АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №11кп/796/1010/2015 Головуючий в суді 1інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві, кримінальне провадження № 0003898 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисників - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2015 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Києва,освіта середня спеціальна, одруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , судимого: 27 червня 2001 року Подільським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 229-6 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 місяців, на підставі ст. 46-1 КК України 1960 року звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік; 26 квітня 2002 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 1 рік; 16 липня 2003 року Оболонським районним судом м. Києва за ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік; 16 листопада 2004 року Подільським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 369 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців; 12 серпня 2008 року Подільським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 162, 70 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки; 30 червня 2011 року Ірпінським міським судом Київської області за ч. 2 ст. 309, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 1 день, звільнений 09 грудня 2011 року за відбуттям строку покарання,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

встановила:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2015 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Вироком суду встановлено, що 16 квітня 2014 року приблизно о 23 годині 40 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 2109» державний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині по вул. Ольжича з боку вул. Сирецької в напрямку вул. О.Теліги в м. Києві. В подальшому ОСОБА_6 порушив вимоги п. п. 2.3 (б), 2.9 (а), 12.1, 11.13 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не врахував стан дорожнього покриття, під час вибору швидкості не врахував дорожню обстановку, втратив контроль за рухом транспортного засобу та виїхав на тротуар, де не зупиняючись продовжив рух та в подальшому навпроти будинку № 43 по вул. Ольжича в м. Києві здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 .

В результаті проявленої ОСОБА_6 необережності, відбувся наїзд передньою частиною керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_10 . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження, а саме: ЗЧМТ, струс головного мозку, забійна рана лоба, підборіддя, нижньої губи, ЗТГ, перелом 6-го ребра справа, забій, розрив правого легкого, пневмоторакс, малий гемоторакс справа.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи вирок в частині доведеності його вини та правильності кваліфікації злочинних дій, вважає вирок Шевченківського районного суду м. Києва таким, що підлягає зміні у зв`язку із суворістю призначеного покарання, оскільки воно не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що судом не враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , а саме, те що він працює на декількох посадах, на його утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей та дружина, не враховано також те, що ОСОБА_6 хворіє на тяжку хворобу, повністю відшкодував матеріальну шкоду, щиросердечно розкаявся в скоєному кримінальному правопорушенні.

В апеляційній скарзі захисники обвинуваченого ОСОБА_6 адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просять скасувати вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2015 року та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначивши основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 286 КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 2 ст. 286 КК України за цей злочин відповідно до вимог ст. 69 КК України, не призначати додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами та звільнити від відбування основного покарання з випробуванням відповідно до вимог ст. 75 КК України. Вважають вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2015 року незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого, внаслідок суворості, а виправлення і попередження здійснення ним нових злочинів можливо не тільки в умовах його ізоляції від суспільства, і основне покарання цілком може бути замінено звільненням від відбування покарання з випробуванням відповідно до вимог ст. 75 КК України.

Свої апеляційні вимоги захисники мотивують тим, що судом першої інстанції допущено неповноту судового розгляду, оскільки не були досліджені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а саме: не був встановлений час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, так як в обвинувальному акті зазначено, що дорожньо-транспортна пригода сталася 16 квітня 2014 року приблизно о 23 годині 40 хвилин, проте згідно схеми дорожньо-транспортної пригоди вбачається, що вона сталася 17 квітня 2014 року о 00 годин 05 хвилин; не з`ясовані причини істотних протиріч у показаннях та інших доказах; не допитані всі особи, показання яких мають істотне значення; не були досліджені документи, речові та інші докази для підтвердження чи спростування обставин, які мають істотне значення. Вказують, що судом першої інстанції були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів та інших процесуальних дій. Зазначають, що висновки суду, викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, так як у судовому засіданні не представлено об`єктивно зібраних доказів, здатних переконати суд у винності ОСОБА_6 , оскільки швидкість з якою рухався ОСОБА_6 так і залишилась невстановленою як під час досудового розслідування та і під час судового розгляду. Суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, підтвердити показання обвинуваченого, потерпілого та свідка, спростувати показання працівника ВДАІ та які дають підстави вважати, що схема дорожньо-транспортної пригоди не відповідає дійсності і є недопустимим доказом у кримінальному провадженні. Захисники вказують на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки суд першої інстанції, не врахувавши та не перевіривши усі наявні суперечливі докази, за відсутності на підтвердження наданих свідком інспектором ВДАІ показань інших доказів, визнав показання з чужих слів та складену з показань свідка схему дорожньо-транспортної пригоди допустимими доказами. Крім того, стверджують про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні ОСОБА_6 визнав повністю як під час досудового розслідування, так і в суді, в скоєному розкаявся, вжив вичерпних заходів щодо вибачення і загладжування моральної та матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_10 , обставиною, яка пом`якшує покарання суд визнав добровільне відшкодування матеріального збитку потерпілому, проте судом не визнано обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому щире каяття, зазначивши при цьому, що хоча обвинувачений протягом судового розгляду зазначав, що повністю визнає свою вину, однак зміст його показань, в яких він стверджував, що дана ДТП не є результатом порушення ним Правил дорожнього руху, свідчить про протилежне. Вважають зазначений висновок суду безпідставним, оскільки до жодних подібних висловів ОСОБА_6 не вдавався. Разом з тим стверджують, що суд не прийняв до уваги також, що ОСОБА_6 одружений, працює на декількох посадах, на одній з яких безпосередньо в повсякденній роботі використовує права на керування транспортними засобами, дружина ОСОБА_6 не працює, а ОСОБА_6 не лише виховує двох неповнолітніх дітей, а також утримує за свої кошти як дітей так і дружину і перебування його під вартою унеможливить надання допомоги членам родини та створить неможливе як для батька брати участь у вихованні дітей, дітей позбавить батьківської турботи, а сім`ю залишить без засобів для існування.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу, просив її задовольнити та пом`якшити йому покарання, апеляційну скаргу захисників підтримав частково, лише в частині пом`якшення йому покарання та призначення його із застосуванням ст. 75 КК України, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг ОСОБА_6 та його захисників, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_6 , перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_6 та його захисників адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задоволенню не підлягають.

Колегія суддів, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, перевіряє вирок суду в межах поданих апеляційних скарг.

Як вбачається з вироку, свої висновки щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд першої інстанції обґрунтував на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені сукупністю доказів, досліджених під час судового розгляду та які суд оцінив у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження, мотивовано поклавши в основу вироку належні та допустимі докази, зокрема показання самого обвинуваченого ОСОБА_6 , який свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав, однак пояснив, що не впевнений, що дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення ним Правил дорожнього руху, показання потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Так, обвинувачений ОСОБА_6 в суді першої інстанції надав показання, що 16 квітня 2014 року він сів за кермо автомобіля «ВАЗ 2109» в стані алкогольного сп`яніння. Їхав у бік метро «Дорогожичі». Перед ним рухалася маршрутка і він вирішив її обігнати. Для цього він виїхав на зустрічну смугу та розпочав обгін, зачепивши правою стороною маршрутку. Потім з повороту на зустріч виїхав автомобіль та він злякався й прискорив швидкість, щоб завершити обгін. Коли він обігнав маршрутку, він вивернув руль вправо та після цього вдарився о брівку. В автомобілі вирвало колесо та він виїхав на тротуар, де здійснив наїзд на пішохода. Після цього він підбіг до пішохода, побачив що особа жива і втік, так як злякався фізичної розправи від людей, які перебували на місці аварії. Коли він повернувся до автомобіля, побачив, що з місця ДТП поїхав автомобіль ДАІ та швидка.

Так, потерпілий ОСОБА_10 в суді першої інстанції пояснив, що 16 квітня 2014 року десь о 23 годині 30 хвилин він з другом повертався додому пішки з метро «Дорогожичі». Вони йшли по тротуару. В цей момент він побачив світло від автомобільних фар і більше нічого не пам`ятає.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 дав показання, що він працює старшим інспектором сектору ДАІ Шевченківського району. Повідомив, що в квітні 2014 року надійшов виклик і він приїхав на місце дорожньо-транспортної пригоди, він складав схему ДТП з показань свідка, який знаходився з потерпілим, свідок повідомив, що спершу почув удар, потім був збитий ОСОБА_10 , а потім автомобіль врізався у стовп. Зазначив, що обвинуваченого на місці ДТП не було, а потім за описом свідка обвинуваченого знайшла самооборона, він (обвинувачений) відмовлявся від того, що керував автомобілем, але коли йому повідомили, що є свідки, обвинувачений передав посвідчення водія і погодився, що був за кермом. При цьому обвинувачений був у стані сильного алкогольного сп`яніння, не міг розмовляти.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 дав показання, що він зустрів наглядно йому знайомого ОСОБА_6 та запитав, чи не має він знайомих, які б могли відвезти його на Сирець, ОСОБА_6 сказав, що сам відвезе, оскільки ОСОБА_6 був напідпитку, він сказав, що не потрібно їхати, але ОСОБА_6 наполягав, що він його відвезе. Вони разом сіли в автомобіль «ВАЗ» та поїхали. Коли їхали по вул. Сирецькій, ОСОБА_6 пішов на обгін автобусу «Богдан», але зустрічний автомобіль засліпив його і він прискорився та скерував автомобіль праворуч. Автомобіль підкинуло на брівку, там було 2 пішохода, одного з яких збили та врізалися в стовп. Він покинув місце ДТП, оскільки злякався, так як люди, які були присутні на місці аварії, почали кричати, накинулися на них.

Колегія суддів не погоджується із доводами захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про нез`ясування судом першої інстанції причини істотних протиріч у показаннях свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та потерпілого ОСОБА_10 , оскільки вказані показання не суперечать між собою, відтворюють картину злочину, що дало можливість суду першої інстанції правильно встановити подію злочину.

Крім того,як вбачається з матеріалів провадження, судом надано оцінку і іншим доказам, які мають істотне значення для вирішення кримінального провадження, а саме: схемі дорожньо-транспортної пригоди, складеної 17 квітня 2014 року; висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 17 квітня 2014 року; даними, що містяться у висновку експерта № 56/Е щодо стану здоров`я ОСОБА_10 ; довідці Київської міської клінічної лікарні №17 від 18 квітня 2014 року, відповідно до яких у ОСОБА_10 наявні тілесні ушкодження; протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 17 квітня 2014 року; даним, що містяться у висновку експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи №17614/14-52 від 18 лютого 2015 року.

Доводи апеляційної скарги захисників про те, що висновки суду, викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки у судовому засіданні не пред`явлено об`єктивно зібраних доказів, здатних переконати суд у винності ОСОБА_6 , колегія суддів вважає таким, що не заслуговують на увагу та спростовуються вироком суду першої інстанції на підставі повного та всебічного розгляду кримінального провадження, а також тим, що обвинувачений ОСОБА_6 визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Також у суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 підтвердив, що повністю визнає свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, апеляційні скарги захисників підтримав частково, в частині пом`якшення покарання, в іншій частині апеляційні скарги захисників не підтримав.

Посилання в апеляційній скарзі захисників на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, оскільки швидкість з якою рухався ОСОБА_6 так і залишилась невстановленою, жодним чином не спростовують висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину та не можуть бути визнані достатніми підставами для скасування чи зміни вироку суду.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Як зазначено у вироку, призначаючи покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким злочином, обставини його вчинення, характер діяння, форму й ступінь вини, мотивацію злочину, дані про його особу, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, має не погашену та не зняту в установленому порядку судимість, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, одружений та виховує дітей дружини, працює, характеризується позитивно, хворіє на вірусний гепатит В, обставиною, що пом`якшує покарання суд визнав добровільне відшкодування потерпілому завданого збитку, обставиною, що обтяжує покарання суд визнав вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, а тому обґрунтовано дійшов висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства.

З урахуванням всіх зазначених обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду про призначення покарання у вигляді позбавлення волі є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, та в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Що стосується доводів апеляційних скарг ОСОБА_6 та його захисників, про те, що судом першої інстанції не взято до уваги дані про особу ОСОБА_6 , сімейні обставини, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням даних про особу ОСОБА_6 , який раніше притягувався до кримінальної, з урахуванням суспільної небезпеки та характеру вчиненого ним злочину, наявності по справі обставини, що обтяжує покарання, а саме керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, то зазначені обставини не можуть бути визнані тими обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину і які б були підставами для пом`якшення ОСОБА_6 міри покарання, визначеної судом першої інстанції чи можливості призначення покарання не пов`язаного з позбавленням волі.

Доводи апеляційної скарги захисників про те, що судом першої інстанції не визнано обставиною, що пом`якшує покарання щире каяття, є безпідставними, оскільки судом обґрунтовано зазначено, що ОСОБА_6 під час судового розгляду зазначав, що повністю визнає свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, однак зміст його показань, в яких він стверджував, що дана ДТП не є результатом порушення ним правил дорожнього руху, свідчить про протилежне, з чим погоджується колегія суддів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що покарання судом першої інстанції визначено з дотриманням вимог ст. 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим та необхідним для виправлення та попередження вчинення ОСОБА_6 нових злочинів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому чи призначення такого, що не пов`язане з позбавленням волі.

Підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання надто суворим колегія суддів не вбачає.

Враховуючи викладене, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисників - адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2015 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_13 ОСОБА_3 ОСОБА_4