Справа №489/5140/14-к 22.06.2015 22.06.2015 22.06.2015
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/784/454/15 Головуючий у суді першої інстанції:
ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 190 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 червня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000017 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Миколаїв, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 ,

- визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 і ч.1 ст.190 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8 ,
потерпілий ОСОБА_9 ,
обвинувачена ОСОБА_7 ,
захисник ОСОБА_6

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги захисника адвоката ОСОБА_6 .
Просить вирок скасувати і закрити кримінальне провадження за відсутністю в діях ОСОБА_7 складу злочину.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2015 року ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 190 КК України та призначено покарання у виді двох років обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 від відбування покарання звільнено з випробуванням строком на 1 рік.
На підставі п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; вчасно повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення експертизи № 964 від 29 травня 2014 року в сумі 245 грн. 70 коп.
Узагальнені доводи апеляційної скарги захисника адвоката ОСОБА_6 .

Вказує, що викладені у вироку висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, так як не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Зазначає, що показання потерпілого ОСОБА_9 , на які посилається суд, є суперечливими та не підтверджуються іншими матеріалами справи.

На думку апелянта, в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину, передбачений ст. 190 КК України, а саме, відсутні об`єкт, об`єктивна і суб`єктивна сторона. При цьому зазначає, що ОСОБА_9 не був введений в оману ОСОБА_7 щодо порядку складання та видачі актів обстеження кімнат у гуртожитках та безоплатності зазначених дій, оскільки йому було відомо, що дана процедура є безкоштовною. Отримані ОСОБА_7 4000 грн. були платою її посередницьких послуг, надання яких вона запропонувала ОСОБА_9 , оскільки звільнялася із СКП «Гуртожиток», про що попереджала останнього. В момент отримання ОСОБА_7 грошових коштів вона не мала умислу на їх присвоєння, тобто незаконно заволодіти ними, а мала на меті допомогти потерпілому в оформленні документів необхідних для приватизації, отримавши гроші як заробіток. Також вказує, що відсутня обов`язкова ознака при шахрайстві - добровільність передачі потерпілим майна, оскільки останній звернувся до правоохоронних органів. Потерпілому ніякі збитки не заподіяні, так як вказані грошові кошти були передані йому співробітниками міліції.

Вважає, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме, невірно кваліфіковано дії ОСОБА_7 , оскільки, вимагання вчинене посадовою особою з використанням службового положення кваліфікується за ознаками ст. 189 КК України, схилення особи на давання хабара кваліфікується за ч. 4 ст. 27 і ч. 1 ст. 369 КК України, а дії обвинуваченої кваліфіковано за ч. 1 ст. 190 КК України.

На переконання апелянта, показання свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , заява про звільнення ОСОБА_14 , є неналежними доказами, так як не підтверджують вину обвинуваченої у шахрайстві.

Крім того, на думку апелянта органами досудового розслідування було істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону при проведенні обушку 19 травня 2014 року, а саме порушено положення ст.ст. 233, 234 КПК України.

Так, апелянт вказує, що у співробітників міліції, після видачі ОСОБА_15 грошових коштів і до їх передачі ОСОБА_14 , було більше чотирьох годин, в силу чого вони мали можливість звернутися до слідчого судді та отримати дозвіл і на проникнення, і на проведення обшуку у володінні ОСОБА_14 .

На переконання апелянта, закон не передбачає проведення обшуку за постановою слідчого у невідкладних випадках, закон передбачає лише проникнення до житла чи іншого володіння особи, а потім слідчий повинен звернутися до слідчого судді та отримати дозвіл на отримання обшуку. В порушення цього, слідчий за постановою, в якій зазначив про невідкладність, 19 травня 2014 року увійшов до володіння обвинуваченої ОСОБА_14 , а саме, автомобіля «HUNDAY TUCSON», та не звернувшись до слідчого судді з клопотання про отримання дозволу на проведення обушку і без відповідної постанови слідчого судді, провів обшук в зазначеному автомобілі.

Суд при ухваленні вироку, як вказав апелянт, не звернув уваги на зазначені, на його думку порушення, та не визнав дані проведеного 19 травня 2014 року обшуку автомобіля недопустимими доказами.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу директора спеціального комунального підприємства «Гуртожиток» (далі СКП «Гуртожиток») від 10 квітня 2013 року ОСОБА_7 займала посаду фахівця з вирішення конфліктів СКП «Гуртожиток» При цьому, згідно наказу директора від 10 вересня 2012 року ОСОБА_7 мала право організовувати розгляд скарг та звернень громадян, а також приймати участь в роботі по приватизації житлових приміщень у гуртожитках, однак, фактично не могла здійснювати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції.

В серпні 2013 року (точна дата в ході досудового слідства не встановлена) до СКП «Гуртожиток» звернувся ОСОБА_9 з заявою щодо підготовки необхідних документів для подальшої приватизації його кімнати АДРЕСА_2 , в якій він фактично проживав тривалий час.

Розгляд заяви ОСОБА_9 керівником підприємства було покладено на ОСОБА_7 .

Під час розгляду даної заяви у ОСОБА_7 виник умисел на заволодіння шляхом обману грошовими коштами ОСОБА_9 .

З метою реалізації вказаного наміру, ОСОБА_7 14 травня 2014 року зателефонувала на мобільний телефон ОСОБА_9 та запропонувала йому зустрітися за місцем його проживання, а саме, в кімнаті АДРЕСА_2 .

Цього ж дня, приблизно о 20 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 приїхала до ОСОБА_9 та, маючи намір на заволодіння чужими грошовими коштами шляхом обману, усвідомлюючи неправдивість своїх слів, а також той факт, що складання актів обстеження кімнат, передбачене рішенням Миколаївської міської ради №44/24 від 4 березня 2010 року, для мешканців гуртожитків на безоплатній основі, повідомила ОСОБА_9 про необхідність передати їй 4000 грн. нібито для складання акту обстеження його кімнати АДРЕСА_2 , та його підписання директором СКП «Гуртожиток». ОСОБА_9 , будучи введеним в оману ОСОБА_7 , внаслідок його необізнаності, щодо порядку складання та видачі актів обстеження кімнат у гуртожитках та безоплатності зазначених дій, погодився на передачу ОСОБА_7 грошових коштів в розмірі 4000 грн.

19 травня 2014 року наказом керівника КП СКП «Гуртожиток» ОСОБА_7 звільнена з підприємства за власним бажанням. Про вказаний факт ОСОБА_7 . Кудряшова не повідомила, тим самим продовжуючи реалізацію умислу на заволодіння грошовими коштами останнього.

В той же день, приблизно о 19 годині 20 хвилин ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів те з метою доведення свого злочинну наміру, спрямованого на заволодіння чужим майном шляхом обману, знаходячись в автомобілі «HUNDAY TUCSON» державний номер НОМЕР_1 , що був розташований на парковкі ТЦ «Деликатесь», за адресою: м. Миколаїв, проспект Леніна, 259, отримала від ОСОБА_9 за складання акту обстеження кімнати гуртожитку останнього, наявні у нього грошові кошти в сумі 4000 грн.

При цьому, ОСОБА_7 виконала всі дії, які вважала за необхідне для доведення до кінця свого злочинного наміру, але кримінальне правопорушення не було доведено до кінця, з причин, які не залежали від її волі, так як була затримана співробітниками міліції.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного судового рішення, доводи апелянта викладені в апеляційній скарзі, пояснення захисника ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги, пояснення потерпілого ОСОБА_9 , який вважав апеляційну скаргу безпідставною, думку прокурора, який просив залишити вирок без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Хоча обвинувачена ОСОБА_7 заперечує свою вину в скоєні інкримінованого їй злочину, вказуючи на те, що гроші від ОСОБА_9 вона отримала як плату за її посередницьку діяльність по наданні ОСОБА_9 послуг щодо приватизації кімнати в гуртожитку, але такі її доводи судом першої інстанції ретельно перевірялись і обґрунтовано визнані безпідставними, оскільки вони спростовуються сукупністю доказів, досліджених в судовому засіданні.

Так, потерпілий ОСОБА_9 надавав показання, що в серпні вересні 2013 року він вирішив приватизувати кімнату за адресою: АДРЕСА_3 . Для цього, дізнавшись, які потрібні документи, в СКП «Гуртожитку» зробив форму 3. Потім у відділі приватизації СКП «Гуртожиток» звернувся до ОСОБА_16 з метою складання акту про проживання. При зустрічі з ОСОБА_7 за місцем свого мешкання, остання повідомила про необхідність сплатити 4000 грн. для підписання акту проживання та прискорення подальшої приватизації. Оскільки, сума була великою говорив, що подумає. ОСОБА_7 квапила. В травні говорила про необхідність скорішого вирішення питання, оскільки, збиралася у відпустку. Від мешканців подібних кімнат йому відомо, що для оформлення приватизації неофіційно сплачується 10000 грн., хоча процедура приватизації, в тому числі складання акту про проживання або не проживання є безкоштовною. Розуміючи, що ОСОБА_7 неправомірно бажає отримати грошові кошти звернувся до прокуратури, де склав відповідну заяву. Напередодні передачі грошей він зустрічався з ОСОБА_7 на вул. Садовій. В ході розмови, яка фіксувалася за допомогою виданого співробітниками міліції записуючого засобу, ОСОБА_7 підтвердила необхідність передачі їй 4000 грн. за складання та затвердження акту його проживання в кімнаті. При цьому ОСОБА_7 вказувала про необхідність вирішення цього питання не пізніше понеділка, так як вона збирається у відпустку та з вівторка її не буде в місті. В понеділок 19 травня, отримавши від співробітників міліції грошові кошти і записуючий засіб, домовившись по телефону про місце зустрічі, він під`їхав до парковки біля торгівельного центру «Деликатесь». Сівши до автомобіля, ОСОБА_7 показала акт, який не був підписаний директором, при цьому повідомила, що може сама підписати у директора його в цей же день, або він може самостійно затвердити його наступного дня забравши у секретаря. На пропозицію ОСОБА_7 він поклав грошові кошти до буклету путівки, який ОСОБА_7 поклала до ніши лівих дверей. Про звільнення з роботи ОСОБА_7 йому нічого не повідомляла. Після того, як він вийшов з автомобіля ОСОБА_7 була затримана співробітниками міліції.

Дані заяви від 1 жовтня 2013 року (а.п. 65), підтверджують факт звернення потерпілого ОСОБА_9 до КП СКП «Гуртожиток» з проханням направити представника даного підприємства для складання акту проживання (не проживання) за адресою: АДРЕСА_3 , з метою подальшої приватизації.

Відповідно до даних заяви від 16 травня 2014 року (а.п. 42), потерпілий ОСОБА_9 повідомив прокурора Ленінського району м. Миколаєва про те, що спеціаліст з вирішення конфліктних питань СКП «Гуртожиток» ОСОБА_7 вимагає від нього 4000 грн. за складання акту обстеження приміщення його кімнати № НОМЕР_2 в гуртожитку СКП «Гуртожиток» за адресою: м. Миколаїв, вул. Артема, 37 та 3000 грн. за сприяння в подальшій приватизації вказаної кімнати.

Згідно даним протоколу про результати контролю за вчиненням злочину від 20 травня 2014 року (а.п. 95 97), 19 травня 2014 року ОСОБА_9 , співробітниками міліції, було вручено 4000 грн. купюрами номіналом по 500 грн., помічені спеціальною хімічною речовиною «Промінь-1».

Дані протоколу про результати аудіо, відео контролю за особою від 20 травня 2014 року (а.п. 98 - 109) свідчать про фіксування розмови 17 травня 2014 року щодо зобов`язання ОСОБА_7 за плату розмірі 4000 грн. оформити ОСОБА_9 пакет документів по приватизації, в тому числі акт його проживання, а також розмови від 19 травня 2014 року по цим же обставинам і передачі грошових коштів ОСОБА_9 ОСОБА_7 .

Відповідно до даних протоколу від 19 травня 2014 року (а.п. 46 - 49), в ході обшуку в автомобілі «HUNDAY TUCSON» державний номер НОМЕР_1 були виявлені та вилучені 8 купюр номіналом по 500 грн., загальною сумою 4000 грн., які знаходилися в путівці в санаторій «Победа» на ім`я ОСОБА_7 .

Факт спілкування з потерпілим ОСОБА_9 відносно приватизації ним кімнати АДРЕСА_2 , участі у складанні акту проживання потерпілого в зазначеній кімнаті, факт передачі потерпілим 19 травня 2014 року 4000 грн., які в подальшому були виявлені та вилучені співробітниками міліції, як свідчать матеріли кримінального провадження, підтверджувала і сама обвинувачена ОСОБА_7 .

Відповідно до даних наказу директора КП СКП «Гуртожиток» від 10 квітня 2013 року (а.п. 62), ОСОБА_7 прийнята з вказаної дати на роботу до даного підприємства на посаду фахівця з вирішення конфліктів.

Згідно посадової інструкції спеціаліста по вирішенню конфліктів і спорів населення КП СКП «Гуртожиток» (а.п. 59 61), із якою ознайомлена ОСОБА_7 , до повноважень цього працівника входило: прийняття участі в обстеженні жилих приміщень; проведення роботи по складанню акту про фактичне проживання населення в гуртожитках. До повноважень вказаного спеціаліста не входило затвердження актів про фактичне проживання (не проживання), актів обстеження жилих приміщень в гуртожитках.

Як слідує з даних акту про фактичне проживання без дати (а.п. 74), актів обстеження займаного приміщення, також без дат (а.п. 76 77), повноваження щодо їх затвердження належить директору КП СКП «Гуртожиток», тобто ОСОБА_7 , як спеціаліст по вирішенню конфліктів і спорів населення зазначеного підприємства, не могла вчинити дії по затвердженню акту про проживання, в тому числі проживання потерпілого ОСОБА_9 за вказаною вище адресою, та акту обстеження жилого приміщення потерпілого, оскільки це не входило до її повноважень.

19 травня 2014 року, як свідчать дані копії наказу 12-У (а.п. 64), ОСОБА_7 звільнена з роботи в КП СКП «Гуртожиток», тобто на момент отримання коштів взагалі не могла вчиняти дії пов`язані з діяльністю даного підприємства.

Викладені фактичні данні суд визнав достатніми для встановлення доведеності вини обвинуваченої, оскільки у своїй сукупності свідчать про намір ОСОБА_7 не виконати зобов`язання, щодо повного оформлення акту проживання ОСОБА_9 та акту обстеження його жилого приміщення, а також свідчать про намір привласнити грошові кошти, ще до їх передачі потерпілим.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо вчинення ОСОБА_7 закінченого замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману, не доведений до кінця, з причин, що не залежали від її волі, та вірну кваліфікацію її дій за ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 190 КК України.

Твердження апелянта щодо відсутності у ОСОБА_7 в момент отримання від ОСОБА_9 4000 грн. умислу на їх привласнення, оскільки вона отримала дані кошти як плату її посередницьких послуг по допомозі потерпілому в оформленні документів на приватизацію після звільнення із СКП «Гуртожиток», про що говорила ОСОБА_9 , є безпідставними та спростовуються наступними доказами.

Зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_9 згідно яких 4000 грн., які ним були передані 19 травня 2014 року ОСОБА_7 були платою за зобов`язання останньої скласти та повністю оформити акти відносно його проживання в гуртожитку.

Даними протоколу негласних слідчих дій, а саме, протоколу аудіо, відео контролю за особою від 20 травня 2014 року (а.п. 98 109), якими встановлено та зафіксовано розмову між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 щодо необхідності сплатити останнім обвинуваченій 4000 грн. за складання і оформлення пакету документів по приватизації потерпілим кімнати в гуртожитку, в тому акту його проживання, передачу потерпілим грошових коштів обвинуваченій ОСОБА_7 , способу їх отримання останньою, який відбувався із застосуванням елементів конспірації.

Даними посадової інструкції спеціаліста по вирішенню конфліктів і спорів населення КП СКП «Гуртожиток» (а.п. 59 61), акту про фактичне проживання (не проживання) (а.п. 74), актів обстеження займаного приміщення (а.п. 76 77), копії наказу про звільнення ОСОБА_7 (а.п. 64), згідно яких, в момент отримання 19 травня 2014 року обвинуваченою ОСОБА_7 4000 грн. від ОСОБА_9 , вона не могла вчинити дії по затвердженню акту про фактичне проживання потерпілого ОСОБА_9 та затвердження акту обстеження займаного потерпілим приміщення, що свідчить про намір ОСОБА_7 не виконати це зобов`язання та намір привласнити грошові кошти ще до їх передачі потерпілим.

Факт подачі ОСОБА_7 документів на реєстрацію підприємницької діяльності по наданню послуг з приватизації, сам по собі не свідчить про отримання нею 19 травня 2014 року 4000 грн. від ОСОБА_9 за посередницькі послуги по приватизації потерпілим помешкання, оскільки, як встановлено в суді першої інстанції, знайшло підтвердження при апеляційному перегляді, їх отримання було здійснено саме для оформлення від імені КП СКП «Гуртожиток» акту, а не її посередницьких послуг.

Посилання апелянта на повідомлення обвинуваченою ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 про припинення нею трудових відносин із КП СКП «Гуртожиток» є необґрунтованими.

Так, як вбачається із показань потерпілого, даних протоколу негласних слідчих дій, а саме, протоколу аудіо, відео контролю за особою від 20 травня 2014 року (а.п. 98 109), розмови про звільнення ОСОБА_7 з КП СКП «Гуртожиток» не було. Пришвидшення у вирішення питання щодо передачі обвинуваченій 4000 грн. мало місце з боку останньої в травні 2014 року лише з підстав її відпустки, що має підтвердження даними копії графіку відпусток працівників КП СКП «Гуртожиток» на 2014 рік (а.п. 78 81).

Показання потерпілого ОСОБА_9 , як свідчать досліджені судом докази, не є суперечливими, підтверджуються іншими, в тому числі приведеними вище доказами, в силу чого, доводи апелянта і в цій частині є такими, що не заслуговують на увагу.

Доводи апелянта на відсутність в діях потерпілого добровільності при передачі ним майна, як обов`язкового ознаки при шахрайстві, оскільки він звернувся до правоохоронних органів, є такими, що не заслуговують на увагу.

Добровільність передачі потерпілим винній особі майна при шахрайстві має уявний характер. Звернення потерпілого до правоохоронних органів свідчить не про відсутність добровільності в його діях при передачі ним майна обвинуваченій, а про його правомірну поведінку з метою викрити винну особу у вчиненні неправомірних дій.

По приведеним мотивам не заслуговують на увагу і доводи апелянта щодо відсутності в діях обвинуваченої умислу на введення потерпілого в оману щодо порядку складання та видачі актів обстеження кімнат у гуртожитках.

Як свідчать досліджені судом першої інстанції докази, потерпілий розумів, що акт про фактичне проживання, а також акт обстеження займаного приміщення йому необхідні для приватизації, і обвинувачена переконувала його, що акти будуть оформлені та підписані.

Володіння потерпілим інформацією щодо безоплатності оформлення акту про фактичне проживання та акту обстеження займаного приміщення саме по собі не свідчить про відсутність у обвинуваченої умислу на заволодіння саме таким способом чужим майном, адже обвинувачена зробила всі дії для введення потерпілого в оману, шляхом приховування певних обставин, в тому числі щодо безоплатності оформлення таких актів, відсутності у неї повноважень щодо їх належного оформлення, з метою викликати у потерпілого впевненість про необхідність передачі майна.

За наведених обґрунтувань не заслуговують на увагу і посилання апелянта на відсутність для потерпілого збитків.

Висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а тому доводи апелянта і в цій частині є безпідставними.

Враховуючи наведене, є також безпідставними твердження захисника ОСОБА_6 в апеляційній скарзі щодо відсутності в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ст. 190 КК України, а саме, відсутності об`єкту, об`єктивної і суб`єктивної сторони.

Доводи апелянта щодо неправильного застосування судом Закону України про кримінальну відповідальність з посиланням на ознаки злочинів, передбачених ст. 189 КК України та ч. 4 ст. 27 і ч. 1 ст. 369 КК України, є необґрунтованими, оскільки, як свідчать досліджені судом першої інстанції докази, вимога обвинуваченої ОСОБА_7 щодо передачі їй потерпілим ОСОБА_9 4000 грн. здійснювалась як умова виконання нею зобов`язання щодо оформлення акту необхідного потерпілому для приватизації кімнати, без погрози вчинення вказаних у диспозиції ст. 189 КК України дій та без обіцянки передачі цих коштів службовій особі КП СКП «Гуртожиток» як хабар.

Окрім того, відповідно до положень ст. 393 КПК України, захисник обвинуваченого має право подати апеляційну скаргу в частині, що стосується інтересів обвинуваченого, тобто захисник не вправі в апеляційній скарзі висловлювати свої міркування, які погіршують становище його підзахисного, в тому числі щодо наявності ознак складу більш тяжкого злочину, якими, порівняно із злочином, за який визнана винною обвинувачена, є злочини, передбачені ст. ст. 189, 369 КК України, на які зроблено посилання захисником в апеляційній скарзі.

Посилання апелянта на неналежність доказів, а саме, показання свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , заяви про звільнення ОСОБА_14 , так як вони не підтверджують вину обвинуваченої у шахрайстві, є такими, що не заслуговують на уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 85 КПК України, докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів, є належними.

Як свідчать матеріали кримінального провадження показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 стосувалися трудових правовідносин обвинуваченої ОСОБА_7 з КП СКП «Гуртожиток», показання свідка ОСОБА_20 стосувалися процедури оформлення документів при приватизації громадянами житла, заява про звільнення ОСОБА_7 підтверджувала факт припинення нею трудових стосунків з КП СКП «Гуртожиток», тобто підтверджують обставини, які мають значення для цього кримінального провадження.

Твердження апелянта щодо істотного порушення органами досудового розслідування вимог кримінального процесуального закону при проведенні обшуку 19 травня 2014 року, а саме порушення положень ст.ст. 233, 234 КПК України, не знайшли підтвердження при апеляційному розгляді.

Так, є такими, що не відповідають вимогам закону посилання апелянта на обов`язок слідчого, після проникнення до володіння особи у невідкладних випадках, звернутися до слідчого судді і лише після отримання відповідного дозволу проводити обшук.

Відповідно до ч. 3 ст. 233 КПК України, у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, слідчий, прокурор

мають право до постановления ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи, провести у них обшук і без попереднього рішення суду. Після проведення такого обшуку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді, розгляд якого відбувається у порядку, передбаченому ст. 234 КПК. У цьому випадку слідчий суддя, розглядає клопотання про обшук, протокол обшуку та надані слідчим документи, а також інші матеріали, якими обґрунтовується необхідність обшуку. При цьому, серед іншого слідчий суддя перевіряє, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, установлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими.

Як свідчать матеріали кримінального провадження, слідчий без попереднього рішення суду 19 травня 2014 року увійшов до володіння обвинуваченої ОСОБА_7 , а саме, автомобіля «HUNDAY TUCSON» державний номер НОМЕР_1 , та провів обшук в ньому. Результати обшуку у вигляді відшукання грошових коштів в сумі 4000 грн. зі слідами спеціальної помітки, путівки до санаторію на ім`я ОСОБА_7 з аналогічними слідами, акту обстеження кімнати АДРЕСА_2 , за клопотанням слідчого про обшук зазначеного автомобіля, ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду від 20 травня 2014 року, визнано такими, що відповідають вимогам ч. 3 ст. 233, ст. 234 КПК України.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про дотримання вимог закону при проведенні слідчим 19 травня 2014 року обшуку в автомобілі «HUNDAY TUCSON» державний номер НОМЕР_1 та відсутності підстав для визнання недопустимими встановлених внаслідок такого обшуку доказів.

З таким висновком погоджується і суд апеляційної інстанції.

Також, є такими, що не заслуговують на увагу і посилання апелянта на можливість слідчого протягом більше чотирьох годин після видачі співробітниками міліції грошових коштів ОСОБА_9 і до їх передачі ОСОБА_7 звернутися до слідчого судді з клопотанням про проведення обшуку, оскільки, як свідчать дані матеріалів кримінального провадження, місце та час передачі ОСОБА_9 . ОСОБА_7 вказаних грошових коштів на момент їх отримання потерпілим від співробітників міліції не були відомими, в подальшому змінювалися.

Що стосується покарання, призначеного обвинуваченій ОСОБА_7 , то суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, який відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, її особу, обставини, які пом`якшують покарання вчинення кримінального правопорушення вперше, стан її здоров`я, тобто призначив покарання у відповідності до вимог ст. 65 КК України.

З огляду на викладене, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування вироку і закриття кримінального провадження за відсутністю в діях ОСОБА_7 складу злочину, про що просить апелянт.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 424, 425, 532 КПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2015 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: