АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2013 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді
- Васильєвої М.А.

суддів
- Лук'янець

- Мороза І.М.

за участю

прокурора
- Глиняного С.В.

представника потерпілої
- ОСОБА_2

захисника
- адвоката ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
кримінальну справу за апеляціями
представника ОСОБА_2 в інтересах
потерпілої ОСОБА_4 та прокурора
Тимошенко Н.М.., який брав участь у
розгляді справи судом першої
інстанції, на постанову
Шевченківського районного суду м.
Києва від 27 вересня 2013 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 вересня 2013 року
кримінальна справа по обвинуваченню
ОСОБА_5 у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК
України направлена прокурору
Шевченківського району м. Києва на
додаткове розслідування.

Місцевий суд мотивував своє рішення
тим, що під час розгляду справи
встановлена така неповнота та
неправильність досудового слідства,
яка не може бути усунута в судовому
засіданні.

Зокрема, як зазначено у постанові,
досудовим слідством фактично не
встановлено та не конкретизовано, кому
саме ОСОБА_5 заподіяно шкоду - ПАТ
«УкрСиббанк» чи ОСОБА_4 та в якому
розмірі - 40000 доларів США чи 24 613,59
доларів США; не визначено в рамках
даної кримінальної справи статусу ПАТ
«УкрСиббанк» у зв'язку із тим, що,
згідно обвинувачення, ОСОБА_5 нанесла
матеріальну шкоду саме цій установі; не
з'ясовано органом досудового слідства
обставини з приводу причин не
виконання ОСОБА_5 в повному обсязі
зобов'язань по кредитному договору,
факти її звернень до банку із заявами
щодо продовження терміну дії договору,
даних про виручку від реалізації
продукції за виключенням матеріальних
витрат у ОСОБА_5 від ведення
підприємницької діяльності, які
остання могла використовувати для
погашення кредиту, що свідчить про те,
що органом досудового слідства не
з'ясована наявність чи відсутність в
діях ОСОБА_5, складу злочину,
передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України за
першим епізодом. При цьому, за таких
обставин, кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч.
2 ст. 190 КК України за ознакою
повторності є припущенням.

Представник потерпілої ОСОБА_2,
вважаючи висновок суду про
неконкретність пред'явленого
обвинувачення необґрунтованим, а
рішення про направлення справи на
додаткове розслідування -
безпідставним, подала апеляцію, в якій
просить постанову суду скасувати та
направити кримінальну справу на новий
судовий розгляд.

В обґрунтування своїх апеляційних
вимог апелянт посилається на те, що
пред'явлене ОСОБА_5 обвинувачення
відповідає вимогам
кримінально-процесуального закону, є
конкретним та таким, що не порушує
права на захист останньої. Більш того,
на думку представника, обвинувачення
підтверджується матеріалами справи та
спростовують показання ОСОБА_5

Крім того, апелянт звертає увагу на те,
що на досудовому слідстві опитані і
допитані: ОСОБА_5, потерпіла, свідки
(члени сім'ї обвинуваченої), працівники
ПАТ «УкрСиббанк», свідки ОСОБА_6,
ОСОБА_7, проведені очні ставки,
здійснено виїмку документів,
витребувані документи з банківських
установ, податкових органів, інших
організацій.

При цьому, представник потерпілої
зазначає, що всі недоліки, які вказані в
оскаржуваній постанові суду першої
інстанції, могли бути усунуті під час
розгляду справи та, за своєю
специфікою, не потребують проведення
слідчих дій та оперативно розшукових
заходів.

Прокурор Тимошенко Н.М., який брав
участь у розгляді справи судом першої
інстанції, в апеляції висуває
аналогічні апеляційні вимоги апеляції
представника потерпілого.

При цьому, прокурор зазначає, що на
противагу висновку суду першої
інстанції про направлення справи на
додаткове розслідування, зокрема,
досудовим слідством чітко встановлено,
що діями ОСОБА_5 заподіяно матеріальну
шкоду ПАТ «УкрСиббанк» у розмірі 24 613,59
доларів США, що станом на 22 грудня 2005
року відповідно до офіційного курсу
гривні до іноземних валют становить
124298,63 грн., та в 600 і в більше разів
перевищує неоподаткований мінімум
доходів громадян, і є особливо великим
розміром, оскільки в період з 22 грудня
2005 року по 17 грудня 2008 року частину
грошових коштів у сумі 15 386,41 доларів
США ОСОБА_5 за кредитним договором було
сплачено.

З приводу не визначення в рамках даної
кримінальної справи статусу ПАТ
«УкрСиббанк», у зв'язку із тим, що
згідно обвинувачення ОСОБА_5 нанесла
матеріальну шкоду саме цій установі,
прокурор зазначає, що вказане не є
підставою для направлення справи на
додаткове розслідування, оскільки ПАТ
«УкрСиббанк» має можливість
скористатись своїми правом з приводу
вирішення питання про відшкодування
матеріальних збитків, після розгляду
кримінальної справи по суті, в рамках
цивільного судочинства.

Крім того, на думку прокурора, не є
підставами для направлення справи на
додаткове розслідування: не з'ясування
органом досудового слідства обставин з
приводу не виконання ОСОБА_5 в повному
обсязі зобов'язань по кредитному
договору, факти її звернень до банку із
заявами щодо продовження терміну дії
договору, даних про виручку від
реалізації продукції за виключенням
матеріальних витрат у ОСОБА_5 від
ведення підприємницької діяльності,
які остання могла використовувати для
погашення кредиту, оскільки, на думку
прокурора, не з'ясування цих обставин
не є суттєвими порушеннями
кримінально-процесуального закону.

Також, прокурор зазначає, що всупереч
твердженням місцевого суду про
наявність умислу на заволодіння
ОСОБА_5 шахрайським шляхом грошовими
коштами ПАТ ««УкрСиббанк»» свідчать її
дії по отриманню кредиту, в тому числі,
і обіцяння грошової винагороди ОСОБА_4
за поручительство по кредиту. В свою
чергу показання ОСОБА_5 в якості
підозрюваної спростовуються її ж
показаннями в якості обвинуваченої та
довідкою з Яготинської МДПІ Київської
обл. від 24 вересня 2010 року.

Більше того, як зазначає апелянт, всі
недоліки досудового слідства, про які
викладено у постанові, за необхідності,
за клопотанням сторін для
підтвердження чи спростування їх
позицій, суд мав змогу усунути в
судовому засіданні шляхом ретельного
допиту підсудної, свідків, виклику і
допиту нових свідків, витребуванням
необхідних документів, а також шляхом
давання судових доручень в порядку ст.
315-1 КПК ( 1960 року).

На зазначені апеляції захисником
подані заперечення, у яких адвокат
ОСОБА_3, вважаючи рішення суду першої
інстанції законним та обґрунтованим,
просить відмовити у задоволенні
апеляцій.

Заслухавши доповідь судді, прокурора
та представника потерпілої, які
підтримали апеляції в повному обсязі
та просили задовольнити їх, захисника,
який заперечував проти задоволення
апеляцій, вважаючи постанову суду
законною та обґрунтованою, вивчивши
матеріали справи й перевіривши доводи
апеляцій, колегія суддів доходить
висновку, що апеляції не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 281 КПК України
(1960 року), повернення справи на
додаткове розслідування з мотивів
неповноти або неправильності
досудового слідства може мати місце
лише тоді, коли ця неповнота або
неправильність не може бути усунута в
судовому засіданні.

Як убачається зі справи та змісту
постанови, місцевим судом дотримано
цих вимог кримінально-процесуального
закону й обґрунтовано зроблено
висновок про неможливість розглянути
справу без повернення її на додаткове
розслідування.

Так, згідно з вимогами статті 22 КПК
України (1960 року) прокурор, слідчий і
особа, яка провадить дізнання,
зобов'язані вжити всіх передбачених
законом заходів для всебічного,
повного і об'єктивного дослідження
обставин справи. Виявити як і ті
обставини, що викривають, так і ті, що
виправдовують обвинуваченого.

Виходячи з вказаної норми
процесуального закону, під повнотою
дослідження слід розуміти правильне
визначення предмету доказування, тобто
з'ясування всіх обставин, які
підлягають доказуванню у кримінальній
справі, системну оцінку всіх
допустимих і належних доказів в
сукупності, що є основою прийняття
законного і обґрунтованого рішення у
справі.

Разом з тим, орган досудового слідства
допустив таку неповноту й
неправильність під час розслідування,
які не можуть бути усунуті в судовому
засіданні, оскільки під час досудового
слідства належним чином не
з'ясованіобставини, які мають істотне
значення для правильного вирішення
справи.

Відповідно до ст. 64 КПК України (1960 року)
доказуванню в кримінальній справі
підлягають зокрема подія злочину (час,
місце, спосіб та інші обставини
вчинення злочину), винність
обвинуваченого у вчиненні злочину,
характер і розмір шкоди, завданої
злочином, а пред'явлене обвинувачення,
згідно зі ст. 132 КПК України (1960 року),
має бути конкретним і містити дані про
час, місце та інші обставини вчинення
злочину.

Крім того, дані положення випливають з
п. (а) ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод від 4 листопада
1950 року, ратифікованої Верховною Радою
України 17 липня 1997 р., згідно якого
кожен, кого обвинувачено у вчиненні
кримінального правопорушення, має
право бути негайно i детально
поінформованим зрозумілою для нього
мовою про характер i причину
обвинувачення проти нього.

Разом з цим, ці вимоги процесуального
закону органами досудового слідства
належно не виконані, досудове слідство
по даній кримінальній справі проведено
неповно та однобічно, про що
обґрунтовано зазначив суд у постанові,
у зв'язку з чим колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що органи досудового
слідства всупереч вимог ст. 64 КПК
України (1960 року), належним чином не
дослідили, обставини, що підлягають
доказуванню у даній кримінальній
справі.

Відповідно до пред'явленого ОСОБА_5
обвинувачення, остання, маючи умисел
на заволодіння чужим майном шляхом
шахрайства в особливо великих
розмірах, розробила злочинний план,
згідно з яким мала отримати кредит у
банку під заставу нерухомого майна
іншої особи, який у подальшому не
виплачувати, та заволодіти вказаними
грошовими коштами.

Так, приблизно з вересня 2005 року
ОСОБА_5, маючи на меті незаконно
збагатитись за рахунок майна інших
осіб, почала входити в довіру до
знайомої ОСОБА_4, яка в приватній
власності має квартиру.

4 грудня 2005 року, приблизно о 13
год., ОСОБА_5, знаходячись за місцем
мешкання в АДРЕСА_2, зловживаючи
довірою ОСОБА_4, вмовила останню
виступити її майновим поручителем
перед ПАТ «УкрСиббанк» та укласти з
банком договір іпотеки належної ОСОБА_4
квартири з метою отримання кредиту у
вищевказаному банку в сумі 40000 доларів
США. ОСОБА_5, продовжуючи
реалізовувати злочинний намір та
зловживаючи довірою ОСОБА_4,
зобов'язалась перед останньою у
вчасному погашенні кредиту згідно
встановленого ПАТ «УкрСиббанк»
графіку погашення, а також виплатити
ОСОБА_4 винагороду в розмірі 10000
доларів США за поручительство при
отриманні кредиту, тим самим
намагаючись відвернути увагу
останньої від своїх дійсних намірів,
про що написала відповідну розписку.
Довіряючи ОСОБА_5 та будучи впевненою у
добросовісності її дій з приводу
своєчасного погашення кредиту та
правильності прийнятого рішення, не
підозрюючи про дійсні злочинні наміри
останньої, ОСОБА_4 погодилась виступити
поручителем перед банком при отриманні
кредиту ОСОБА_5

22 грудня 2005 року приблизно о 14
год. ОСОБА_5, реалізовуючи злочинний
задум, знаходячись в приміщенні
відділення ПАТ «УкрСиббанк»,
розташованого по вул. Мельникова № 6 в
м. Києві, уклала із вказаним банком
кредитний договір № 8-6КМ/12-2005 про
отримання кредиту в розмірі 40000 доларів
США строком на 3 роки. В той же час,
ОСОБА_4, будучи впевненою в порядності
та чесності намірів ОСОБА_5,
уклала з ПАТ «УкрСиббанк» договір
іпотеки № 8-6КМ/12-2005, відповідно до
якого, в якості забезпечення
повернення ОСОБА_5 кредитних коштів
передала в іпотеку власну квартиру
АДРЕСА_1.

Заволодівши шахрайським шляхом
грошовими коштами ПАТ «УкрСиббанк» у
сумі 40000 доларів США, ОСОБА_5
розпорядилась ними на власний розсуд.
Намагаючись викликати у працівників
ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 уяву
добросовісного виконання умов
кредитного договору з метою відведення
від себе підозри у вчиненні
шахрайських дій, в період часу з 22
грудня 2005 року по 17 грудня 2008 року,
ОСОБА_5 сплатила по кредитному
договору грошові кошти в сумі 15386,41
доларів США.

В подальшому, ОСОБА_5,
усвідомлюючи, що за невиконання умов
кредитного договору відповідає
особистим майном поручитель ОСОБА_4,
отримавши з 22 грудня 2005 року по 22
грудня 2008 року дохід в сумі 963835,13 грн.,
маючи реальну можливість виконувати в
повному обсязі зобов'язання по
кредитному договору перед ПАТ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_4, реалізуючи
свій злочинний намір, перестала їх
виконувати.

Вчинивши всі дії, які вважала за
необхідні для заволодіння шахрайським
шляхом чужим майном, ОСОБА_5,
зловживаючи довірою ОСОБА_4, заволоділа
грошовими коштами ПАТ «УкрСиббанк» в
особливо великих розмірах в сумі 24613,59
доларів США, що станом на 22 грудня 2005
року згідно офіційного курсу гривні до
іноземних валют встановленого
Національним банком України становить
505 грн. за 100 доларів США, а всього на
загальну суму 124298,63 грн., що в 600 та
більше разів перевищує
неоподаткований мінімумів доходів
громадян.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 4
ст. 190 КК України як заволодіння шляхом
зловживання довірою чужим майном в
особливо великих розмірах, що в 600 і
більше разів перевищує
неоподаткований мінімум доходів
громадян.

Крім того, органом досудового слідства
ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що 13
січня 2006 року приблизно о 13 год. з метою
повторного заволодіння шахрайським
шляхом грошовими коштами ОСОБА_4,
знаходячись в одному з кабінетів ВАТ
«Український науково-дослідний
інститут спеціальних видів друку»,
розташованого на вул. Кіото № 25 в м.
Києві, зловживаючи довірою останньої,
вмовила надати їй в борг грошові кошти
в сумі 4000 доларів США. Довіряючи ОСОБА_5
та не здогадуючись про дійсні наміри
останньої, ОСОБА_4 погодилась надати в
борг ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 4000
доларів США та з вказаною метою
домовилась про зустріч за місцем
мешкання.

Вказаного дня приблизно о 18 год., згідно
раніше досягнутої домовленості,
ОСОБА_5, знаходячись в квартирі АДРЕСА_1,
яка належить ОСОБА_4, написала останній
боргову розписку з приводу отримання в
борг 4000 доларів США, щомісячної
виплатити відсотків в сумі 700 грн. та
повернення вказаних грошових коштів по
першій вимозі ОСОБА_4 Зловживаючи
довірою останньої, ОСОБА_5 повторно,
шахрайським шляхом, заволоділа
грошовими коштами в сумі 4000 доларів
США, що станом на 13 січня 2006 року, згідно
офіційного курсу гривні до іноземних
валют встановленого Національним
банком України становить 505 грн. за 100
доларів США, а всього на загальну суму
20200 грн., що в 100 разів перевищує
неоподаткований мінімум доходів
громадян.

В подальшому ОСОБА_5
розпорядилась зазначеною сумою грошей
на власний розсуд, завдавши ОСОБА_4
значної шкоди.

Дії ОСОБА_5 органом досудового
слідства кваліфіковані за ч. 2 ст. 190 КК
України як заволодіння шляхом
зловживання довірою, повторно, чужим
майном, що в 100 і більше разів перевищує
неоподаткований мінімум доходів
громадян, завдавши значної шкоди.

Разом з тим, пред'явлене ОСОБА_5
обвинувачення є неконкретним,
суперечливим та таким, що порушує право
останньої на захист.

Так, з пред'явленого ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 190
КК України обвинувачення не
вбачається, яка ж саме шкода, внаслідок
яких саме дій була заподіяна та кому,
оскільки слідчим в обвинувачення
спочатку зазначено, що ОСОБА_5 заводила
шахрайським шляхом грошовими коштами
ПАТ «УкрСиббанк» у сумі 40000 доларів США,
якими розпорядилася на власний розсуд,
а в подальшому зазначається, що ОСОБА_5,
вчинивши всі дії, які вважала за
необхідні для заволодіння шахрайським
шляхом чужим майном, зловживаючи
довірою ОСОБА_4, заволоділа грошовими
коштами ПАТ «УкрСиббанк» в сумі 24613,59
доларів США.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що досудовим
слідством не встановлено та не
конкретизовано, кому саме заподіяно
шкоду ОСОБА_5 - ПАТ «УкрСиббанк» чи
ОСОБА_4 та в якому розмірі - 40000 доларів
США чи 24613, 59 доларів США, а
обвинувачення в цій частині є
суперечливим, у зв'язку з чим доводи
апеляцій про те, що органом досудового
слідства встановлено заподіяння шкоди
саме ПАТ «УкрСиббанк» та саме у сумі
24613, 59 доларів США, є безпідставними.

Крім того, об'єктивна сторона
шахрайства полягає у заволодінні
майном або придбанні права на майно
шляхом обману чи зловживання довірою.
При цьому, умисел на заволодіння
майном у особи повинен виникнути до
вчинення злочину.

Проте, а ні з матеріалів справи, а ні з
пред'явленого ОСОБА_5 обвинувачення не
вбачається, на підставі яких даних
орган досудового слідства прийшов до
висновку, про наявність у ОСОБА_5 умислу
на заволодіння чужим майном до
отримання кредиту, а тим більше, на
підставі яких даних орган досудового
слідства прийшов до висновку, що ОСОБА_5
розробила злочинний план, згідно з яким
мала отримати кредит у банку під
заставу нерухомого майна іншої особи,
який у подальшому не виплачувати, та
заволодіти вказаними грошовими
коштами.

При цьому, як обґрунтовано зазначено у
постанові суду, під час досудового
слідства недослідженими залишилися
причини не виконання ОСОБА_5 в повному
обсязі зобов'язань за кредитним
договором, факти її звернень до банку
із заявами щодо продовження терміну
дії договору, слідчим шляхом не
перевірено, чи залишався валовий дохід
(виручка від реалізації продукції за
виключенням матеріальних витрат) у
ОСОБА_5 від ведення підприємницької
діяльності та з урахуванням необхідних
витрат на утримання сім'ї, будинку,
інше, тобто, вільні кошти, які остання
могла використовувати на погашення
кредиту.

Також, колегія суддів погоджується з
висновком місцевого суду про те, що
досудовим слідством не досліджено та
не взято до уваги сплату ОСОБА_5
протягом 2005-2008 років грошових коштів за
кредитним договором.

З'ясування та встановлення цих
обставин є істотним, впливає на
обґрунтованість та законність
пред'явленого ОСОБА_5 обвинувачення у
вчиненні інкримінуємого їй злочину, у
зв'язку з чим доводи апеляцій про те, що
з'ясування цих обставин жодним чином не
впливає на доведеність вчинення ОСОБА_5
злочину, є безпідставними.

Європейський суд з прав людини (далі -
Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від
9 жовтня 2008 р., зазначив, що у тексті
підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції
вказано на необхідність приділяти
особливу увагу роз'ясненню
«обвинувачення» особі, стосовно якої
порушено кримінальну справу. Деталі
вчинення злочину можуть відігравати
вирішальну роль під час розгляду
кримінальної справи, оскільки саме з
моменту доведення їх до відома
підозрюваного він вважається офіційно
письмово повідомленим про фактичні та
юридичні підстави пред'явленого йому
обвинувачення (див. рішення від 19
грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти
Австрії», № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд
нагадує, що положення підпункту «а» п. 3
ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у
світлі більш загальної норми про право
на справедливий судовий розгляд,
гарантоване п. 1 цієї статті. У
кримінальній справі надання повної,
детальної інформації щодо
пред'явленого особі обвинувачення та,
відповідно, про правову кваліфікацію,
яку суд може дати відповідним фактам, є
важливою передумовою забезпечення
справедливого судового розгляду (див.:
рішення від 25 березня 1999 р. у справі
«Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], №
25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у
справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94,
п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі
«І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п.
34).

Справедливість під час провадження у
справі необхідно оцінювати, беручи до
уваги розгляд справи в цілому (див.
рішення від 1 березня 2001 р. у справі
«Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47).
Крім того, право бути поінформованим
про характер і причини обвинувачення
потрібно розглядати у світлі права
обвинуваченого мати можливість
підготуватися до захисту,
гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6
Конвенції (див. зазначені рішення у
справі «Пелісьє та Сассі проти
Франції», п. 54, а також «Даллос проти
Угорщини», п. 47).

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає доводи апеляцій про те, що суд
першої інстанції міг самостійно
усунути недоліки досудового слідства,
але не вжив всіх можливих заходів для
розгляду справи, необґрунтованими.

Крім того, за змістом ч. 2 ст. 16-1 КПК
України (1960 року) при розгляді справи в
суді функції обвинувачення, захисту і
вирішення справи не можуть покладатися
на один і той же орган чи на одну й ту ж
особу.

Відповідно до ч. 3 ст. 16-1 КПК України (1960
року) державне обвинувачення у суді
здійснює прокурор.

Суд, як вбачається з ч. 6 ст. 16-1 КПК
України (1960 року), зберігаючи
об'єктивність і неупередженість,
створює необхідні умови для виконання
сторонами їх процесуальних обов'язків
і здійснення наданих прав.

При цьому, виклик і допит нових
свідків, проведення додаткових чи
повторних експертиз, витребування
документів, давання судових доручень у
порядку, передбаченому в ст. 315-1 КПК, на
підтвердження чи спростування позицій
сторін допускаються тільки за
клопотанням сторін, та судові
доручення суд дає лише з метою
перевірки й уточнення фактичних даних,
одержаних у ході судового слідства.

Разом з тим, відповідно до протоколу
судового засідання, місцевий суд з
метою перевірки наявних у справі
доказів, в межах своєї компетенції,
передбаченої
кримінально-процесуальним законом,
здійснював всі можливі заходи для
розгляду справи, надав сторонам
можливість доповнити судове слідство,
проте, крім клопотання представника
потерпілої про доручення до матеріалів
справи етикетки, учасниками процесу,
зокрема, прокурором, жодних клопотань
та доповнень заявлено не було.

При цьому, будь-яких зауважень на
протокол судового засідання в цій
частині з боку учасників судового
процесу не надходило, що свідчить про
те, що вони погодилися з перебігом
судового засідання, зафіксованого у
протоколі судового засідання.

Також, колегія суддів погоджується з
висновком місцевого суду про те, що
обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 190 КК
України є суперечливим, оскільки з
урахуванням того, що слідчим не
з'ясовані всі обставини інкримінуємого
ОСОБА_5 злочину за ч. 4 ст. 190 КК України,
наявність чи відсутність в діянні
ОСОБА_5 складу даного злочину,
кваліфікація дій останньої за ч. 2 ст. 190
КК України, за ознакою повторності, є
безпідставною.

Крім того, як обґрунтовано
зазначено у постанові, за даним
епізодом слідством не розкрито
суб'єктивної сторони злочину, щодо
наявності умислу у ОСОБА_5 на вчинення
саме шахрайських дій

Враховуючи те, що місцевим судом
приймалися всі передбачені законом
заходи для розгляду справи в судовому
засіданні, проте, враховуючи, що по
даній справі зібрані суперечливі
докази щодо обставин інкримінованих
ОСОБА_5 злочинів, а наявні у справі
докази не забезпечують надійне, повне
та достовірне встановлення всіх
обставин, що входять до предмету
доказування, та свідчать про
однобічність та неповноту досудового
слідства, які не можуть бути усунені в
судовому засіданні та які виключали
можливість постановлення вироку, що
свідчить про те, що органами досудового
слідства не в повному обсязі виконані
вимоги ст.. 64 КПК України (1960 року), те,
що по справі залишилися не з'ясованими
обставини, що мають істотне значення та
суттєво впливають на прийняття
правильного рішення, а також виявлено
ряд суперечностей, що потягло за собою
неконкретність та суперечливість
пред'явленого ОСОБА_5 обвинувачення,
порушення права на захист останньої, що
є істотним порушенням вимог
кримінально-процесуального закону,
колегія суддів приходить до висновку,
що суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
направлення даної кримінальної справи
на додаткове розслідування, а тому
постанова суду є законною та
обґрунтованою, а апеляції прокурора та
представника потерпілої -
безпідставними і такими, що не
підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст..ст. 365, 366, 382 КПК України (1960 року), пп.
11, 15 розділу Х1 «Перехідних положень»
КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Постанову Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 вересня 2013 року, якою
кримінальну справу по обвинуваченню
ОСОБА_5 у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 2 ст.190, ч. 4 ст. 190 КК
України, повернуто прокурору
Шевченківського району м. Києва на
додаткове розслідування, - залишити
без зміни, а апеляцію прокурора
Тимошенко Н.М., який брав участь у
розгляді справи судом першої
інстанції, та представника ОСОБА_2 в
інтересах потерпілої ОСОБА_4 - без
задоволення.

__________________ ____________________
____________________

Васильєва М.А. Лук’янецьЛ.Ф.
Мороз І.М.