УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати Верховного Суду України

у кримінальних справах у складі:

головуючого

Синявського О.Г.,

суддів

Нікітіна Ю.І. та Гриціва М.І.,

за участю прокурора

Саленка І.В.,

адвоката особи, яка подала скаргу

ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши в
судовому засіданні в м. Києві 22 травня 2007 року справу за касаційним поданням
прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на судові
рішення про скасування постанови прокурора Дніпропетровської області про
порушення кримінальної справи стосовно ОСОБА_2,

встановила:

постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 31 січня
2007 року, залишеною без зміни ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської
області від 16 лютого 2007 року, скасовано постанову прокурора
Дніпропетровської області від 4 грудня 2007 року про порушення кримінальної
справи щодо

ОСОБА_2 та посадових осіб Дніпропетровської міської ради

за ознаками
злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України та відмовлено в порушенні кримінальної
справи за відсутністю складу злочину на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України.

Постановляючи таке рішення, суд послався на те, що дані, які послужили
прокурору підставою для порушення кримінальної справи стосовно ОСОБА_2, не
вказують на наявність ознак цього злочину в діях останнього.

В касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді справи судом
першої інстанції, просить постановлені судові рішення скасувати, провадження у
справі закрити, а кримінальну справу направити до прокуратури Дніпропетровської
області для подальшого досудового слідства. Свої вимоги мотивує тим, що
наведені у судових рішеннях висновки не ґрунтуються на фактичних обставинах
справи і встановлені з порушенням вимог кримінально-процесуального
законодавства.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, думку прокурора Саленка
І.В. про задоволення касаційного подання з наведених у ньому підстав, пояснення
адвоката ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який подав скаргу, про залишення судових рішень
без зміни, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційне
подання прокурора підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 94 КПК України прокурор може порушити
кримінальну справу у випадку, якщо при здійсненні наглядових функції
безпосередньо ним будуть виявлені достатні дані, які вказують на наявність
ознак злочину.

Як вбачається з постанови прокурора, підставою для порушення кримінальної
справи стали відомості про те, що ОСОБА_2, як ІНФОРМАЦІЯ_1, зловживаючи своїм
посадовим становищем особи органу місцевого самоврядування, яка наділена
повноваженнями головного розпорядника коштів міського бюджету, ІНФОРМАЦІЯ_2
року видав розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_3, на підставі якого без згоди бюджетної
комісії Дніпропетровської міської ради та затвердження нею плану соціального-економічного
розвитку міста і прийняття міського бюджету, діючи з корисливих мотивів та за
попередньою змовою в групі з іншими посадовим особами міської ради, протягом з
31 січня по 26 грудня 2001 року перерахував на це будівництво 810000 гривень,
які у видатковій частині загального фонду міського бюджету були заплановані на
фінансування об'єктів соціального призначення. По закінченню фінансового року
списав ці кошти на видатки одного з структурних підрозділів міськвиконкому та
протягом 2001-2003 років умисно не вжили ніяких заходів для набуття права
власності на профінансоване будівництво.

На погляд прокурору, цими діями ОСОБА_2 та службові особи Дніпропетровської
міськради вчинили розтрату бюджетних коштів в особливо великих розмірах, тобто
вчинили протиправне діяння, передбачене ч. 5 ст. 191 КК України.

Суд першої інстанції, скасовуючи постанову про порушення кримінальної
справи, у своєму рішенні з цього приводу навів характеристику елементів складу
злочину, за ознаками якого була порушена кримінальна справа, а також
нормативно-правових актів, якими регламентуються статус та повноваження
ІНФОРМАЦІЯ_4 в бюджетній сфері на випадок несвоєчасного прийняття міського
бюджету, та, зіставивши юридичну оцінку цих актів з прийнятими ОСОБА_2
рішеннями, пов'язаними з виділенням та перерахуванням коштів на будівництво ОК
“Таврія”, дійшов висновку, що в матеріалах, на підставі яких була порушена
кримінальна справа, немає достатніх даних, які б вказували на наявність у діях
останнього ознак розтрати бюджетних коштів внаслідок зловживання ним посадовим
становищем ІНФОРМАЦІЯ_4, й з огляду на це виніс постанову про відмову в
порушенні справи за відсутністю складу злочину на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК
України.

Також однією з підстав скасування постанови про порушення кримінальної
справи судом було визнано неподання прокурором без поважних причин у
встановлений строк матеріалів, що послужили підставою для прийняття рішення про
порушення кримінальної справи.

Аналізуючи доводи касаційного подання, серед них й ті, в яких є посилання
на матеріали справи, що не були предметом дослідження судів першої та
апеляційної інстанцій, колегія суддів не знаходить у них аргументів, якими б
спростовувались висновки оскаржуваних судових рішень, а відтак стверджувалась
їх незаконність та необґрунтованість.

Як видно матеріалів справи приводом для порушення кримінальної справи стали
докази та документи, які були виділені з іншої кримінальної справи на підставі
постанови слідчого прокуратури Дніпропетровської області від 30 листопада 2006
року (т.1 а.с.8-11).

Із сукупності цих даних видно, що рішення Дніпропетровської міської ради №
2/18 від 27 грудня 2000 року “Про секвестрування (скорочення) міського бюджету
на 2000 рік” та № 3/18 від того ж числа “Про порядок фінансування видатків з
бюджету міста та міського бюджету у 2001 році до затвердження бюджету міста та
міського бюджету на 2001 рік в установленому порядку”, всупереч яким, на погляд
прокурора, було прийняте розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_4 НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_2
року, не містять у собі заборони проводити фінансування видатків з бюджету
міста та міського бюджету в 2001 році (т. 5 а.с. 42-50, 55-56, 59).

Немає у цих матеріалах й даних про те, що кошти на дольову участь у
завершенні будівництва ОК “Таврія” з міського бюджету виділялись безпідставно та
з недотриманням умов та порядку їх виділення. Зокрема, згідно з розпорядженням
Кабінету Міністрів України № 519-р від 28 грудня 2000 року незавершений
будівництвом оздоровчий комплекс “Таврія” був переданий до сфери управління
Дніпропетровської обласної державної адміністрації (далі Дніпропетровської
ОДА). Зі згоди та на пропозицію останньої у добудові цього комплексу на умовах
дольової участі були залучені кошти міського бюджету міста Дніпропетровська.
Перерахуванню коштів у сумі 400 тисяч гривень в період з 31 січня по 26 лютого
2001 року відповідно до п. 5 рішення Дніпропетровської міської ради № 3/18 від
27 грудня 2000 року передувало складення та уточнення тимчасового плану
фінансування із загального фонду міського бюджету об'єктів капітального будівництва
на перший квартал 2001 року від 25 січня 2001 року та укладення договору про
дольову участь між управлінням економіки міської ради та управлінням
капітального будівництва Дніпропетровської ОДА від 30 січня 2001 року. Рішенням
Дніпропетровської міської ради № 2/20 від 14 березня 2001 року “Про
затвердження програми соціально-економічного та культурного розвитку міста на
2001 рік” було схвалено виділення коштів на будівництво ОК “Таврія” у сумі 600
тисяч гривень, а рішенням сесії Дніпропетровської міської ради № 4/20 від 14
березня 2001 року передбачено їх у видатках міського бюджету на 2001 рік (т. 1
а.с. 115, 36-38; т. 5 а.с. 168, 55-56; т. 8 а.с. 11-30, 42-67).

Аналогічним чином проводилось перерахування коштів у сумі 410 тисяч гривень
протягом з 29 березня по 26 грудня 2001 року. Зокрема, перерахування коштів у
сумі 200 тисяч гривень двома платіжними дорученнями від 29 березня 2001 року
було здійснено на підставі кошторису доходів та видатків на 2001 рік,
передбачених міським бюджетом, а решта грошей було переведено з урахуванням та
на підставі рішення сесії Дніпропетровської міської ради № 11/24 від 26 грудня
2001 року “Про внесення часткових змін у показники міського бюджету і програму
соціально-економічного та культурного розвитку міста на 2001 рік”(т. 8 а.с.
201-204).

Як вбачається з актів контрольно-ревізійного управління №№08-21/56 від 27
жовтня 2006 року, 05-21/44 від 26 жовтня 2006 року, 05-21/48 від 07 листопада
2006 року фінансування видатків з міського бюджету на будівництво ОК “Таврія”
проведено в межах асигнувань й відповідно до рішень міської ради, прийнятих з
цього приводу (т. 2 а.с.70-84; 110-134; т. 3 а.с. 129-140).

Не виявлено будь-яких застережень щодо використання бюджетних кошів на ці
витрати й боку управління Державного казначейства України у Дніпропетровській
області.

З рішень Дніпропетровської міської ради №№ 2/26 від 21 січня 2002 року,
10/2 від 19 червня 2002 року, 12/6 від 06 листопада 2002 року, 2/6 від 22 січня
2003 року та 4/13 від 19 листопада 2003 року випливає, що фінансування
будівництва ОК “Таврія”, розпочате у 2001 році, не було припинене, а навпаки
провадилось й протягом 2002-2003 років, правомірність якого, як видно з позиції
прокурора, не заперечується.

Слід також зазначити, що у даних, які послужили підставою для порушення
кримінальної справи, немає таких, які б свідчили про нецільове використання
бюджетних коштів виділених на будівництво ОК “Таврія”.

Таким чином, усе викладене дозволяє погодитись з висновком суду першої
інстанції, що на момент порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_2 прокурор
Дніпропетровської області не мав достатніх даних, які вказували на наявність
ознак злочину і давали підстави для порушення кримінальної справи відповідно до
вимог ст. 94 КПК України. Цей висновок суду не викликає сумнівів у його
об'єктивності, оскільки був встановлений за наслідками перевірки необхідної та
достатньої сукупності матеріалів, на підставі яких була винесена постанова про
порушення кримінальної справи.

При розгляді скарги не було порушено вимог кримінально-процесуального
закону, за яких постанова суду підлягала би скасуванню.

Тому зазначені в касаційному поданні прокурора міркування про незаконність
та необґрунтованість постанови суду - безпідставні.

Зі змісту постанови про порушення кримінальної справи та доводів
касаційного подання прокурора вбачається, що проявом протиправності дій ОСОБА_2
та посадових осіб міськради є те, що кошти, які у видатковій частині загального
фонду міського бюджету були заплановані на фінансування об'єктів соціального
призначення (жіночої консультації при міській лікарні №9, дитячого садка на
житловому масиві “Тополя” та ліквідацію наслідків підтоплення), вони незаконно
перерозподілили й включили у перелік видатків на фінансування будівництва ОК
“Таврія”.

Проте такі обставини не вказують на наявність ознак протиправного діяння,
оскільки вони не містять у собі даних, які б свідчили, що в означений період
часу перерозподіл коштів міського бюджету був проведений поза встановленою
процедурою планування видатків, а також, що внесення змін в тимчасовий план
фінансування із загального фонду міського бюджету не є компетенцією
ІНФОРМАЦІЯ_4 та ІНФОРМАЦІЯ_5.

В якості аргументів незаконності розпорядження ОСОБА_2 та спричинення його
діями збитків міському бюджету в касаційному поданні використовується протоколи
засідання та рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18
січня та 15 лютого 2001 року, за якими, на думку прокурора, питання про участь
виконкому в будівництві ОК “Таврія” не обговорювались й по ньому не приймалось
жодних рішень.

Однак ці документи також не вказують на наявність в них ознак протиправної
поведінки в діях ОСОБА_2, оскільки не включення в порядок денний засідань
виконкому питання про виділення коштів на будівництво ОК “Таврія” у названі дні
не свідчить, що це питання взагалі ним не розглядалось. Як видно з протоколів
засідання від 12 березня 2001 року та 05 березня 2001 року, питання
фінансування будівництва ОК “Таврія” було предметом розгляду відповідно
виконавчого комітету та профільної постійної комісії міської ради напередодні
прийняття програми соціально-економічного і культурного розвитку міста та
міського бюджету на 2001 рік (т.6 а.с. 5-9, 107).

Спростовуючи висновки суду першої інстанції про оплатність коштів, які були
витрачені на будівництво ОК “Таврія”, в касаційному поданні прокурор
посилається на ряд цивільно- та адміністративно-правових документів, якими, як
на його погляд, стверджується, що через навмисні дії ОСОБА_2 та інших службових
осіб, Дніпропетровська міська рада втратила право власності на частину місць в
ОК “Таврія”.

Між тим такі висновки не випливають з матеріалів справи, оскільки в них
немає даних про те, що одна з сторін договору від 30 січня 2001 року про
дольову участь у будівництві ОК “Таврія” - управління капітального будівництва
Дніпропетровської ОДА запропонувало отримати у власність місця пропорційно
вкладеним коштам, а ОСОБА_2 чи ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3, яка укладала зазначений
договір, навмисно з метою розтрати бюджетних коштів відмовились від цієї
власності (т.1 а.с.36-37).

Не заперечують висновків суду й посилання прокурора на стенограму виступів
депутатів на сесії Дніпропетровської міської ради в березні 2001 року, якою, як
він вважає, підтверджується, що питання про фінансування будівництва ОК
“Таврія” на сесії не розглядалось.

З розшифровки стенограми та доданих до неї виступів, зокрема зі
співдоповіді ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_4, видно, що на сесії міської ради питання
виділення коштів на будівництво ОК “Таврія” таки обговорювалось й з цього
приводу прийнято відповідне рішення (т.7 а.с. 126, 153, 271-277).

Одним із доводів незаконності та необґрунтованості судових рішень в
касаційному поданні прокурора використовуються показання свідків з числа
працівників контрольно-ревізійного управління, що проводили ревізії,
Дніпропетровської міської ради і його структурних підрозділів та управління
державного казначейства України у Дніпропетровській області. В цих показаннях,
як видно з їх змісту, коментується правомірність прийнятих ОСОБА_2 рішень по
фінансування будівництва ОК “Таврія”, а також дотримання умов та процедури
виділення й перерахування коштів на ці цілі.

Проте в зазначених показаннях не наведено ознак скоєння того діяння, з
приводу якого була винесена оскаржена постанова прокурора. Тому посилання на
них, як на підставу скасування постановлених у справі судових рішень, є
необґрунтованими.

Не можна погодитись з мотивами прокурора й у тому, що перевірку підстав для
порушення кримінальної справи суду слід було обмежити лише дослідженням питань,
пов'язаних з виділенням коштів на фінансування будівництва ОК “Таврія на
підставі розпоряджень ОСОБА_2, й не брати до уваги наступні рішення міської
ради з тих же питань, оскільки при розгляді справа цієї категорії суд навпаки
повинен встановити не тільки ті дані, які вказують на ознаки протиправного
діяння, але й ті, що свідчать про наявність шкідливих наслідків, при настанні
яких вони визнаються злочинними (наприклад у злочинах проти чужої власності),
та чи простежується між ними причинний зв'язок.

Як зазначено в цій ухвалі вище, однією з підстав скасування постанови
прокурора було визнано неподання до суду без поважних причин матеріалів, на
підставі яких було прийнято рішення про порушення кримінальної справи.

Не погоджуючись з таким визначенням причини неподання справи, прокурор у
касаційному поданні зазначає, що суд не врахував об'єктивних умов невиконання
запиту суду, зокрема, що справа не могла бути подана у визначений суддею строк,
оскільки на той час знаходилась у Генеральній прокуратурі України, куди була
направлена на вимогу Генерального прокурора України для перевірки законності
рішення про порушення кримінальної справи. На його погляд, ці причини є
вагомими, тому що були зумовлені виконанням обов'язкової вказівки вищестоящого
прокурора, яка ґрунтується на вимогах кримінально-процесуального закону та
Закону України “Про прокуратуру”.

Між тим, з такою аргументацією не можна погодитись.

Хоча вимога судді про подання до суду матеріалів, на підставі яких було
порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_2, та запит Генерального прокурора
України про направлення цих же матеріалів справи в Генеральну прокуратуру
України надійшли одночасно - 17 січня 2007 року, притому, що обидва ці
звернення є обов'язковими для виконання й випливають з відповідних
процесуальних положень закону, прокурор Дніпропетровської області за даних
обставин мав би керуватись не відомчим законом, а тими процесуальними нормами,
які спрямовані на забезпечення конституційного права людини на судовий захист,
який, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003
у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого та прокурора, є гарантією
всіх прав і свобод людини і громадянина.

Крім того, із зіставлення часу надходження звернення суду про подання
матеріалів справи з днем винесення оскаржуваної постанови - 31 січня 2007 року,
видно, що у прокуратури була оперативна можливість подати суду запитувані ним
матеріали, в тому числі й з урахуванням даних про знаходження справи в
Генеральній прокуратурі України.

В касаційному поданні також звертається увага на те, що суд, скасовуючи
постанову про порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_2, не повинен був
приймати аналогічне рішення стосовно інших службових осіб Дніпропетровської
міської ради, оскільки таке рішення не ґрунтується на вимогах
кримінально-процесуального закону.

Ці твердження теж безпідставні. Згідно з постановою прокурора кримінальна
справа щодо ОСОБА_2 була порушена у зв'язку з виявленням в його діях ознак
злочину, вчиненого за попередньою змовою в групі з іншими особами. Обстоюючи
свої права в суді, ОСОБА_2 заперечив ці дані й зазначив, що в них немає ознак
протиправного діяння скоєного як ним самим, так і за попередньою змовою групою
осіб.

Під час судового розгляду не було встановлено достатніх відомостей про
наявність у діях ОСОБА_2 ознак злочину, вчиненого за попередньою змовою групою
осію, тому суд прийняв обґрунтоване рішення про скасування цієї постанови у
цілому.

Не знайшли свого підтвердження й наведені в касаційній скарзі доводи про
поверховий та упереджений перегляд справи, оскільки, як видно зі змісту ухвали,
апеляційним судом ретельно були перевірені всі доводи прокурора, які за змістом
та характером вимоги в основному аналогічні тим, що зазначені в касаційній
скарзі, й на їх спростування наведені мотиви, які відповідають фактичним обставинам
справи.

Водночас, частково погоджуючись з доводами прокурора, колегія суддів
вважає, що мотивування судом рішення про відмову в порушенні кримінальної
справи відсутністю в діях ОСОБА_2 ознак складу злочину з посиланням на вимоги
п. 2 ч.1 ст. 6 КПК України, є неправильним.

Відповідно до ч. 13, п. 2 ч. 14 ст. 2368 КПК України за
результатами розгляду скарги суддя, окрім іншого, може скасувати постанову про
порушення кримінальної справи і винести постанову про відмову в порушенні
справи. При прийнятті цього рішення він повинен перевіряти наявність приводів і
підстав для винесення зазначеної постанови, законність джерел отримання даних,
які стали підставою для винесення постанови про порушення кримінальної справи,
і не має права заздалегідь вирішувати ті питання, які вирішуються судом при
розгляді справи по суті.

За змістом цих норм кримінально-процесуального закону в постанові суду про
відмову в порушенні справи має бути відображений тільки результат аналізу
фактичних даних на предмет наявності або відсутності в них ознак злочину, проте
не повинна зазначатись у будь-якій формі їхня правова оцінка.

При розгляді цієї справи суд першої інстанції цих вимог закону не дотримав
і, вказавши в своїй постанові, що дані, на підставі яких прокурор порушив
кримінальну справу, не містять ознак складу злочину, по суті дав їм оцінку й
наперед вирішив питання, яке на стадії оскарження дій слідчого і прокурора не
вирішуються.

Не були усунуті ці порушення вимог закону й під час розгляду справи
апеляційним судом.

Тому рішення про відсутність в діях ОСОБА_2 ознак складу злочину з
посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України підлягає виключенню з названих
судових рішень.

Керуючись ст.ст. 394-396 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

касаційне подання прокурора, який брав участь у розгляді справи судом
першої інстанції, задовольнити частково.

Постанову Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 31 січня
2007 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого
2007 року щодо ОСОБА_2 змінити й виключити з них рішення про відсутність у діях
ОСОБА_2 ознак складу злочину з посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України.

У решті зазначені судові рішення залишити без зміни.

Судді:

Синявський О.Г. Нікітін
Ю.І. Гриців М.І.