У Х В А Л А

Іменем України

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України у складі:

судді-доповідача ОСОБА_6,

суддів: ОСОБА_7 і ОСОБА_8,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 26 травня 2015 року заяву засудженого ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 листопада 2012 року ОСОБА_3 засуджено за частиною 1 статті 203-2 Кримінального кодексу України (далі - КК України) із застосуванням статті 69 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 2000 грн. з конфіскацією грального обладнання.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_4

Вироком Апеляційного суду Житомирської області від 22 січня 2013 року зазначений вирок скасовано в частині призначеного покарання та постановлено новий вирок, яким ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 203-2 КК України та призначено покарання із застосуванням статті 69 КК України у виді штрафу в розмірі 127500 грн. з конфіскацією грального обладнання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року вирок Апеляційного суду Житомирської області від 22 січня 2013 року, постановлений щодо ОСОБА_3, залишено без зміни.

ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду України із заявою, у якій порушує питання про перегляд вироку Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 листопада 2012 року, вироку Апеляційного суду Житомирської області від 22 січня 2013 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 400-12 КПК України 1960 року (далі - КПК), у зв'язку з неоднаковим застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільно небезпечних діянь, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень. Просить зазначені судові рішення скасувати та закрити провадження у справі.

Наводячи доводи на підтвердження цієї підстави, засуджений зазначає, що визнання його винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 203 - 2 КК України, є необгрунтованим, оскільки він не є суб'єктом цього злочину.

На обґрунтування заяви ОСОБА_3 посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_5, який також був засуджений за частиною 1 статті 203 - 2 КК України і щодо якого суд касаційної інстанції прийняв рішення про скасування судових рішень та направлення справи на нове розслідування, поставивши під сумнів обґрунтованість притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності саме за суб'єктом злочину.

При цьому, заявник заявив клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд судових рішень, обґрунтовуючи причини його пропуску тим, що про наявність рішення касаційної інстанції щодо ОСОБА_5 дізнався лише в травні 2015 року. Вважає, що пропустив строк з поважних причин.

Заслухавши суддю-доповідача та, перевіривши доводи заяви, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Встановлено, що заява засудженим подана з підстави, визначеної пунктом 1 частиною 1 статті 400 - 12 КПК України 1960 року, тобто у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільно небезпечних діянь, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень.

Нормою частини 1 статті 400 - 14 КПК України 1960 року (частина 1 статті 447 КПК України) визначено строк подання заяви з цієї підстави, який становить три місяці з дня ухвалення судового рішення, стосовно якого заявлено клопотання про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження неоднаковості застосування, якщо воно ухвалено пізніше.

Згідно з долученими до заяви засудженого копіями судових рішень, ухвала суду касаційної інстанції щодо ОСОБА_3 постановлена 16 травня 2013 року, тобто два роки тому. Датою прийняття ухвали касаційного суду, наданою засудженим для порівняння, є 29 жовтня 2013 року, що також значно перебільшує строк, встановлений для подання заяви.

Процесуальний строк може бути поновлений лише за умови його пропуску з поважних причин.

Виходячи із системного аналізу норм процесуального закону, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об'єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов'язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.

Посилань на наведені обставини у заяві засудженого не міститься.

Крім того, відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22 грудня 2005 року з наступними змінами та доповненнями усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі шляхом внесення їх до Єдиного державного реєстру судових рішень. Ці рішення є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб - порталі судової влади.

Отже з 16 травня 2013 року засуджений ОСОБА_3 мав достатньо часу для того, щоб реалізувати своє право на звернення до Верховного Суду України, у тому числі й шляхом пошуку у Реєстрі необхідних для подачі заяви рішень суду касаційної інстанції. Будь - яких підстав, які б свідчили про наявність перешкод для реалізації такого права засудженого, в заяві не наведено.

Крім цього, як убачається з витребуваного та оглянутого в засіданні провадження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5-1705к13, ОСОБА_3 в січні 2015 року звертався до зазначеного суду з заявою про перегляд судових рішень Верховним Судом України, у якій зазначав про те, що про постановлення касаційною інстанцією рішення щодо ОСОБА_5 йому стало відомо в кінці 2014 року. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України від 23 січня 2015 року ОСОБА_3 було відмовлено у поновленні строку на подання заяви про перегляд Верховним Судом України судового рішення щодо нього, а заява - залишена без розгляду.

Враховуючи викладене в сукупності, суд вважає, що посилання засудженого на те, що про постановлення касаційною інстанцією іншого за змістом, ніж у його справі, рішення він дізнався лише в травні 2015 року і саме це позбавило його можливості вчасно підготувати заяву про перегляд судових рішень та подати її у визначений законом строк, не може бути визнано поважною причиною для поновлення строку.

А тому в поновленні строку для подання заяви слід відмовити, а саму заяву - залишити без розгляду.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що можливість реалізації засудженим ОСОБА_3 свого право на звернення до Верховного Суду України не втрачена за умови подання ним нової заяви та долучення до неї судового рішення касаційної інстанції ( порівнюване рішення ), яке за строком ухвалення буде відповідати вимогам частини 1 статті 400 - 14 КПК України 1960 року ( частина 1 статті 447 КПК України ) і за своєю суттю буде остаточним.

Керуючись частиною 6 статті 447 КПК України, Прикінцевими та перехідними положеннями до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року, колегія суддів

у х в а л и л а:

відмовити ОСОБА_3 у поновленні строку для подання заяви про перегляд Верховним Судом України судових рішень щодо нього.

Заяву засудженого ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України постановлених щодо нього судових рішень залишити без розгляду.

Судді:

________________ ________________ ________________

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8