Справа № 209/5642/13-к
Провадження № 1-кп/209/341/13
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2013 року Дніпровський
районний суд м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Байбара
Г.А.

при секретарі
Паляниця Г.В.

за участю прокурора
Петропольської М.Л.

обвинуваченої ОСОБА_1,

розглянувши у підготовчому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпродзержинську кримінальне
провадження за обвинувальним актом
відносно

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки
села Молодіжне Царичанського району
Дніпропетровської області, українки,
громадянки України, не заміжньої,
освіта середня професійно-технічна, не
працюючої, проживаючої і прописаної в
АДРЕСА_1, раніше не судимої,

обвинуваченоїо у скоєнні
кримінального правопорушення,
передбаченого ч.1 ст. 172 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Органами досудового
розслідування ОСОБА_1 обвинувачується
в тому, що вона працюючи на посаді
начальника виробництва ОСОБА_2,
фізичної особи - підприємця
(ідентифікаційний номер фізичної особи
- платника податків та інших
обов'язкових платежів НОМЕР_1), будучи
суб'єктом трудових відносин, який
наділений правом прийому та звільнення
з роботи, на якого законодавством
України покладено обов'язок
дотримання трудового законодавства,
тобто являючись посадовою особою, що
наділена адміністративно-господарчими
функціями, будучи відповідальною за
оформлення трудових відносин з
найманими працівниками, діючи умисно,
протиправно, грубо порушуючи вимоги
ст.ст. 43, 46 Конституції України, ст.ст.
21,24,24-1, 97 ч.5, 253,254 Кодексу Законів про
працю України, ст.ст. 1, 4, 21, 35 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття», ст.ст. 11, 14, 72, 113
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», ст. 15 ч.3, ст.30 ч.2 Закону
України «Про оплату праці», в період 2013
року допустила грубе порушення
законодавства про працю при наступних
обставинах:

Так, у відповідності до ч.1, ч.4 ст. 43
Конституції України, кожен має право на
працю, яке включає можливість
заробляти собі на життя роботою, яку
він вільно обирає чи на котру вільно
погоджується. Кожен має право на
належні, безпечні та здорові умови
роботи, на заробітну плату, не нижчу,
ніж установлену законом.

У відповідності до ст. 46 Конституції
України, громадяни мають право на
соціальний захист, який включає в себе
право на забезпечення їх у випадку
повної, часткової або тимчасової
втрати працездатності, втрати
годувальника, безробіття з причин, що
від них не залежать, а також в старості
та інших випадках, що передбачені
законом.

В ч.1, ч.4 ст. 4 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» вказано, що страхуванню на
випадок безробіття підлягають особи,
які працюють на умовах трудового
договору (контракту), включаючи тих, які
проходять альтернативну (невійськову)
службу, а також тих, які працюють
неповний робочий день або неповний
робочий тиждень, чи на інших підставах,
що передбачені законодавством про
працю. Особа набуває статус
застрахованої особи з дня укладення
трудового договору, з цього дня
починається сплата трудових внесків.
Сплата страхових внесків припиняється
з дня розірвання трудового договору.

В ст. 21 вищевказаного Закону визначено,
що страховий стаж обчислюється як сума
періодів, на протязі яких особа
підлягала страхуванню на випадок
безробіття і сплачувала страхові
внески особисто або через рахунки
роботодавця і роботодавцем.

В ч.2 ст. 35 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» вказано, що роботодавець
зобов'язаний: своєчасно та в повному
розмірі сплачувати страхові внески;
надавати виконавчій дирекції Фонду
відомості в установленому порядку про:
прийняття на роботу працівників;
заробітну плату працівників,
використання робочого часу, тощо;
сплату страхових внесків у т.ч.,
застрахованими особами.

Пунктом 1 частини 3 ст. 35 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» визначено, що роботодавець
несе відповідальність у відповідності
з законодавствам за шкоду, що завдана
застрахованим особам внаслідок
невиконання чи неналежного виконання
обов'язків, визначених ч.2 цієї статті.

Стаття 11 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 року визначено,
що загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню підлягають:
громадяни України, іноземці (якщо інше
не передбачено міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких дана Верховною Радою України) та
особи без громадянства, які працюють на
підприємствах, установах,
організаціях, створених у
відповідності з законодавством
України, незалежно від форм власності,
виду діяльності та господарювання, в
філіалах, представництвах, відділеннях
та інших відділених підрозділах цих
підприємств організацій, в об'єднаннях
громадян, у фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності та інших
осіб (включаючи юридичних осіб та
фізичних осіб -суб'єктів
підприємницької діяльності, які обрали
особливий спосіб сплати податків) на
умовах трудової угоди (контракту) чи
працюють на інших умовах, передбачених
законодавством, або виконують роботи
на вказаних підприємствах, установах,
організаціях або у фізичних осіб за
угодами цивільно-правового характеру.

В п.1 ч.1 ст. 14 Закону вказано, що
страховиками у відповідності до цього
закону є роботодавці: підприємства,
установи, організації, створені у
відповідності з законодавством
України, незалежно від форм власності,
виду діяльності та господарювання,
об'єднання громадян, профсоюзи,
політичні партії ( в тому числі філіали
, представництва, відділення та інші
окремі підрозділи вказаних
підприємств, установ, організацій,
об'єднань громадян, профсоюзів,
політичних партій, які мають окремий
баланс та самостійно ведуть розрахунки
із застрахованими особами), фізичні
особи - суб'єкти підприємницької
діяльності та інших осіб (включаючи
юридичних осіб та фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької діяльності,
які обрали особливий спосіб сплати
податків) на умовах трудової угоди
(контракту) чи працюють на інших умовах,
передбачених законодавством, або
виконують роботи на вказаних
підприємствах, установах, організаціях
або у фізичних осіб за угодами
цивільно-правового характеру.

Пунктом 1 частини 1 статті 72 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
встановлено, що джерелами формування
засобів Пенсійного Фонду являються
страхові внески на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування, окрім
частини внесків, яка направляється в
Накопичувальний фонд.

Статтею 113 Закону передбачено, що
держава створює умови для
функціонування системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування та гарантує
дотримання законодавства з метою
захисту майнових та інших прав та
законних інтересів осіб, відносно
здійснення пенсіонних виплат та їх
пенсійних активів, які враховуються
при накопичувальних пенсійних
рахунках.

Згідно ст. 2 КЗпП України та ст. 1 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»
робітники мають право на матеріальне
забезпечення в порядку соціального
страхування в старості. Аналогічні
положення передбачені ст. 256 КЗпП
України. Згідно ст. 24 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» страховий стаж -
це період, впродовж якого особа
підлягає загальнообов'язковому
державному пенсійному страхуванню, та
за який щомісячно сплачені страхові
внески в сумі, що не менша, ніж
мінімальний страховий внесок.

Згідно ст. 21 КЗпП України - трудовий
договір це домовленість між робітником
та роботодавцем та власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом чи
фізичною особою, згідно якого робітник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену вказаним договором, з
підпорядкуванням внутрішньому
трудовому розпорядку, а власних
підприємства, установи, організації
(уповноважений ним орган) або фізична
особа зобов'язується сплачувати
працівнику заробітну плату та
забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання роботи, що передбачені
законодавством про працю, колективною
угодою або згодою сторін, а згідно ч.ч.
3,4 ст. 24 КЗпП України, укладення
трудової угоди оформляється наказом
або розпорядженням власника чи
уповноваженим ним органом про прийом
робітника на роботу. Трудовий договір
вважається укладеним і тоді, коли наказ
або розпорядження не були видані, але
робітник фактично був допущений до
роботи.

Згідно ст. 21 КЗпП України у випадку
укладення трудового договору між
працівником та фізичною особою,фізична
особа зобов'язана в тижневий термін з
моменту фактичного допущення
працівника до роботи зареєструвати
укладений в письмовій формі трудовий
договір в державній службі зайнятості
за місцем проживання в порядку, що
передбачений Міністерством праці та
соціальної політики України.

Згідно ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір
та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» платник
єдиного внеску зобов'язаний сплачувати
єдиний внесок, нарахований за
відповідний базовий період і згідно ч.12
ст. 9 Закону - єдиний внесок підлягає
оплаті незалежно від фінансового стану
платника.

Однак, ОСОБА_1, працюючи на посаді
начальника виробництва ОСОБА_2,
фізичної особи - підприємця
(ідентифікаційний номер фізичної особи
- платника податків та інших
обов'язкових платежів НОМЕР_1), будучи
суб'єктом трудових відносин, який
наділений правом прийому та звільнення
з роботи, на якого законодавством
України покладено обов'язок дотримання
трудового законодавства, тобто
являючись посадовою особою, що
наділена адміністративно-господарчими
функціями, будучи відповідальною за
оформлення трудових відносин з
найманими працівниками, діючи умисно,
протиправно, грубо порушуючи вимоги
ст.ст. 43, 46 Конституції України, ст.ст.
21,24,24-1, 97 ч.5, 253,254 Кодексу Законів про
працю України, ст.ст. 1, 4, 21, 35 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття», ст.ст. 11, 14, 72, 113
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», ст. 15 ч.3, ст.30 ч.2 Закону
України «Про оплату праці», в період 2013
року допустила до роботи ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8
при цьому не заключивши зі вказаними
робітниками трудових договорів, та в
установленому законом порядку не
зареєструвала трудові договори в
Центрі зайнятості, Управлінні
пенсійного фонду України, податкових
органах.

В зв'язку з тим, що ОСОБА_1 трудові
договори не були укладені та
зареєстровані в Центрі зайнятості,
Управлінні пенсійного фонду України,
податкових органах, при подачі
звітності, необхідної для утримання із
заробітної плати передбачених законом
сум в органи Пенсійоного фонду України,
вказані працівники на обліку на стояли,
вказаний період їм не враховувався при
обчисленні трудового стажу,
необхідного для досягнення пенсійного
віку.

Також, вказані працівники не
враховувались в документах звітності в
органах Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України,
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття, органах
державної податкової служби, що в свою
чергу позбавляло цих робітників права:
розраховувати на матеріальну допомогу
у випадку професійного захворювання,
нещасного випадку або втрати роботи;
можливості розрахунку заборгованості
по заробітній платі у випадку
наявності такої, а також можливості
розрахунку даним працівникам розміру
щомісячної пенсії, що належить до
виплати у разі виходу на пенсію, окрім
як мінімального, встановленого
законодавством.

Таким чином, ОСОБА_1, працюючи на посаді
начальника виробництва ОСОБА_2,
фізичної особи -підприємця
(ідентифікаційний номер фізичної особи
- платника податків та інших
обов'язкових платежів НОМЕР_1), тобто
являючись посадовою особою, що
наділена адміністративно-господарчими
функціями, будучи відповідальною за
оформлення трудових відносин з
найманими працівниками, будучи
керуючим пекарні, що розташована по
АДРЕСА_2, тобто суб'єктом трудових
відносин, котра наділена правом
прийому та звільнення з роботи, на яку
законодавством України покладено
обов'язок дотримання трудового
законодавства, діючи умисно,
протиправно, грубо порушуючи вимоги
ст.ст. 43, 46 Конституції України, ст.ст.
21,24,24-1, 97 ч.5, 253,254 Кодексу Законів про
працю України, ст.ст. 1, 4, 21, 35 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття», ст.ст. 11, 14, 72, 113
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», ст. 15 ч.3, ст.30 ч.2 Закону
України «Про оплату праці», що
передбачають соціальні гарантії
працюючих, маючи об'єктивну можливість
оформити в передбаченому законом
порядку трудові відносини, видати
накази про прийняття на роботу
працівників та скласти штатний розпис
з врахуванням робочого часу та
відповідним нарахуванням заробітної
плати, відрахуванням із
заробітної плати страхових
внесків на

загальнообов'язкове пенсійне та
соціальне страхування, в період 2013
року, достовірно знаючи, що ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8
працюють без укладених в установленому
порядку трудових договорів, маючи
об'єктивну можливість оформити трудові
відносини в установленому законом
порядку, не оформила трудові договори
зі вказаними працівниками та не
проводила відрахування страхових
внесків на загальнообов'язкове
страхування у встановленому законом
порядку.

Внаслідок вищевказаних дій ОСОБА_1
останньою були грубо порушені
проголошені основним законом держави -
Конституцією України та іншими
нормативно-правовими актами України,
трудові права працівників, що потягло
за собою відсутність соціальних
гарантій, втрату трудового стажу,
порушення права на відпустки та
отримання винагороди за отриману
роботу в виді заробітної плати,
позбавлення можливості правильного та
об'єктивного нарахування пенсії по
досягненню пенсійного віку,
позбавлення можливості встановлення
фактичного розміру належної за
виконану роботу винагороди,
позбавлення можливості захисту
порушених трудових прав у
встановленому законом порядку.

Діяння ОСОБА_1 кваліфіковані за ч.1 ст. 172
КК України, як інше грубе порушення
законодавства про працю.

28 жовтня 2013 року, під час
досудового розслідування
кримінального провадження, старший
прокурор Дніпровського району м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області, радник юстиції Петропольська
М.Л. з одного боку, та підозрювана в
цьому провадженні ОСОБА_1, з іншого
боку, на підставі ст.ст. 468, 469, 472 КПК
України в приміщенні прокуратури
Дніпровського району м.
Дніпродзержинська, за адресою м.
Дніпродзержинськ вул. Петровського 166,
уклала угоду про визнання винуватості,
додержуючись наступних умов:

1. Ст. слідчим СВ Дніпровського РВ
Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в
Дніпропетровській області Марченко
І.С, за погодженням з прокурором 22
жовтня 2013 року висунута підозра ОСОБА_1
в скоєні кримінального правопорушення
передбаченого ч.1 ст. 172 КК України, за
вказаними вище обставинами.

2. Підозрювана ОСОБА_1 під час
досудового розслідування повністю
визнав свою винуватість у зазначеному
діянні і зобов'язується:

а) беззастережно визнати обвинувачення
у обсязі підозри у судовому
провадженні;

3. Сторони погоджуються на призначення
покарання ОСОБА_1 за ч.1 ст. 172 КК України
у вигляді штрафу в розмірі 510 грн.

4. Підозрювана ОСОБА_1 розуміє, що
відповідно до ст.. 473 КПК України
наслідком укладання та затвердження
означеної угоди для сторін є:

а) для прокурора і підозрюваного -
обмеження права на оскарження вироку.

б) для підозрюваної - відмова від
здійснення прав, передбачених абз.1 і 4
п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України,, в тім числі на
судовий розгляд, під час якого прокурор
зобов'язаний довести кожну обставину
інкримінованого їй кримінального
правопорушення, на допит в судовому
засіданні свідків обвинувачення,
заявлення клопотань, виклик свідків і
надання суду своїх доказів.

5. Підозрювана ОСОБА_1 розуміє, що
виконання зобов'язання іншою стороною
в рамках цієї угоди цілком залежить від
дотримання нею Закону і будь-якого
положення складеної угоди.

У разі невиконання угоди про визнання
винуватості відповідно до ст. 476 КПК
України прокурор має право упродовж
строків давності притягнення до
кримінальної відповідальності
звернутись до суду з клопотанням про
скасування вироку та судового розгляду
кримінального провадження в
загальному порядку.

6. Підозрювана ОСОБА_1 розуміє, що
умисне невиконання угоди є підставою
для притягнення її до кримінальної
відповідальності за ст. 389-1 КК України.

Розглядаючи питання про затвердження
угоди суд виходить з того, що діяння
ОСОБА_1 правильно кваліфіковані
органами досудового розслідування за
ч.1 ст. 172 КК України, як інше грубе
порушення законодавства про працю.

Відповідно до ст. 468 КПК України, у
кримінальному провадженні може бути
укладена угода між прокурором та
підозрюваним чи обвинуваченим про
визнання винуватості.

Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про
визнання винуватості між прокурором та
підозрюваним чи обвинуваченим може
бути укладена у провадженні щодо
кримінальних проступків, злочинів
невеликої чи середньої тяжкості,
тяжких злочинів, внаслідок яких шкода
завдана лише державним чи суспільним
інтересам.

Злочин, у вчиненні якого
обвинувачується ОСОБА_1 віднесений до
злочинів невеликої тяжкості, а отже
угода відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 цілком
розуміє положення ч. 2 ст. 473, ч. 4 ст. 474
КПК України, про що в справі мається її
розписка.

Судом встановлено, що укладення угоди
сторонами є добровільним, тобто не є
наслідком застосування насильства,
примусу, погроз або наслідком обіцянок
чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті,
що передбачені в угоді.

Судом встановлено, що умови угоди не
суперечать вимогам Кримінального
процесуального Кодексу та
Кримінального Кодексу України.

Підстав для відмови в
затвердженні угоди, передбачених ч. 7
ст. 474 КПК України, судом не виявлено.

Обвинувачена ОСОБА_1 погоджується
на призначення узгодженого покарання у
вигляді штрафу в розмірі 510 грн.

Виходячи з викладеного суд дійшов
висновку про наявність підстав для
затвердження угоди про визнання
винуватості між старшим прокурором
Дніпровського району м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області, радником юстиції
Петропольської М.Л. та підозрюваною в
цьому провадженні ОСОБА_1

Керуючись статтями 314, 370, 371, 475 КПК
України, суд

ЗАСУДИВ:

Затвердити угоду від 28 жовтня 2013 року
про визнання винуватості, укладену між
старшим прокурором Дніпровського
району м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області, радником
юстиції Петропольською М.Л. з одного
боку, та підозрюваною в цьому
провадженні ОСОБА_1, з іншого боку.

ОСОБА_1 визнати винною у скоєнні
злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК
України і призначити їй узгоджене
покарання у вигляді штрафу в розмірі 510
( п'ятсот десять) гривень

Запобіжний захід ОСОБА_1 не обирався.

Вирок суду може бути оскаржений
учасниками процесу до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Дніпровський районний суд м.
Дніпродзержинська протягом 30 днів з
моменту|із моменту| його оголошення.

Суддя: Г.А.
Байбара.