Справа № 675/281/15-к
Провадження № 1-в/675/59/2015
У Х В А Л А
"03" березня 2015 р., Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Ізяславі в режимі відеоконференції, клопотання засудженого ЗВК № 58 ОСОБА_4 про заміну довічного позбавлення волі, позбавлення волі строком на п`ятнадцять років,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 засуджено колегією суддів в кримінальних справах Полтавського обласного суду від 24 травня 1999 року за ст. 93 п.п. «е», «ж», «і», ст. 140 ч. 3 ст. 208, ст. 42 КК України 1960 року, за сукупністю злочинів до смертної кари з конфіскацією всього майна, що є його власністю. Ухвалою колегією суддів в кримінальних справах ВС України від 22 липня 1999 року, вирок Полтавського обласного суду залишено без змін. Ухвалою колегією суддів в кримінальних справах Полтавського обласного суду від 02 червня 2000 року вирок від 24 травня 1999 року приведено у відповідність до діючого законодавства, яким ОСОБА_4 за ст. 93 п.п. «е», «ж», «і», ст. 42 КК України засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Засуджений відбуває покарання в Замковій виправній колонії № 58 м. Ізяслава.
ОСОБА_4 звернувся в Ізяславський районний суд з клопотанням про заміну довічного позбавлення волі на максимальний строк 15 років позбавлення волі. В судовому засіданні засуджений послався на те, що виходячи з практики Європейського суду та гуманізації закону про з 2008 року, та з прав і свобод людини і громадянина, міра покарання до довічного позбавлення волі є винятковою та занадто суворою для нього, а тому просить суд пом`якшити дане покарання, призначивши максимальний строк відбуття покарання 15 років позбавлення волі.
Прокурор вважає, що клопотання засудженого є необґрунтованим, а тому заперечує щодо його задоволення.
Суд заслухавши пояснення засудженого ОСОБА_4 , думку прокурора, та матеріали особової справи, вважає, що в задоволенні клопотання слід відмовити по таким підставам.
Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року містив положення про смертну кару як виняткову міру покарання у Загальній частині та в санкціях статей Особливої частини, що передбачали відповідальність за умисні вбивства, вчинені за обтяжуючих обставин (статті 58, 59, 60, 93, 1901). При цьому зазначені санкції статей Особливої частини Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року мали альтернативний характер: поряд із смертною карою як видом покарання вони передбачали і позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Конституційний Суд України у Рішенні № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання.
Верховна Рада України шляхом прийняття Закону № 1483 від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» привела Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року. Згідно з пунктом 1 розділу І Закону № 1483 із Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року виключено статтю 24, що передбачала смертну кару як виняткову міру покарання; Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року доповнено новою статтею 252, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі, що «встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк»; слова «смертна кара» в усіх випадках їх застосування у тексті Кодексу 1960 року замінено на слова «довічне позбавлення волі». Положеннями пунктів 2, 3 розділу І Закону № 1483 внесено зміни до Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України, якими врегульовано питання, що випливали із зазначених змін у Кримінальному Кодексі України в редакції 1960 року. У розділі II Закону № 1483 передбачено, що «перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок». У розділі III Закону № 1483 встановлено, що «цей Закон набирає чинності з дня його опублікування». Закон № 1483 був опублікований у газеті «Голос України» 29 березня 2000 року.
26 січня 2011 року Конституційний Суд України прийняв Рішення № 1-рп/2011, у п. 1 резолютивної частини якого зазначив, що положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, КПК та ВТК України» від 22 лютого 2000 року № 1483ІІІ, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, у взаємозв`язку з положеннями статей 58, 92, 152 Конституції України, статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», ст. 6 КК України 1960 року, ст. 5 КК України 2001 року, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені КК України 1960 року до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).
Оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена КК України 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення цього кодексу із змінами, внесеними Законом України № 1483-ІІІ від 22.02.2000 р., є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
У відповідності до ст. 87 Кримінального Кодексу України, засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що доводи ОСОБА_4 про надмірно суворе призначення йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі, є необґрунтованими, а тому в задоволенні його клопотання слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 3, 8, 55, 58, 85, 92, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 3, 5, 64, 87 Кримінального Кодексу України в редакції 2001 року, Законом України № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року, ст. ст. 537, 539 КПК України, ст. ст. 151, 151-1 КВК України, Конвенцією про захист прав людини та основних свобод, рішеннями Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року (справа про смертну кару); ст. 537, 539КПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
В задоволенні клопотання ОСОБА_4 відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду на протязі семи діб з дня її проголошення, а засудженим в той самий строк і в тому самому порядку з моменту отримання ним копії даної ухвали.
Суддя:підпис ОСОБА_1 .
Згідно з оригіналом суддя ОСОБА_1
Секретар: