АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №11-кп/790/1483/15 Головуючий 1-ої інстанції:
Справа: № 645/2792/13-к ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст.15, ч.2 ст. 185 КК
Іменем України
31 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 травня 2015 року, відповідно до якого
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Балобанівка Богодухівського району Харківської області, громадянин України, з середньою освітою, непрацюючий, раніше неодноразово судимий, у тому числі 12.12.2008 року Харківським районним судом Харківської області за ч. 2 ст. 185 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі, постановою Харківського районного суду Харківської області від 30.07.2012 року на підставі ст. 81 КК України звільнений умовно-достроково на не відбутий строк 8 місяців 22 дні; 21.02.2014 року Ленінським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 263 КК України до 4 місяців арешту; 29.10.2014 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік, 12.11.2014 року Люботинським міським судом Харківської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік,
засуджено за ч.2 ст. 15 ч. 2 ст.185 КК України на 1 рік позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань з урахуванням вироків Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29.10.2014 року по епізоду від 08.11.2013 року та вироку Люботинського міського суду Харківської області від 12.11.2014 року по епізоду від 28.08.2014 року призначено покарання у вигляді 2 років 6 місяців роки позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднано не відбуте покарання за вироком Харківського районного суду Харківської області від 12.12.2008 року і остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.
ОСОБА_7 визнано винним у тому, що 11 березня 2013 року близько 13 год. 30 хв., він, перебуваючи в приміщенні супермаркету «Сільпо», розташованого по пр-ту Московському, 256 у м. Харкові, шляхом вільного доступу, повторно, таємно викрав продукти харчування та спиртний напій, на загальну суму 146 грн.
В апеляційній скарзі заступник прокурора Харківської області просить вирок у зв`язку з неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину, особі винного та обставин справи внаслідок м`якості та постановити новий вирок яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст.185 КК України 3 роки позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України частково приєднати невідбуте покарання за вироком Харківського районного суду Харківської області від 12 грудня 2008 року та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання 3 роки 6 місяців позбавлення волі.
Вважати, що вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29.10.2014 року по епізоду від 08.11.2013 року та вирок Люботинського міського суду Харківської області від 12.11.2014 року по епізоду від 28.08.2014 року підлягають виконанню самостійно.
В своїх запереченнях обвинувачений ОСОБА_7 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись, по суті, на її безпідставність.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області, обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання в межах установлених у санкції статті Особливою частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи його ступінь тяжкості, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як зазначається у вироку, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд, керуючись вимогами ст. 65 КК України, поряд з даними про його особу раніше неодноразово судимий, у тому числі, за вчинення тяжких корисних та особливо тяжких злочинів, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не працює, за місцем мешкання характеризується позитивно, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття у вчинених злочинах, а також відсутність обставин, що його обтяжують. Також суд врахував відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, тривалість перебування в місцях позбавлення волі і те, що злочин, за який ОСОБА_7 засуджено, він вчинив в період строку, на який його було умовно-достроково звільнено.
Під час знаходження цього провадження в суді ОСОБА_7 вчинив ще три умисних злочини, за які був засуджений. Наведені факти, як зазначив суд у вироку, свідчать про небажання обвинуваченого ставати на шлях виправлення, тому суд дійшов висновку, що для виправлення та запобігання вчинення нових злочинів, покарання ОСОБА_7 слід призначити у вигляді позбавлення волі.
Вважаючи обґрунтованим визнання судом першої інстанції переважної більшості наведених обставин, які характеризують особу обвинуваченого, ступінь тяжкості вчинених злочинів, пом`якшуючу обставину, колегія суддів, разом з тим зазначає, що формально пославшись на ці обставини, суд не дав їм належної оцінки і однобічно врахувавши їх, призначив мінімальне покарання з передбачених санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, що свідчить про невідповідність призначеного судом покарання вимогам ст. 65 КК України.
В положеннях ч. 4 ст. 70 КК України зазначається, що за правилами, передбаченими в частинах першій та третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому їм до попередньому вироку.
При призначені ОСОБА_7 покарання судом безпідставно і неправильно застосовано положення ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки правила призначення покарання за цією нормою не стосуються встановлених у справі обставин і необхідність їх застосування не зазначена судом в мотивувальній частині у вироку, а положення п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.03.2003 року передбачають неможливість застосування принципів поглинення, повного чи часткового складання призначених покарань, коли особа, щодо якої було застосовано звільнення з випробуванням, вчинила до постановлення вироку у першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально. За таких умов кожний вирок виконується самостійно. Тобто суд застосував норму кримінального закону, яка не підлягає застосуванню.
Крім того, суд не врахував і в мотивувальній частині вироку також не зазначив, що ОСОБА_7 вчинив злочин в період дії строку, на який його звільнено умовно-достроково за попереднім вироком Харківського районного суду Харківської області від 12 грудня 2008 року, і що обвинуваченому має бути призначено покарання за сукупністю вироків у вигляді позбавлення волі, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, що потягло також неправильне застосування положення ч. 1 ст. 71 КК України
Тому, колегія суддів скасовує вирок щодо ОСОБА_7 в частині призначеного йому покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість цього покарання та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і постановляє в цій частині свій вирок, виходячи з наступного.
Суд першої інстанції необґрунтовано призначив покарання мінімальне можливе з передбачених санкцією ч. 2 ст. 185 КК України особі, яка, будучи раніше неодноразово судимою за скоєння тяжких корисливих та інших, у тому числі, особливо тяжких умисних злочинів, яка також неодноразово звільнялась від подальшого відбуття покарання умовно-достроково і за час дії цього строку знов вчиняла тяжкі корисливі злочини, що свідчить про стійку кримінальну спрямованість особи, яка не бажає ставати на шлях виправлення.
В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 , посилаючись на свій похилий вік, поганий стан здоров`я, відсутність шкоди від його дій, просив суд не призначати покарання більш суворе, чим призначив суд першої інстанції.
З урахуванням викладеного, скасовуючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання з наведених вище підстав, колегія суддів, призначаючи нове, більш суворе покарання за вчинений злочин, але за розміром нижче від запропонованого в апеляційній скарзі, поряд з даними про особу обвинуваченого раніше неодноразово судимий за скоєння тяжких корисливих злочинів та інших, умисних, у тому числі особливо тяжких злочинів, позитивно характеризується за місцем проживання, не працює, а також ступенем тяжкості скоєного ним злочину, його виду та стадії, розміру шкоди, обставинами, що пом`якшують - щире каяття та обтяжують покарання рецидив злочинів враховує, кількість судимостей та тривалість часу перебування ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі, а також, що неодноразово будучи звільненим від відбування покарання умовно-достроково, ОСОБА_7 в період дії цього строку знов скоював корисливі, у тому числі, тяжкі злочини.
Тому колегія суддів, не погоджуючись з покаранням, призначеним ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, призначає йому більш суворе покарання за цією нормою КК України, а також за правилами ч. 1 ст. 71 КК України шляхом часткового складання призначеного покарання та частки покарання, невідбутого за вироком Харківського районного суду Харківської області від 12 грудня 2008 року, оскільки злочин він скоїв 11 березня 2013 року, тобто в період дії строку умовно-дострокового звільнення, вважаючи це покарання необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження скоєння ним нових злочинів.
Просьба апелянта визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України є безпідставною, оскільки за цією нормою КК України ОСОБА_7 судом першої інстанції не виправдовувався, а визнаний винним.
За таких та наведених вище обставин, які колегія суддів врахувала при призначенні ОСОБА_7 покарання, апеляційна скарга заступника прокурора області підлягає задоволенню частково.
Беручи до уваги викладене, керуючись ст.ст. 392, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 419, 420 КПК України, колегія суддів,-
у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області задовольнити частково.
Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 травня 2015 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного йому покарання скасувати і постановити новий вирок яким призначити покарання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України 2 роки 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Харківського районного суду Харківської області від 12 грудня 2008 року 6 місяців позбавлення волі і визначити остаточне покарання ОСОБА_7 3 роки позбавлення волі.
Вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29.10.2014 року по епізоду від 08.11.2013 року та вирок Люботинського міського суду Харківської області від 12.11.2014 року по епізоду від 28.08.2014 року виконувати самостійно.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.
Головуючий-

Судді: