УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №278/136/15-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.186 КК Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2015 року. Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника адвоката ОСОБА_7
потерпілої ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 та прокурора прокуратури Житомирського району Житомирської області ОСОБА_10 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 06 квітня 2015 року, -
Цим вироком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, непрацюючого, неодруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, раніше судимого:
- 04 березня 2003 року Богунським районним судом м. Житомира за ч.4 ст.185, ст.69 КК України на 4 роки позбавлення волі;
- 19 травня 2006 року Богунським районним судом м. Житомира за ч.2 ст.186, ст.71 КК України на 5 років позбавлення волі;
- 13 січня 2012 року Богунським районним судом м. Житомира за ч.2 ст.185 КК України на 1 рік позбавлення волі; 25 жовтня 2012 року звільнений умовно-достроково згідно ст.81 КК України, -
засуджено за ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
Строк відбуття покарання ОСОБА_9 враховано з моменту затримання 29 листопада 2014року.
Запобіжний захід ОСОБА_9 до вступу вироку в законну силу залишено без змін.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 просить вказаний вирок відносно ОСОБА_9 змінити, застосувати ст.69 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на 3 роки, на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробовуванням і встановити йому іспитовий строк терміном на 2 (два) роки з покладанням відповідних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Вважає зазначений вирок таким, що не в повній мірі відповідає вимогам кримінального та кримінального процесуального Закону, в зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_9 , за своїм видом є явно несправедливим через суворість та підлягає зміні в сторону пом`якшення.
Зазначає, що при постановленні вироку судом першої інстанції було враховано лише одну пом`якшуючу обставину - щире каяття.
Посилається на те, що під час досудового слідства та судового розгляду справи ОСОБА_9 свою вину визнав повністю, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину. Має на утриманні неповнолітню дитину. Має постійне місце проживання та відповідну реєстрацію. Однак вказаних обставин суд першої інстанції не врахував, як і не врахував думку потерпілої, яка просила суворо не карати ОСОБА_9 , оскільки пробачила його.
В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 просить вказаний вирок в частині призначеного ОСОБА_9 покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. В решті вирок залишити без зміни.
Вважає, що призначаючи ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.186 КК України, у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, суд не дотримався вимог ст.65 КК України, згідно якої, суд має призначити покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
На його думку, суд першої інстанції у вироку лише формально зазначив певні дані щодо особи винного та обставини, що обтяжують його покарання, натомість призначаючи ОСОБА_9 покарання, з необхідною та достатньою повнотою їх не врахував, внаслідок чого призначив занадто м`яке покарання.
Зазначає, що судом першої інстанції при призначенні покарання не враховано, що вказаний злочин є тяжким, особу ОСОБА_9 , який характеризується посередньо, раніше тричі притягувався до кримінальної відповідальності, однак позитивних висновків для себе не зробив та знову вчинив умисний злочин. Суспільна небезпечність вчиненого ОСОБА_9 злочину, полягає у порушенні конституційного права власності, оскільки ОСОБА_9 вчинивши вказаний злочин порушив вимоги ст.ст.13, 41 Конституції України, ст.ст.316-319, 321, 325 Цивільного кодексу України, що потягло за собою порушення реалізації конституційних гарантій захисту права власності ОСОБА_13 від злочинних посягань, а саме вільного володіння, користування та розпорядження останньою своєю власністю.
Вважає, що призначене судом покарання ОСОБА_9 у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі є не достатнім для виправлення останнього, є явно несправедливим через м`якість та може призвести до вчинення ним у подальшому аналогічних правопорушень, грубо порушувати конституційне право людини на власність.
В письмовому запереченні ОСОБА_9 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 06 квітня 2015 року змінити в частині призначення покарання та перекваліфікувати його дії з ч.2 ст.186 КК України на ч.2 ст.185 КК України.
Заслухавши доповідь судді, захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу з наведених в ній мотивів та заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, прокурора, який підтримав подану ним апеляційну скаргу з наведених в ній мотивів та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, потерпілу ОСОБА_8 , заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора і підтримала апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, які встановлено з урахуванням усіх об`єктивних і суб`єктивних факторів, що взяті до уваги при з`ясуванні дійсних обставин події, та ґрунтуються на сукупності ретельно досліджених, належним чином проаналізованих, оцінених та докладно наведених у вироку доказах.
Судом першої інстанції дії ОСОБА_9 правильно кваліфіковано за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.
При призначенні покарання ОСОБА_9 , судом першої інстанції дотримано вимог ст.65 КК України, враховано ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного, який будучи неодноразово притягнутим до кримінальної відповідальності, висновки для себе не зробив, на шлях виправлення не став, вчинив новий злочин який відноситься до категорії тяжких, характеризується посередньо обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_9 судом визнано щире каяття.
Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_9 відповідно до ст.67 КК України судом визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Врахувавши усі обставини справи в сукупності, міркування прокурора, який наполягав на обранні реального покарання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого є призначення покарання в мінімальних межах санкції ч.2 ст.186 КК України із ізоляцією ОСОБА_9 від суспільства.
На думку апеляційного суду призначене судом першої інстанції покарання є необхідним й достатнім для виправлення та перевиховання ОСОБА_9 , а також для запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Апеляційні доводи адвоката про те, що суд першої інстанції не врахував такі обставини як, наявність на утриманні ОСОБА_9 неповнолітньої дитини; наявність постійного місця проживання та відповідної реєстрації; не врахував думки потерпілої, яка просила суворо не карати ОСОБА_9 бо пробачила його є безпідставними.
Сам факт наявності місця проживання та відповідної прописки, а також наявність на утриманні неповнолітньої дитини не знижують небезпечності вчиненого діяння та не є вирішальним фактором для звільнення від кримінальної відповідальності особи, яка посередньо характеризується, раніше тричі притягувалась до кримінальної відповідальності, однак позитивних висновків для себе не зробила та знову вчинила умисне тяжке правопорушення.
Те, що потерпіла пробачила ОСОБА_9 , то вона використала своє право на це, однак це не є реабілітуючою обставиною для ОСОБА_9 .
На думку апеляційного суду вище вказані обставини не можуть бути безумовною підставою для застосування до ОСОБА_9 положень ст.69 КК України.
Що стосується апеляційних доводів прокурора про те, що призначене судом ОСОБА_9 покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість та не відповідає особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, оскільки він вважає, що призначене судом покарання ОСОБА_9 є не достатнім для виправлення останнього та може призвести до вчинення ним у подальшому аналогічних правопорушень, грубо порушувати конституційне право людини на власність є також безпідставними, оскільки при призначенні покарання ОСОБА_9 судом першої інстанції враховано всі обставини провадження та призначено його в межах санкції ч.2 ст.186 КК України.
Доводи прокурора про те, що призначене судом покарання ОСОБА_9 є не достатнім для виправлення останнього та може призвести до вчинення ним у подальшому подібних правопорушень, грубо порушувати конституційне право людини на власність жодним чином не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку в частині призначення більш суворого покарання.
Крім того прокурором не доведено, що призначивши ОСОБА_9 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі убезпечить останнього в майбутньому від вчинення ним правопорушень та грубих порушень конституційного права людини на власність.
Що стосується доводів ОСОБА_9 , викладених в запереченні про те, що він начебто вчинив не грабіж, а крадіжку, то апеляційний суд до них відноситься критично та розцінює їх, як спосіб зменшення своєї вини останнім та уникнення кримінальної відповідальності за скоєне, оскільки обвинувачений змінив свою позицію вже після винесення вироку, однак до цього в суді першої інстанції сою вину визнавав повністю та не оспорював фактичні обставини справи.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про законність, обґрунтованість і належну вмотивованість оскаржуваного вироку. Підстав для зміни чи скасування вироку не вбачається.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 та прокурора прокуратури Житомирського району Житомирської області ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 06 квітня 2015 року щодо ОСОБА_9 без змін.
Дана ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її постановлення, а засудженим ОСОБА_9 в той же строк з моменту її вручення.
Судді: