Ухвала іменем україни 18 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_10,
суддів:ОСОБА_11, ОСОБА_12,
при секретарі ОСОБА_13,
за участю прокурора ОСОБА_14,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою з доповненнями прокурора у кримінальному провадженні на вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 16 січня 2015 року стосовно виправданого ОСОБА_6,

в с т а н о в и л а:

Зазначеним вироком

ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Новий Геташен Мартунинського району Республіки Вірменія, особи без громадянства, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, раніше судимого: 14 лютого 2000 року Черкаським обласним судом за п. п. «а», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 142 КК України (1960 року) до 14 років позбавлення волі, звільненого 25 жовтня 2010 року умовно-достроково від відбування покарання,

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано за недоведеністю.

Вироком суду вирішено долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 16 січня 2015 року вирок суду залишено без змін.

Органом досудового слідства ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він 23 травня 2013 року приблизно о 01.00 годині керуючи у стані алкогольного сп'яніння автомобілем «Опель-Астра» державний номерний знак НОМЕР_1, не маючи при собі посвідчення водія на право керувати транспортним засобом, рухаючись по автомобільній дорозі сполученням «Фастів-Митниця-Обухів-Ржищів-Канів» на території Канівського району Черкаської області від м. Ржищів Київської області до м. Канів Черкаської області, порушивши вимоги пунктів 2.3 б), 31.4.5 г), 12.1 Правил дорожнього руху України, на заокругленій ділянці дороги виїхав на ліве узбіччя, в напрямку свого руху вперед і скоїв наїзд на перешкоду у виді стовпа дорожнього знака, внаслідок чого транспортний засіб перекинувся, а його пасажир ОСОБА_7 отримала тяжкі тілесні ушкодження від яких загинула на місці пригоди.

Порушення водієм ОСОБА_6 зазначених Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв'язку з виникненням цієї дорожньо-транспортної пригоди та настанням смерті потерпілої.

У касаційній скарзі прокурор просить судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції у порушення вимог статей 370, 374 КПК України побудував своє рішення про виправдання ОСОБА_6 на суперечливих і достатньо не перевірених доказах, взявши до уваги лише доводи сторони захисту, не оцінивши при цьому докази обвинувачення та не навівши мотиви, з яких їх відкинуто. Прокурор зазначає, що суд залишив поза увагою дані висновку судово-медичної експертизи № 1424 від 29 жовтня 2013 року; упереджено підійшов до показань експерта ОСОБА_8 які у вироку суду зазначені вибірково у судженнях на користь обвинуваченого, а висновки комплексної судової транспортно-трасологічної експертизи, не зважаючи на детальні роз'яснення експерта, взагалі не взяв до уваги; не надав будь-якої оцінки показанням потерпілої ОСОБА_9; залишив без уваги дані, які містяться у протоколі огляду місця події від 23 травня 2013 року та додатках до нього.

Апеляційний суд не проаналізував доводи апеляційної скарги прокурора, формально розглянув справу, не мотивував прийняте рішення і постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

У доповненнях до касаційної скарги прокурор зазначає про те, що фіксування судового провадження за допомогою технічних засобів судом апеляційної інстанції не проводилось, звукозапис засідання у матеріалах провадження відсутній, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Крім того, вказує, що апеляційний суд не провів судових дебатів, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 405 КПК України.

До суду касаційної інстанції потерпіла ОСОБА_9 надіслала заяву у якій просить розглядати кримінальне провадження без її участі, а також вважає судові рішення щодо ОСОБА_6 необґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка частково підтримала касаційну скаргу, просила ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу .

Згідно зі ст. 419 КПК України у мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції повинні зазначатися узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги, мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався. Також при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі мають бути зазначені підстави, з яких апеляційні скарги визнані необґрунтованими.

З огляду на положення статей 404 , 405 КПК України суд апеляційної інстанції зобов'язаний перевірити всі доводи апеляцій, у тому числі за необхідності й шляхом дослідження доказів.

Разом із тим ці вимоги закону при розгляді згаданого кримінального провадження апеляційним судом залишились не виконаними повною мірою.

Як убачається з матеріалів провадження, сторона обвинувачення у поданій апеляції, що за змістом доводів аналогічна касаційній скарзі прокурора, аргументовано зазначала про невідповідність вироку місцевого суду вимогам статей 370, 374 КПК України , просила його скасувати у зв'язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону України, неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Прокурор наголошував на тому, що суд першої інстанції побудував своє рішення на суперечливих, недостатньо перевірених доказах, у вироку не зазначив, чому взяв до уваги одні і відкинув інші докази, та не взяв до уваги ті, які б істотно вплинули на його висновки. Апелянт просив постановити новий вирок.

Так, на обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор навів конкретні доводи, які мали бути ретельно перевірені апеляційним судом.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, при розгляді апеляційної скарги зазначивши суть апеляційних доводів, повною мірою їх не перевірив, не провів ретельного аналізу і оцінки доказів, на які посилався прокурор, з огляду на те, підтверджують чи спростовують вони пред'явлене ОСОБА_6 обвинувачення, передчасно погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність у діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та залишив виправдувальний вирок міськрайонного суду без змін.

Між тим, твердження прокурора про те, що у суді апеляційної інстанції при розгляді кримінального провадження не фіксувався судовий процес є надуманими та спростовуються журналами судових засідань від 17.12.2014 року, 06.01.2015 року, 16.01.2015 року, а також технічним носієм інформації, що доданий до матеріалів кримінального провадження, на якому міститься звукозапис судових засідань і цей звукозапис повністю відтворює інформацію про хід судового розгляду у суді апеляційної інстанції (т. 2 а.к.п. 214, 220-222, 227,228)

Із ч. 1 ст. 405 КПК України вбачається, що апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК України .

Відповідно до змісту частини третьою цієї ж статті при розгляді справи в апеляційному порядку проводяться судові дебати.

Наведені вимоги закону апеляційний суд не виконав, про що слушно зазначає прокурор.

З інформації, зафіксованої на технічному носії слідує, що апеляційний суд після висловлення сторонами своїх доводів оголосив перерву у судовому засіданні до 16 січня 2015 року та у зазначений день розпочав судовий розгляд з надання останнього слова ОСОБА_6, після чого вийшов до нарадчої кімнати для прийняття рішення, не провівши судові дебати.

Вказане порушення кримінального процесуального закону відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України є істотним та є підставою для скасування судового рішення.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Однак, апеляційний суд не звернув уваги на порушення судом першої інстанції наведеної норми процесуального закону, який хоча і зазначив у мотивувальній частині вироку, що ОСОБА_6 слід визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та виправдати, так як не доведено, що воно вчинене обвинуваченим, разом із цим у резолютивній частині вироку ухвалив ОСОБА_6 визнати невинуватим, у вчиненні цього кримінального правопорушення та виправдати за недоведеністю. Проте таке формулювання резолютивної частини вироку не конкретне, враховуючи вимоги п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Водночас апеляційний суд, залишаючи вирок міськрайонного суду без змін, у своєму рішенні зазначив, що суд першої інстанції обґрунтовано виправдав ОСОБА_6 за недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України), тобто зазначив іншу підставу виправдання ОСОБА_6, чим допустив суперечність, оскільки виправдання особи за цією нормою процесуального закону і у разі якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим (як зазначено у вироку - п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України), різняться за своєю правовою природою та містять самостійні підстави для їх застосування.

Наведене свідчить про те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, а тому підлягає скасуванню на підставі пунктів 2,1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Під час нового апеляційного перегляду слід врахувати зазначене, повно та всебічно перевірити доводи поданої на вирок апеляції, інші доводи касаційної скарги прокурора, у тому числі про причетність ОСОБА_6 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, при наявності у матеріалах кримінального провадження достатніх, належних, допустимих доказів, з перевіркою усіх матеріалів провадження в їх сукупності, після чого ухвалити законне, обґрунтоване, належним чином вмотивоване рішення.

З огляду на викладене, керуючись статтями 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу з доповненнями прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 16 січня 2015 року щодо виправданого ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12