Ухвала

іменем україни

07 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_5,

суддів: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

за участю

прокурора ОСОБА_8,

засудженого ОСОБА_1,

розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на вирок Сквирського районного суду Київської області від 27 червня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 27 січня 2014 року.

Цим вироком місцевого суду засуджено:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, росіянина, громадянина України, такого, що не має судимості,

за ч. 1 ст. 366 КК (в редакції 2001 року) - до покарання у виді штрафу на користь держави в розмірі 850 грн з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків в установах, підприємствах, організаціях всіх форм власності на строк 1 рік.

На підставі ст. 49 КК ОСОБА_1 звільнено від призначеного показання у зв'язку із закінченням строків давності;

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, українця, громадянина України, такого, що не має судимості,

за ч. 3 ст. 358 КК (в редакції 2001 року) - до покарання у виді штрафу на користь держави в розмірі 850 грн.

На підставі ст. 49 КК ОСОБА_2 звільнено від призначеного показання у зв'язку із закінченням строків давності;

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, українку, громадянку України, таку, що не має судимості,

за ч. 1 ст. 366 КК (в редакції 2001 року) - до покарання у виді штрафу на користь держави в розмірі 510 грн з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків в установах, підприємствах, організаціях всіх форм власності на строк 1 рік.

На підставі ст. 49 КК ОСОБА_3 звільнено від призначеного показання у зв'язку із закінченням строків давності.

Цим же вироком ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 172, ч. 2 ст. 172, ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 264 КК виправдано.

Вирішено питання про стягнення судових витрат і про долю речових доказів.

За вироком місцевого суду ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнано винними та засуджено за вчинення злочину в сфері службової діяльності, а ОСОБА_2 - за вчинення злочину проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян за таких обставин.

02 вересня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3, будучи головою правління Споживчого товариства Тетіївського району та головним бухгалтером відповідно, тобто службовими особами, в адміністративному будинку вказаного товариства по вул. Кірова, 3 у м. Тетієві Київської області з метою продажу ОСОБА_2 приміщення магазину «Господарський» по

вул. Леніна, 38б у тому ж місті, склали і видали завідомо неправдивий документ - довідку від 02 вересня 2005 року № 272 про те, що ОСОБА_2 провів повний розрахунок із цим товариством у сумі 20 250 грн за нежиле приміщення магазину «Господарчий» загальною площею 189,5 м2 , де поставили свій підпис.

03 вересня 2005 року ОСОБА_2 у приміщенні приватного нотаріуса Тетіївського районного нотаріального округу Київської області по

вул. Горького, 12а у м. Тетієві Київської області, достовірно знаючи, що не сплачував кошти в сумі 20 050 грн за нежиле приміщення магазину «Господарчий», з метою набуття у власність зазначеного магазину, використовуючи завідомо підроблену довідку № 272, уклав із споживчим товариством в особі ОСОБА_4 договір купівлі-продажу вказаного магазину, за яким ОСОБА_2 придбав указане нежиле приміщення у власність.

Розглянувши справу в частині обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 2 ст. 172, ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 364 КК, місцевий суд, з урахуванням положень ст. 62 Конституції України й сукупності розглянутих та досліджених у судовому засіданні доказів дійшов висновку, що обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні вказаних злочинів не ґрунтується на матеріалах справи та доказах, зібраних під час досудового й судового слідства, а тому виправдав ОСОБА_1 за відсутності в його діях складів указаних злочинів, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 2 ст. 172, ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 364 КК.

Апеляційний суд Київської області ухвалою від 27 січня

2014 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_1 в частині виправдання за

ч. 1 ст. 172, ч. 2 ст. 172, ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 364 КК скасував, а справу направив на новий судовий розгляд. У решті вирок місцевого суду залишив без зміни.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування кримінального закону та істотне порушення кримінально-процесуального закону, просить постановлені у справі судові рішення скасувати, а справу закрити. Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений наводить доводи про те, що місцевий суд поверхово розглянув справу, дав неправильну оцінку зібраним доказам у справі, а апеляційний суд у своєму рішенні не зазначив підстав, через які апеляцію визнав необґрунтованою. На думку засудженого ОСОБА_1, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування кримінального закону та істотне порушення кримінально-процесуального закону, просить постановлені у справі судові рішення скасувати, а справу закрити. На думку засудженого, в його діях відсутній склад злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК, на що не звернув увагу місцевий суд і поверхово розглянув справу, а апеляційний суд у своєму рішенні не зазначив підстав, через які його апеляцію визнав необґрунтованою. На думку ОСОБА_2, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування кримінального закону, просить постановлені у справі судові рішення скасувати, а справу закрити. Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджена наводить доводи про те, що матеріали кримінальної справи не містять достатніх доказів на підтвердження того, що в довідку від 02 вересня

2005 року № 272 були внесені завідомо неправдиві відомості, на що місцевий суд уваги не звернув, дав неправильну оцінку зібраним доказам у справі, а апеляційний суд у своєму рішенні не зазначив підстав, через які апеляцію визнав необґрунтованою. На думку засудженої ОСОБА_3, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_1, який підтримав касаційні скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість постановлених у справі судових рішень, перевіривши матеріали справи, обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню на таких підставах.

Ухвала апеляційного суду - це рішення суду щодо законності та обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому вона повинна відповідати тим же вимогам, що й вирок суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою. Відповідно до

ст. 377 КПК 1960 року в ухвалі слід проаналізувати і співставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляції, і дати на кожен з них вичерпну відповідь, пославшись на відповідний матеріальний чи процесуальний закон. У разі залишення вироку без зміни в ухвалі необхідно докладно викласти мотиви й підстави відхилення апеляції, а також докази, що спростовують наведені в останній доводи.

Ухвала ж апеляційного суду щодо ОСОБА_2, а також ОСОБА_1 та

ОСОБА_3 у частині залишення без зміни вироку місцевого суду щодо останніх за ч. 3 ст. 358 та ч. 1 ст. 366 КК відповідно не відповідає вказаним вимогам кримінально-процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів справи, не погоджуючись із вироком, засуджені ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися до апеляційного суду з апеляціями.

За змістом апеляцій засуджені кожен окремо, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, на однобічність та неповноту досудового й судового слідства, істотні порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, оскаржували доведеність їхньої винуватості у вчиненні злочину, у чому їх за вироком суду було визнано винними й засуджено, а також оскаржували наявність у діях кожного з них складу цього злочину.

Як вбачається з ухвали, апеляційний суд при розгляді справи навів суть зазначених в апеляції доводів, однак їх ретельно не перевірив і не проаналізував, переконливих відповідей на них не дав, не спростував посилання в апеляціях на неправильне застосування кримінального закону.

З огляду на викладене на підставі ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий апеляційний розгляд, під час якого суду необхідно усунути вищезазначені недоліки, повно й всебічно розглянути справу, перевірити доводи, викладені в апеляціях учасників судового розгляду, за необхідності провести судове слідство та прийняти законне й обґрунтоване рішення у справі.

Враховуючи наведене і керуючись статтями 394-396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу XI Перехідних положень КПК 2012 року, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги засуджених ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати ухвалу Апеляційного суду Київської області від 27 січня 2014 року щодо ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині залишення без зміни вироку Сквирського районного суду Київської області від 27 червня 2013 року щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 366 КК, ОСОБА_2 - за ч. 3 ст. 358 КК та

ОСОБА_3 - за ч. 1 ст. 366 КК, а справу в цій частині направити на новий апеляційний розгляд.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7