У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Міщенка С.М.,

суддів

Кліменко М.Р. і Глоса Л.Ф.

розглянула
в судовому засіданні 29 січня 2008 року в м. Києві кримінальну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Центрального районного суду м.
Сімферополя Автономної Республіки Крим від 7 травня 2007 року та
ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 19 червня 2007 року.

Цією постановою

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

раніше не судимий,

- звільнений від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.2 ст.190 КК
України, у зв'язку з закінченням строків давності, а кримінальна справа щодо
нього закрита.

Як визнав установленим
суд, ОСОБА_1 протягом 1971 року умисно з метою заволодіння чужим майном,
достовірно знаючи, що він не є забудовником будинку АДРЕСА_1 і відповідно не
має підстав для отримання права власності на дане домоволодіння, звернувся в
виконком Сімферопольської міської Ради депутатів трудящих з проханням закріпити
за ним право власності на частину
домоволодіння, при цьому в акті про закінчення будівництва і введення в
експлуатацію індивідуального домоволодіння вказав відомості, що не відповідали
дійсності, а саме те, що він є фактичним забудовником з 1958 по 1971 роки і
займає 65/100 частин будинку. При цьому він не повідомив органам виконавчої
влади про наявність рішення суду Центрального району м. Сімферополя від
02.10.1961 року про визнання за ОСОБА_2 і ОСОБА_3 права власності на зазначене
домоволодіння АДРЕСА_1 і про рішення народного суду м. Сімферополя від
11.06.1963 року про визнання недійсною угоди купівлі-продажу самовільної будови
на ділянці в районі Петровської балки в м. Сімферополі.

На підставі наданих
ОСОБА_1 завідомо неправдивих відомостей Рішенням виконкому Сімферопольської
міської Ради депутатів трудящих від 19.11.1971 року за ним на праві власності
було закріплено 65/100 частин будинку АДРЕСА_1.

Таким чином, ОСОБА_1
шляхом обману і зловживання довірою заволодів майном, що належало ОСОБА_3, у
вигляді 50/100 частин будинку АДРЕСА_1, а також майном ОСОБА_2 у вигляді 15/100
частин цього будинку, спричинивши потерпілим значну матеріальну шкоду.

Ухвалою
колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 19 червня 2007 року постанову
Центрального районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 7 травня 2007 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

У касаційній
скарзі ОСОБА_1 стверджує, що злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, він не
вчиняв, згоди на закриття кримінальної справи у зв'язку із закінченням строків
давності не давав, оскільки заяви від його імені писала його дочка, а апеляційний суд належним чином не перевірив доводи його апеляції.
Просить судові рішення скасувати, а справу направити на
новий судовий розгляд.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів
вважає, що вона не підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, які
були предметом оцінки суду першої та апеляційної інстанції, перегляду відповідно
до вимог ч.1 ст.398 КПК України у касаційному
порядку не підлягають.

Суд, правильно встановивши, що діяння, в якому обвинувачувався ОСОБА_1,
дійсно мало місце, що воно містить склад злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК
України, і ОСОБА_1 винуватий у його вчиненні, та визнавши наявність правових підстав для
звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за вчинення цього
суспільно небезпечного діяння у зв'язку із закінченням строків давності,
урахувавши думку ОСОБА_1, який не заперечував проти закриття кримінальної
справи щодо нього з цих підстав, прийняв законне та обґрунтоване рішення про звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.2 ст.190
КК України, у зв'язку із закінченням строків давності та правильно закрив кримінальну справу щодо нього.

Твердження ОСОБА_1 про те, що він не вчиняв злочину, не надавав згоди на
закриття кримінальної справи на підставі ст.49 КК України і ст.7-1 КПК України,
безпідставні.

Так, з матеріалів справи видно, що на досудовому слідстві, виконуючи вимоги
ст.7-1 КПК України, ОСОБА_1 ознайомили з постановою про направлення кримінальної
справи по обвинуваченню його у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК
України, в суд для звільнення його від кримінальної відповідальності на
підставі ст.11-1 КПК України, тобто у зв'язку із закінченням строків давності,
та роз'яснили його право заперечувати проти закриття кримінальної справи з цієї
підстави, але він погодився із закриттям справи.

Згідно з протоколом судового засідання, зауваження на який не подавались,
при розгляді справи в суді ОСОБА_1 повторно були роз'яснені положення ст.ст.7-1,
11-1 КПК України та ст.49 КК України, але він і у суді не заперечував проти
закриття кримінальної справи щодо нього з цієї підстави, а на підтвердження
своєї позиції підписав написану його дочкою заяву про закриття кримінальної
справи щодо нього у зв'язку із закінченням строків давності.

За таких обставин немає підстав вважати, що судом були порушені вимоги
закону при прийнятті постанови.

Ухвала апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 377 КПК України
України, є законною та обґрунтованою.

Істотних порушень кримінально-процесуального закону, які давали б підстави
для зміни чи скасування судових рішень, по справі не встановлено.

З огляду на викладене, відсутні підстави для призначення
справи до касаційного розгляду з повідомленням осіб, зазначених у ст.384 КПК
України.

Керуючись
ст. 394 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його касаційної
скарги.

Судді:

Міщенко С.М.
Кліменко М.Р.
Глос Л.Ф.