частково, вирок суду в частині призначеного покарання вважав незаконним та необґрунтованим і просив його скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 грн., цивільний позов в частині стягнення втраченого заробітку внаслідок втрати професійної працездатності вирішити відповідно до вимог ст. 1197 ЦК України.

В судовому засіданні потерпілий та його представник підтримали апеляційну скаргу представника потерпілого і просили її задовольнити в повному обсязі, вважали апеляційні скарги захисника та прокурора необґрунтованими і просили залишити їх без задоволення, а вирок суду в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити більш суворі вид і міру покарання та задовольнити цивільний позов в повному обсязі.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставин кримінального провадження в частині недоведеності вини обвинуваченого в інкримінованому злочині, колегія суддів, перевіривши висновки суду першої інстанції, докази, які суд поклав в основу вироку, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, дослідивши звукозапис судового розгляду, приходить до таких висновків.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини, вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення і зробив обґрунтований висновок про доведеність його вини, яка підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та ретельно дослідженими судом доказами, вказаними у вироку.

Так, вина обвинуваченого підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_9 , згідно яких 18 травня 2013 року, у вечірній час він знаходився в барі «Софія» по АДРЕСА_1 , де вживав алкогольні напої з друзями ОСОБА_14 , ОСОБА_15 . Після чого приблизно за північ, він вийшов на вулицю, то виник конфлікт з ОСОБА_21 , з яким потерпілий зіштовхнувся у проході. Далі стояв на вулиці біля сходів з друзями, в цей час спускався обвинувачений ОСОБА_6 і, підійшовши до потерпілого, відразу вдарив кулаком в ліву частину обличчя, після чого потерпілий втратив свідомість. Внаслідок зазначених подій став інвалідом, втратив роботу, тому просив задовольнити у повному обсязі цивільний позов.
Показання потерпілого повністю узгоджуються із показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , які були допитані в суді першої інстанції і на які суд обґрунтовано послався як на доказ вини обвинуваченого. Зазначені свідки підтвердили, що дійсно, в ніч з 18 на 19 травня 2013 року, знаходилися у зазначеному вище барі «Софія» в с. Почино-Софіївка, при виході з якого між потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_21 виникла сварка та штовханина. Потім вони всі спустилися зі сходів і в цей час підійшов ОСОБА_6 , вдарив потерпілого в обличчя, від чого останній відразу впав та втратив свідомість. Вирішили відвезти в лікарню потерпілого, при цьому ОСОБА_6 дав 60 гривень на бензин. Вже коли перебували в лікарні, то обвинувачений з братом та матір`ю умовляли сказати в міліції, що потерпілий сам упав і вони вирішать цю проблему з потерпілим добровільно, тому, погодивши це з матір`ю потерпілого, спочатку так і казали працівникам міліції, в послідуючому розповіли правду.
Колегією суддів не встановлено підстав для сумнівів щодо достовірності показань вказаних свідків та потерпілого, оскільки вони були уточнені і доповнені під час проведення слідчих експериментів від 21 вересня 2013 року за участю: потерпілого ОСОБА_9 /а.п.87-89 т.1/; свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_13 /а.п.79-82 т.1 та а.п.83-86 т.1/, відповідно.
У зв`язку з чим, доводи сторони захисту про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_13 , з посиланням захисника на неможливість зазначення механізму заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому при обставинах, на які вказує свідок у протоколі, колегія суддів розцінює як безпідставні і що спростовуються матеріалами провадження.
Вина обвинуваченого підтверджується показаннями свідка ОСОБА_22 , який підтвердив факт своєї присутності у барі у вказану вище дату та наявність конфлікту між потерпілим та ОСОБА_21 біля виходу з бару, при цьому уточнив, що потім бачив лежачого на площадці потерпілого ОСОБА_9 , якому якась дівчина надавала медичну допомогу, а ОСОБА_6 , який знаходився там же, казав, що він не хотів так сильно бити потерпілого, жалкував про те, що сталось.
Обставини, зазначенні потерпілим та вказаними вище свідками, підтверджуються і показаннями свідка ОСОБА_16 , згідно яких остання раніше не знала ні потерпілого, ні обвинуваченого і вночі 19 травня 2013 року знаходилася у вказаному барі та коли вийшла на вулицю, то побачила, як ОСОБА_6 наніс кулаком удар ОСОБА_9 , після чого потерпілий впав з висоти власного зросту та вдарився головою об поверхню дороги, у нього з вуха пішла кров, почалися конвульсії, тому вона підбігла до нього та надала медичну допомогу.
Показаннями свідка ОСОБА_20 , яка допитана в суді першої інстанції і пояснила, що дійсно, 19 травня 2013 року їй зателефонували і повідомили про те, що син знаходиться в лікарні. Коли приїхала до лікарні, то до неї підійшов обвинувачений ОСОБА_6 , який знаходився там разом зі своєю матір`ю та зізнався, що це він ударив сина, прохав не заявляти в міліцію, обіцяв допомогти, дали 2 600 гривень, обіцяли в подальшому оплатити лікування, у зв`язку з чим вона просила ОСОБА_15 та ОСОБА_14 давати показання, що син сам упав, оскільки спочатку пожаліла обвинуваченого. Однак у подальшому родина ОСОБА_23 відмовилася допомагати, тому розповіла правду.
Показаннями свідка ОСОБА_21 , який, будучи допитаним в суді першої інстанції, підтвердив факт конфлікту між ним та потерпілим ОСОБА_9 і пояснив, що про конфлікт з потерпілим він розповів обвинуваченому, який пішов в сторону ОСОБА_9 і після цього уже побачив падіння потерпілого на спину, проте самого моменту нанесення удару потерпілому свідок не бачив.
Обґрунтовано суд першої інстанції у своєму вироку послався і на свідчення свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , перший з яких підтвердив, що саме 19 травня 2013 року, після півночі, бачив лежачого на асфальті біля бару «Софія» потерпілого ОСОБА_9 , з вуха якого текла кров і якому намагалася допомогти якась дівчина, та разом з другим вказаним свідком підтвердили факт перевезення матері потерпілого ОСОБА_9 до лікарні саме 19 травня 2013 року, де до матері дійсно підходив обвинувачений ОСОБА_6 та вони про щось розмовляли.
Висновками проведених по справі судово-медичної експертизи № Е 267 від 05 жовтня 2013 року /а.п. 91-92 т. 1/, додаткової судово-медичної експертизи № ДЕ 319 від 25 листопада 2013 року /а.п. 156-158 т. 1/, які були досліджені, в тому числі і в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції за клопотанням сторони захисту, а також показаннями експерта ОСОБА_17 , допитаного в суді першої інстанції, підтверджено, що виявлені у потерпілого ОСОБА_9 тілесні ушкодження у виді відкритої проникаючої черепно-мозкової травми, забою головного мозку II ступеню, перелому склепіння і основи черепу, субарахноїдального крововиливу, розриву правої барабанної перетинки, отоліквореї, кровотечі з правого слухового проходу, в сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя, могли виникнути при обставинах, вказаних слідчим у постанові, а саме від удару кулаком з силою в ділянку лівої половини голови потерпілого, послідуючого падіння потерпілого з прискоренням і удару головою останнього об тверду поверхню, при цьому виникнення їх при падінні спочатку на сідниці, а потім послідуючому падінні з положення сидячи на сідницях і ударом потилицею - малоймовірно, через недостатність сили удару, оскільки велика енергія удару при падінні могла бути спричинена тільки після падіння з висоти власного зросту з прискоренням від отриманого удару по голові.
Наведені вище висновки, разом зі свідченнями потерпілого та вказаних вище свідків повністю узгоджуються і з даними протоколу огляду місця події від 21 вересня 2013 року з фототаблицею та схемою до нього /а.п.74-78 т.1/, відповідно даних якого місцем події є розташована біля сходів бару «Софія» по вул.Центральній, 8, в с.Почино-Софіївка Магдалинівського району Дніпропетровської області площадка з тротуарної плитки та площадка, вкрита грубим щебенем з фрагментами асфальту, довідкою лікаря-невропатолога від 22 листопада 2013 року, відповідно даних якої ОСОБА_9 перебуває на обліку вказаного лікаря у зв`язку з черепно-мозковою травмою 19 травня 2013 року /а.п.54 т.1/.
На вказане в протоколі огляду місце події вказував у своїх свідченнях і сам обвинувачений ОСОБА_6 , ці свідчення були уточнені останнім при проведення слідчого експерименту за його участю /а.п.132-138 т.1/, тому суд першої інстанції обґрунтовано послався на вказаний доказ у своєму вироку саме в частині місця події і визнавати його недопустимим, як про це ставить питання сторона захисту у колегії суддів підстав немає.
Аналіз цих свідчень, наведений у вироку /а.п.31 т.2/, в тому числі з посиланням обвинуваченого на дату скоєння кримінального правопорушення - саме на 19 травня 2013 року, проходження останнім медичного освідування на вимогу працівників правоохоронного органу на стан сп`яніння у вказану дату та відповідний акт № 345 /а.п.35 т.1/ в сукупності з дослідженими у судовому засіданні та наведеними у вироку доказами, свідчить, що ОСОБА_6 , по-своєму, із суб`єктивних міркувань свого захисту, відтворював події і вчинені ним дії 19 травня 2013 року щодо заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , але при цьому наводив такі деталі основних обставин злочину, в тому числі й дату його скоєння, які він не міг би знати, якби не був безпосереднім його виконавцем.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи обвинуваченого та його захисника з посиланням на свідчення свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , в тій частині, що ОСОБА_6 не наносив потерпілому ОСОБА_9 удар кулаком в голову, а лише штовхнув останнього, після чого потерпілий впав на сідниці, а потім упав та вдарився головою об тверду поверхню, внаслідок чого і виникли наявні у потерпілого тілесні ушкодження.
Вказаний механізм заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, повністю спростовується вищевказаними висновками судово-медичних експертиз, згідно яких виключається можливість отримання таких тілесних ушкоджень за обставин вказаних обвинуваченим та вказаними свідками, що підтвердив судово-медичний експерт ОСОБА_17 в ході його допиту в суді першої інстанції.
Також, така версія захисту повністю спростовується показаннями самого потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_24 , сумніватися у правдивості та об`єктивності яких у колегії суддів не має підстав.
Аналізуючи доводи сторони захисту щодо неповноти судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи з тих підстав, що допитані по справі потерпілий та свідки обвинувачення давали суперечливі показання в частині місця нанесення удару, колегія суддів приходить до висновку, що вони є безпідставними, оскільки як потерпілий ОСОБА_9 , так і свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 чітко і послідовно вказували саме на нанесення удару кулаком в ділянку голови потерпілого.
Що стосується доводів сторони захисту, що показання потерпілого та вказаних свідків містять неточності, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку таким показанням, усунув суперечності та навів детальні мотиви, які з них він приймає до уваги і обґрунтовує доведеність обвинувачення і чому відхиляє інші.

Колегія суддів розцінює доводи сторони захисту про непослідовність показань свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 в тій частині, що на початку досудового розслідування вказані свідки вказували на падіння потерпілого, яке відбулося лише внаслідок стану алкогольного сп`яніння останнього, як безпідставні, оскільки вказані показання були предметом детального дослідження у суді першої інстанції /а.п.31 т.2/.
Так, судом першої інстанції встановлені причини зміни показань даних свідків, які обґрунтували таку зміну тим, що давали первинні показання через прохання самого обвинуваченого та його родичів, які погодили це питання з матір`ю потерпілого, з метою не притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності, оскільки останній погоджувався сплачувати лікування потерпілого, а потім від цього відмовився.
Крім того, суд не може обґрунтовувати свої висновки вказаними показаннями, які вони надавали на досудовому розслідуванні, не тільки тому що вони в у вказаній вище частині були недостовірними, а й тому, що такі показання суд безпосередньо не сприймав (ч. 4 ст. 95 КПК України). Разом з тим, суд першої інстанції належним чином виконав вимоги ч. 4 ст. 96 КПК України, допитав вказаних свідків безпосередньо під час судового розгляду, встановив причини розбіжностей, усунув їх і поклав в основу вироку достовірні показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 .
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що з початку досудового розслідування і впродовж судового розгляду кримінального провадження потерпілий та свідки обвинувачення давали чіткі та стійкі показання щодо фактичних обставин провадження, які мають істотне значення для правильного його вирішення, які впливають на кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його вини, в тому числі і в частині області голови потерпілого куди обвинувачений ОСОБА_6 наніс удар.

При цьому деякі неточності у показаннях вказаних осіб щодо викладення характеру розвитку подій, послідовність дій ОСОБА_6 та частини місця заподіяння удару на ділянці голови потерпілого, колегія суддів вважає зумовленими як місцем розташування вказаних осіб стосовно обвинуваченого та потерпілого, так і особистим сприйняттям цими особами тих моментів, які вони спостерігали, тому не вбачає підстав для визнання показань потерпілого та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 недостовірними та недопустимими доказами.
Істотних розбіжностей в показаннях даних осіб виявлено не було, а розбіжності в їх показаннях щодо подробиць є незначними і не мають суттєвого значення для правильного вирішення кримінального провадження.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку і показанням обвинуваченого, а саме - невизнання ним своєї вини та позицію обвинуваченого, колегія суддів розцінює як форму реалізації його права на захист, як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення та спробу уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Необґрунтованими на переконання колегії суддів є й твердження сторони захисту, що ні органом досудового розслідування, ні судом не встановлена дата скоєння злочину, оскільки, на їх думку, картка обліку інформації була заведена раніше, ніж відбулися події, потерпілий в своїй заяві вказує на заподіяння йому тілесних ушкоджень 02 травня 2013 року, а на рентгенограмі від 19 травня 2013 року, на яку посилається експерт у своїх висновках у потерпілого відсутні тілесні ушкодження.
Вказані доводи сторони захисту є аналогічними з лінією захисту і в суді першої інстанції, які були предметом детального дослідження і встановлено, що картка первинного обліку інформації № 812 /а.п.29 т.1/ датована не 13 травня 2013 року, а саме 19 травня 2013 року, о 04 годині 25 хвилин і в цей же день дані з неї було зареєстровано в ЄРДР, що, як і у випадку з заявою потерпілого /а.п.43 т.1/, датованою 10 вересня 2013 року, вказує на суто технічні описки, допущені як судом, при ухваленні вироку, так і потерпілим при складанні заяви, що підтвердив і сам потерпілий в суді апеляційної інстанції.
Що ж стосується медичних документів, які взяті експертом за основу при проведенні експертизи, то як витікає, в тому числі із дослідницьких частин вказаних експертиз, досліджених і в суді апеляційної інстанції за клопотанням сторони захисту /а.п.92 т. 1 та зв.а.п.157 т. 1/, а також з допиту експерта в судовому засіданні суду першої інстанції, різниця в рентгенограмах черепа № 5378 від 19 травня 2013 року та № 5423 від 20 травня 2013 року пов`язана саме з методикою проведення цих рентгенограм, остання з яких провадилися через нез`ясованість наявності кровотечі з вушної раковини потерпілого, що з урахуванням спеціальної (напівксіальної) проекції при проведенні останньої рентгенограми і дало можливість лікарям виявити наявність лінійного перелому потиличної кістки з переходом на пірамідку скроневої кістки та встановити діагноз потерпілому ОСОБА_9 , а в подальшому визначити тяжкість тілесних ушкоджень у потерпілого і дали підстави достовірно встановити суду дату скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_6 - 19 травня 2013 року.
Необґрунтованими є й твердження сторони захисту про те, що судово-медичним експертом не була встановлена давність заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому та причинно-наслідковий зв`язок між подіями 19 травня 2013 року та тілесними ушкодженнями у потерпілого.
Відповідно до вказаних висновків судово-медичних експертиз /а.п.92 т.1 та а.п.158 т.1/ та допиту експерта в судовому засіданні /а.п.30 т.2/ вказані тілесні ушкодження могли утворитися в час та при обставинах, вказаних в описовій частині постанови слідчого про призначення експертизи, а саме 19 травня 2013 року приблизно о 01 годині.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника на допущені судом першої інстанції помилки при посиланні у вироку на номери та дати проведення експертиз, то колегія суддів зазначає, що вони хоча й мали місце, однак враховуючи той факт, що за клопотанням сторони захисту вказані процесуальні документи, в тому числі й висновки №Е 267 від 05 жовтня 2013 року /а.п.91-92 т.1/ та додаткової судово-медичної експертизи № ДЕ 319 від 25 листопада 2013 року /а.п.156-158 т.1/ в суді апеляційної інстанції були досліджені повторно, на переконання колегії суддів повністю узгоджуються з іншими доказами по справі, наведеними у вироку, а зазначені описки слід розцінювати як технічні, які не можуть бути істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки вони не позбавляють доказової сили наведених у вироку доказів та не ставлять під сумнів висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у заподіянні потерпілому ОСОБА_9 тяжкого тілесного ушкодження з необережності.
Таким чином, з урахуванням викладеного вище, колегія суддів вважає необґрунтованими та голослівними доводи сторони захисту про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_6 об`єктивної сторони складу інкримінованого кримінального правопорушення, а саме причинно-наслідкового зв`язку між діяннями обвинуваченого та наслідками у виді тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_9 та не вбачає підстав для закриття кримінального провадження через відсутність в діях останнього складу злочину, оскільки, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції належно оцінив сукупність наведених у вироку доказів і правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ст. 128 КК України, як необережне тяжке тілесне ушкодження.
Крім того, доводи апеляційної скарги захисника щодо недоведеності вини обвинуваченого та відсутності в його діях складу злочину, колегія суддів розцінює як такі, що зводяться до особистого аналізу та переоцінки одиничних доказів. При цьому, обвинувачений та його захисник, оцінюють і тлумачать такі докази на свій лад, вибірково, спотворюючи їх зміст та відособлено від інших доказів, ігноруючи всю їх сукупність та системність.

З огляду на вищевикладене, доводи обвинуваченого та його захисника, що судове засідання проведено неповно та однобічно, колегія суддів розцінює як безпідставні. Із матеріалів кримінального провадження, журналу судового розгляду та його звукозапису об`єктивно вбачається, що суд повно та всебічно дослідив всі обставини кримінального провадження, вирішив, у відповідності з законом, клопотання сторін, дав належну оцінку всім доказам: як тим, що підтверджують вину обвинуваченого, так і тим, на які сторона захисту посилалась, як на докази, що спростовують обвинувачення, належним чином перевірив версію сторони захисту і виклав переконливі висновки в її спростування, які ґрунтуються на досліджених у провадженні доказах.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги кримінального процесуального закону, а саме п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, відповідно до якого, у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначається: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Безпідставними, на думку колегії суддів, є й твердження сторони захисту про неможливість своєчасного оскарження вироку суду через його отримання 03 липня 2014 року, оскільки, відповідно до вимог ст. 395 КПК України, на оскарження судового рішення кримінальним процесуальним законом передбачено достатній тридцятиденний строк, а крім того, відповідно до вимог ст. 403 КПК України вказаним законом передбачено внесення змін та доповнень до апеляційних скарг, чим у повному обсязі могла скористатися сторона захисту після подачі нею 14 липня 2014 року апеляційної скарги на вказаний вирок, в тому числі й після виправлення технічних описок, яка стосується даних потерпілого /а.п.36 т.2/ та дати ухвалення вироку.
Перевіряючи доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через свою м`якість, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно вироку, суд при призначенні покарання зазначив, що врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання та прийшов до висновку, що для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення нових злочинів необхідним і достатнім буде мінімальний вид покарання, передбаченої санкцією статті громадські роботи.
З вказаними висновками суду першої інстанції, апеляційний суд не може погодитись, виходячи з наступного.
Як вбачається із вироку, суд першої інстанції визнав обставини, що пом`якшують покарання, що обвинувачений має на утриманні малолітню дитину, раніше не судимий і не притягувався до кримінальної відповідальності.
При цьому, суд не обґрунтував, яким чином обставина, що обвинувачений раніше не судимий та не притягувався до кримінально відповідальності пом`якшує покарання, оскільки такі дані стосуються переважної більшості населення України і ніяк не знижують суспільну небезпечність вчиненого злочину, його наслідки або обставини його вчинення.
Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. 65 КК України, не врахував в повному обсязі, що ОСОБА_6 вчинив злочин хоча і невеликої тяжкості, але внаслідок його вчинення потерпілий ОСОБА_9 став інвалідом ІІ групи через втрату слуху на одне вухо, у зв`язку з чим, суд необґрунтовано не визнав, як обставину, що обтяжує покарання тяжкі наслідки злочину, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 67 КК України.
Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції формально послався у вироку але не врахував належним чином як обставину, що обтяжує покарання стан алкогольного сп`яніння обвинуваченого.
При призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Таким чином, при вирішенні питання щодо призначення ОСОБА_6 виду і міри покарання, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до злочинів невеликої тяжкості, проте посягає назакріплені Конституцією України природні та невідчужені права людини, а саме на життя та здоров`я особи і має підвищений рівень суспільної небезпеки, враховує невідворотність наслідків які настали від протиправних дій обвинуваченого, зокрема у виді втрати потерпілим слуху на одне вухо та інвалідність ІІ групи, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, проте на час ухвалення даного вироку не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
До обставин, що пом`якшують покарання, колегія суддів відносить, що обвинувачений має на утриманні малолітню дитину, до обставини, що обтяжують покарання - стан алкогольного сп`яніння обвинуваченого та тяжкі наслідки завдані злочином.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України більш суворий вид покарання вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Враховуючи все вищевикладене, а також відношення обвинуваченого до скоєного, його поведінку після вчиненого злочину і позицію щодо відшкодування завданої ним шкоди, а також думку потерпілого щодо покарання обвинуваченому, який просив призначити йому максимальне покарання, колегія суддів приходить до висновку що, за вказаних обставин, виправлення обвинуваченого можливе лише за умови призначення ОСОБА_26 покарання у виді обмеження волі з реальним його відбуванням, але не в максимальному розмірі, передбаченому санкцією статті. На думку колегії суддів, саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, запобігання вчинення нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами, та буде відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У зв`язку з вищевикладеним доводи прокурора, який подав апеляційну скаргу про вид і міру покарання, колегія суддів вважає необґрунтованими і задоволенню не підлягають, а аналогічні доводи представника потерпілого щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості є обґрунтованими, але підлягають частковому задоволенню.

В ході апеляційного розгляду обвинуваченому ОСОБА_6 було повторно роз`яснено, що у випадку встановлення факту не позбавлення батьківських прав обвинуваченого щодо дитини, яка не досягла 18 років, він підпадає під дію ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році», проте обвинувачений відмовився від реалізації свого права на амністію, а відповідно до ч. 8 ст. 9 даного закону застосування амністії не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує.
Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
В силу пунктів 2, 4 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги представника потерпілого та цивільного позивача, а також вирок суду першої інстанції в частині законності та обґрунтованості вирішення цивільного позову, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
В силу ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого…
Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок…, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до вимог абзацу 8 п. 2 ч. 3 та абзацу 6 п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються як підстави для задоволення цивільного позову та рішення про цивільній позов.
Таким чином, відповідно до вимог вказаних вище статей кримінального процесуального закону суд повинен навести у вироку мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову, або про покладення на засудженого обов`язку відшкодувати шкоду, зазначивши, якою дією чи бездіяльністю її заподіяно, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, які підлягають стягненню, вказавши матеріальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов.
Із вироку суду вбачається, що суд першої інстанції, з дотриманням вказаних вище вимог кримінального процесуального закону та вимог Цивільного кодексу України, дослідивши докази та навівши мотиви прийнятого рішення, обґрунтовано стягнув з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_9 зазначені у вироку суми на відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином та шкоди у виді втраченого заробітку потерпілого.
Вказані позовні вимоги підтверджуються доказами, дослідженими в ході судового розгляду в суді першої інстанції, зокрема, поясненнями потерпілого, його представника, фіскальними чеками за придбані ліки, довідкою про доходи потерпілого, трудовою книжкою та іншими доказами /т. 2 а.к.п. 9-21/. У зв`язку з чим вирок суду в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 3 239 грн. 82 коп. та про стягнення 20 236 грн. 33 коп. втраченого заробітку є обґрунтованим, сума позовних вимог складає з урахуванням виплачених грошових коштів матір`ю обвинуваченого матері потерпілого в порядку ч. 1 ст. 127 КПК України, і відповідає вимогам ст. 1166 та ст. 1195 ЦК України.
Разом з тим, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.
Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.
Як вбачається з апеляційної скарги представника потерпілого та цивільного позивача, а також цивільного позову, представник просив стягнути з обвинуваченого і втрачений заробіток внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, що потягло втрату потерпілим працездатності.
Суд першої інстанції в порушення вимог кримінального процесуального та цивільного процесуального закону щодо обґрунтованості та вмотивованості рішення суду про задоволення чи відхилення цивільного позову, а також вимог ст. 1197 ЦК України, відмовив в задоволенні позовних вимог в даній частині без наведення будь-яких мотивів та обґрунтування прийнятого рішення.
За таких обставин, вирок місцевого суду в даній частині не можна визнати законним і обґрунтованим, оскільки прийнято без урахування фактичних обставин кримінального провадження та положень ст. 1197 ЦК України і підлягає частковому скасуванню.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, згідно довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії № 227 (0027635) від 16.09.2013 року (акт огляду МСЕК № 1263) Міжрайонної Новомосковської МСЕК, потерпілому ОСОБА_9 встановлено ІІ групу інвалідності і він визнаний таким, що не може виконувати ніяку роботу до 01.10.2014 року, тобто потерпілий повністю втратив працездатність.
Таким чином, колегія суддів вважає позовні вимоги представника потерпілого та цивільного позивача про стягнення вказаного втраченого заробітку внаслідок втрати працездатності, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до довідки про дохід потерпілого його заробіток складає менше п`яти мінімальних заробітних плат /т.2 а.к.п. 17/, а тому підлягає застосуванню ч. 2 ст. 1197 ЦК України, згідно якої якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.
Законом України «Про державний бюджет України на 2013 рік» від 06 грудня 2012 року мінімальна заробітна плата на 2013 рік складає: з 01 січня 2013 року 1147 грн., з 01 грудня 2013 року 1218 грн.
Таким чином, розрахунок втраченого заробітку становить: за вересень 2013 року 1147 грн. ? 5 ? 30 ? 14 дн. = 2 676 грн. 33 коп.; за жовтень, листопад 2013 року 1147 грн. ? 5 ? 2 ? 100 % = 11 470 грн. Колегія суддів зауважує, що в цивільному позові представник цивільного позивача при розрахунку середньої заробітної плати за жовтень, листопад 2013 року, правильно розрахувавши остаточну суму за ці місяці, однак як розмір мінімальної заробітної плати зазначив 1102 грн., що колегія суддів розцінює як технічну описку, оскільки представник правильно посилався на мінімальну заробітну плату згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2013 рік» і правильно розрахував остаточну суму.
За грудень 2013 року 1218 грн. ? 5 ?100 % = 6 090 грн.
Згідно вказаної вище довідки МСЕК, втрата повної працездатності потерпілому ОСОБА_9 встановлена до 01.10.2014 року.
Однак, згідно цивільного позову представника потерпілого просить стягнути втрачений заробіток тільки до 16 вересня 2014 року, у зв`язку з чим розрахунок за січень серпень 2014 року становить 1218 грн. ? 5 ? 8 міс. ? 100 % = 48 720 грн. За вересень 2014 року 1218 грн. ? 5 ? 30 ?16 днів = 3 248 грн. 00 коп.
Згідно пояснень потерпілого ОСОБА_9 , які він надав в апеляційному суді, після повторного огляду МСЕК з 01 жовтня 2014 року йому присвоєно ІІ групу інвалідності, але з можливістю виконувати певну роботу.
Отже, загальна сума втраченого потерпілим заробітку внаслідок ушкодження здоров`я, що потягло втрату потерпілим працездатності через вчинення щодо нього злочину, складає 20 236 грн. 33 коп. + 48 720 грн. + 3 248 грн. = 72 204 грн. 33 коп.
Крім того, що стосується стягнення моральної шкоди, завданої злочином, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка його заподіяла, при наявності вини вказаної особи.
Судом першої інстанції встановлений як факт та обставини завдання потерпілому ОСОБА_9 протиправними діями обвинуваченого ОСОБА_6 моральної шкоди, так і те, що вона спричинена з вини останнього.
Однак, визначаючи розмір моральної шкоди, завданої потерпілому ОСОБА_9 в сумі 5 000 грн., суд першої інстанції, врахувавши характер, глибину та тривалість фізичних, душевних, емоційних та моральних страждань, перенесених потерпілим у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями, при цьому не врахував наслідків для потерпілого у виді інвалідності ІІ групи, які настали, а також зусиль потерпілого в майбутньому, які необхідно буде прикласти останньому для відновлення зв`язків, працевлаштування з наявними у нього вадами слуху, тому колегія суддів, керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне збільшити розмір стягнення моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_9 до 20 000 (двадцяти тисяч) гривень.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідні доводи апеляційної скарги представника потерпілого та цивільного позивача щодо необґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову, а також доводи апеляційної скарги прокурора, який приймав участь в суді першої інстанції щодо необхідності збільшення моральної шкоди, - є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.
Також колегія суддів вважає обґрунтованою позицію прокурора, який приймав участь в апеляційному суді і частково підтримав апеляційну скаргу представника потерпілого та цивільного позивача щодо невідповідності призначеного покарання та виду покарання, яке необхідно призначити обвинуваченому і щодо вироку суду в частині вирішення цивільного позову.
Інших істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які призвели б до неправильного застосування кримінального закону або які перешкодили чи могли перешкодити ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, апеляційним судом не встановлено.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_7 та представника потерпілого і цивільного позивача ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2014 року щодо ОСОБА_10 , в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову, - скасувати.

Вважати ОСОБА_10 засудженим за ст. 128 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Цивільний позов задовольнити частково.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_12 в рахунок відшкодування матеріальних збитків - 3 239 грн. 82 коп. (три тисячі двісті тридцять дев`ять грн.. 82 коп.); в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн. 00 коп. (двадцять тисяч грн.)
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_12 в рахунок відшкодування шкоди у вигляді втраченого заробітку за період з 16 вересня 2013 року по 16 вересня 2014 року 72 204 грн. 33 коп. (сімдесят дві тисячі двісті чотири грн. 33 коп.).
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Строк відбування покарання обчислювати з моменту виконання вироку.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і на нього може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Копії вироку після проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Судді:

___________________ _____________________ _____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3