Провадження № 11-кп/792/408/15 Головуюча в 1-й інстанції ОСОБА_1
Справа № 669/357/15-к Доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.185 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 липня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Хмельницького області в складі :

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому матеріали кримінального провадження №0000443 за апеляційною скаргою прокурора, який приймав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, на вирок Білогірського районного суду Хмельницької області від 28 квітня 2015 року, -

В с т а н о в и л а:
Вироком Білогірського районного суду від 28 квітня 2015 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Костопіль Рівненської області, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, не працюючого, пенсіонера, не одруженого, на утриманні неповнолітня дитина, раніше судимого:

- 04 лютого 2014 року Білогірським районним судом Хмельницької області за ч.2 ст.307 КК України до позбавлення волі строком чотири роки шість місяців без конфіскації майна з випробуванням з іспитовим строком два роки з покладенням обов`язків, передбачених п.3 ч.1 ст. 76 КК України, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, та призначено покарання у виді арешту строком на два місяці.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 70 КК України ОСОБА_7 визначено остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та призначено покарання у виді 4 років шести місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених п.3, ч.1 ст.76 КК України, а саме повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_7 частково відбуте покарання за попереднім вироком Білогірського районного суду Хмельницької області від 04 лютого 2014 року по 28 квітня 2015 року включно.

За вироком суду, 20 грудня 2013 року близько 21 години 00 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисно, з корисливих мотивів, користуючись вільним доступом та будучи впевненим, що за ним ніхто не спостерігає, із спальної кімнати квартири АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_8 , що розташована по АДРЕСА_3 , із стільця таємно викрав 500 грн., - десять купюр по п`ятдесят гривень кожна, заподіявши матеріальну шкоду на загальну суму 500,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, прокурор, який приймав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України ОСОБА_7 шляхом часткового складання покарання, призначеного цим вироком, та покарання, призначеного попереднім вироком Білогірського районного суду Хмельницької області від 04 лютого 2014 року, визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 10 місяців.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки 6 місяців.

Свої вимоги прокурор аргументує неправильним застосуванням місцевим судом при призначенні покарання ОСОБА_7 закону України про кримінальну відповідальність. Так, на переконання прокурора, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 остаточне покарання за правилами ч.4 ст.70 КК України, не мав права призначити покарання шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного цим вироком, більш суворим, призначеного попереднім вироком Білогірського районного суду Хмельницької області від 04 лютого 2014 року, оскільки за умови призначення ОСОБА_7 за ч.1 ст.185 КК України покарання у виді арешту на строк 2 місяці (до даного виду покарання 75 КК України не застосовується взагалі), кожний вирок мав би виконуватися самостійно.

Потерпілий ОСОБА_8 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах кримінального провадження рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення потерпілому. Крім того, причин неявки потерпілий не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання від нього не надходило.

Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

На підставі наведеного та з врахуванням того, що потерпілим ОСОБА_8 , причин неявки суду не повідомлено, клопотання про відкладення розгляду справи не подано, апеляційний суд, відповідно до ч.4 ст.405 КПК України, приходить до висновку про можливість розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо суті поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу з підстав зазначених у ній, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги процесуального опонента, вважаючи вирок місцевого суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши сторони судового провадження у дебатах, які залишилися на попередніх позиціях, надавши останнє слово обвинуваченому, колегія суддів визнає апеляційну скаргу прокурора такою, яка задоволенню не підлягає.

Оскільки сторонами судового провадження, не оспорюється доведеність вини та правильність кваліфікації інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 кримінального правопорушення, а розгляд справи в місцевому суді проводився у спрощеному порядку, у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд апеляційної інстанції виходить із того, що було встановлено вироком місцевого суду, оскільки факти, які сторонами не оспорюються, вважаються дослідженими та встановленими в судовому засіданні, а доказове значення фактичних даних, які не оспорюються сторонами і не досліджуються в ході судового слідства, не може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на сукупності ретельно досліджених, належним чином проаналізованих, оцінених та докладно наведених у вироку доказах.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, а саме скасування оскаржуваного вироку з підстав неправильного застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому міри покарання, а саме незастосуванні закону, який підлягає застосуванню, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, обвинуваченому ОСОБА_7 інкриміновано вчинення кримінального правопорушення до постановлення щодо нього Білогірським районним судом Хмельницької області вироку від 04 лютого 2014 року, за яким він був засуджений до покарання у виді позбавлення волі та звільнений на підставі ст.75 КК України від його відбування з випробуванням.

Така ситуація повністю підпадає під поняття сукупності злочинів, що міститься в ч.4 ст.70 КК України.

Відповідно до вимог ч.4 ст.70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Так, згідно вимог ч.1- ч.3 ст. 70 КК України, при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожен злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Таким чином, призначення судом покарання за сукупністю злочинів проходить дві обов`язкові стадії, а саме: 1) суд призначає покарання окремо за кожен злочин; 2) суд призначає остаточне покарання за їх сукупністю.

В свою чергу, остаточне покарання за сукупністю злочинів призначається судом на основі одного із трьох принципів: 1) поглинення менш суворого покарання більш суворим; 2) повного складання призначених покарань; 3) часткового складання призначених покарань.

Як убачається із роз`яснень, що містяться в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 ( із послідуючими змінами ) « Про практику призначення судами кримінального покарання», у разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визначення остаточного покарання - виходячи з його виду й розміру, а коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається і за таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Суд першої інстанції, постановляючи вирок щодо ОСОБА_7 , зазначених вимог кримінального закону дотримався, а призначення судом обвинуваченому покарання за сукупністю злочинів не суперечить вищевказаним роз`ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України.

Так, при призначенні обвинуваченому у даному кримінальному провадженні покарання за ч.1 ст.185 КК України, місцевий суд з врахуванням тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії середньої тяжкості, даних про особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, ряду пом`якшуючих покарання обставин, а саме щирого каяття у вчиненому, активному сприянні у розкритті злочину, відшкодуванні завданої шкоди, прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначити йому покарання у межах санкції ч.1 ст.185 КК України, але без реального його відбуття, про що зазначив у мотивувальній частині оскаржуваного вироку.

Тобто, судом мотивовано визнано недоцільним реальне відбування ОСОБА_7 покарання, до якого він засуджений вказаним вироком, а з врахуванням що обвинувачений ОСОБА_7 був звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком за попереднім вироком від 04 лютого 2014 року, застосування принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим при остаточному призначенні ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів, не суперечить роз`ясненням, що містяться в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 (із послідуючими змінами) «Про практику призначення судами кримінального покарання», оскільки покарання обвинуваченому призначені без реального їх відбуття, що виключає можливість виконання вироків самостійно.

Не міститься перешкод і для поглинення покарання у виді арешту більш суворими видами покарань, в тому числі покаранням у виді позбавлення волі, із звільнення від його відбуття з іспитовим строком.

Так, поглинення як принцип призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів полягає в тому, що менш суворе покарання поглинається більш суворим. Останнє і підлягає виконанню.

Якщо ж за окремі злочини, які утворюють сукупність, призначені покарання різних видів, то при з`ясуванні того, які з них є більш суворими, а які - менш суворими, треба виходити із ієрархічної послідовності видів покарань, визначених в ст.51 КК України. У цьому випадку розмір (строк) покарань до уваги не береться, як і не приймається реальність чи умовність призначених покарань. Основний критерій, який має значення у даній ситуації це вид покарання.

Не можна погодитися із доводами прокурора про те, що місцевий суд, всупереч вимогам ст. 75 КК України, звільнив обвинуваченого ОСОБА_7 від покарання у виді арешту, оскільки відповідно до змісту резолютивної частини вироку місцевого суду від 28 квітня 2015 року, обвинувачений ОСОБА_7 був звільнений від відбування покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців, а звільнення обвинуваченого від відбування покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, не суперечить положенням ст.75 КК України.

За таких умов, місцевий суд, на виконання вимог ч.4 ст.70 КК України, цілком обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_7 з урахуванням постановленого щодо нього вироку від 04 лютого 2014 року за сукупністю злочинів остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим із подальшим звільненням обвинуваченого від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України з випробуванням, визнавши за доцільне для забезпечення контролю над ОСОБА_7 покласти на нього, відповідно до ст.76 КК України, ряд обов`язків на період іспитового строку та із зарахуванням в строк відбування покарання ОСОБА_7 частково відбуте останнім покарання за попереднім вироком Білогірського районного суду Хмельницької області від 04 лютого 2014 року.

Таким чином, перевіряючи в порядку вимог ст.404 КПК України вирок суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає у рішенні місцевого суду неправильного застосування кримінального закону в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів.

З врахуванням викладеного, підстав для зміни чи скасування вироку місцевого суду за поданою прокурором апеляційною скаргою не встановлено, а тому судове рішення слід залишити без змін.

У зв`язку із наведеним, керуючись ст.ст. 404-405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

П о с т а н о в и л а:
Вирок Білогірського районного суду Хмельницької області від 28 квітня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора, який приймав участь у розгляді справи в суді першої інстанції без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді /підписи/

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2 .