суддів Судової палати у кримінальних справах
Суду України у складі:
головуючого, судді
суддів
Пивовара В.Ф. та Шевченко Т.В.
за участю прокурорів
Матюшевої О.В. і Донченка В.І.
розглянула в судовому засіданні 4 вересня
2008 року в м. Києві кримінальну справу
за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_3 та захисників - адвокатів ОСОБА_16
і ОСОБА_15 на вирок Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 6 березня
2008 року, яким засуджено:
ІНФОРМАЦІЯ_1 народження,
неодноразово судимого, - останнього разу
14 квітня 2001 р. за п. п. “а”, “е” ст. 93, ч. 2 ст. 17,
п. п. “а”, “е” ст. 93, ч. 2 ст. ст. 17, п. п. “а”, “г”, “е”
ст. 93, ч. 1 ст. 222 КК України на п'ятнадцять
років позбавлення волі з конфіскацією майна,
за п. п. “г”, “е” ст. 93 КК України 1960 року
на чотирнадцять років позбавлення волі, а за правилами ч. 3 ст. 42 КК України
1960 року за сукупністю злочинів йому призначено остаточне покарання -
п'ятнадцять років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його
власністю; за ст. 69 КК України 1960 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної
відповідальності на підставі ст. 49 КК України 2001 року;
ІНФОРМАЦІЯ_2 народження,
неодноразово судимого, - останнього разу
8 травня 1998 року за ч. 2 ст. 215, ч. 3 ст. 42 КК України 1960 року
на чотирнадцять років позбавлення волі з конфіскацією майна,
за п. п. “”г”, “е”, “з” ст. 93 КК України
1960 року на п'ятнадцять років позбавлення волі, а за правилами ч. 3 ст. 42 КК
України 1960 року за сукупністю злочинів йому призначено остаточне покарання -
п'ятнадцять років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його
власністю; за ст. 69 КК України 1960 року ОСОБА_2звільнено від кримінальної
відповідальності на підставі ст. 49 КК України 2001 року; за ч. 2 ст. 123 КК
України 1960 року ОСОБА_2виправдано згідно з п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України;
ІНФОРМАЦІЯ_3 народження,
неодноразово судимого, - останнього разу
10 березня 2006 року за ч. 4 ст. 187 КК України на
за ч. 2 ст. 15, п. п. 6, 11 ч. 2 ст. 115 КК
України на десять років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є
його власністю, за ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 185 КК України на чотири роки
позбавлення волі, за ч. 4 ст. 19, ч. 1 ст. 145 КК України 1960 року на два роки
позбавлення волі, за ч. 4 ст. 19, ст. 102 КК України 1960 року на три роки
позбавлення волі, на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів йому
призначено десять років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є
його власністю, а за правилами ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів
йому призначено остаточне покарання - одинадцять років позбавлення волі з
конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за ч. 1 ст. 187 КК України 1960
року ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 5
КК України; за ст. 69 і ч. 2 ст. 123 КК України 1960 року та за ч. 1 ст. 263 КК
України ОСОБА_3 виправдано згідно з п. 2
ч. 1 ст. 6 КПК України.
Суд
визнав, що в 1995 році невстановлена особа організувала себе, ОСОБА_1 і ОСОБА_2
в банду, озброєну двома автоматами АКМ, трьома АК, АКС, двома пістолетами ТТ,
обрізом та боєприпасами до зазначеної зброї.
серпня 1995 року ОСОБА_2 із іншими особами по вказівці організатора банди вбили
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 При цьому, ОСОБА_2 спочатку взяв участь у незаконному
позбавленні волі цих потерпілих. Потім вивозив їх своїм та іншим автомобілем до
лісового масиву с. Малинівки Бахчисарайського р-ну, де після того, як інша
особа розстріляла двома пострілами з пістолета Макарова одного потерпілого, він
розстріляв двома пострілами іншого
бачив, як учинялись зазначені злочини,
але правоохоронні органи про це не повідомив.
22 вересня 1995 року в с. Мирне Пріхнич кинув
незаконно виготовлений вибуховий пристрій, який привіз сюди разом із ОСОБА_2та
іншою особою, на дах спортивного комплексу і вибухом пошкодив це приміщення.
жовтня 1995 року ОСОБА_2, Пріхнич та інша особа, виконуючи заздалегідь
відпрацьований план, вчинили бандитський напад на кафе-бар фірми “Сарабуз”, що
на 13 км автодороги Сімферополь - Армянськ, неподалік смт. Гвардійське. ОСОБА_2
із ОСОБА_1 вели спостереження за територією бару-кафе з засідки доти, поки інша
особа взяла з багажника автомобіля, на якому вони прибули на місце події,
автомат і пістолет, безперешкодно вломилась до приміщення і там 14-ма
пострілами з автомата розстріляла ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 Інші відвідувачі
кафе-бару не постраждали випадково.
листопада 1995 року Пріхнич із іншою особою пошкодили вибуховим пристроєм
приміщення Кримського регіонального управління Акціонерного банку “Інко”, що в
буд. № 5, по вул. Карла Лібкнехта м. Сімферополя.
січня і 3 лютого 1999 року ОСОБА_3 організував, а ОСОБА_9 виконав дві крадіжки
з проникненням до будинку ОСОБА_10 у с. Колгоспне і до квартири ОСОБА_11 у
будинку АДРЕСА_1. У такий спосіб вони заволоділи майном потерпілих: першого разу на
18.024 грн., а другого на суму 11.117 грн.
року ОСОБА_3 замовив, а ОСОБА_9і ОСОБА_13 побили ОСОБА_12 Вони викликали
потерпілого з квартири і, як тільки той вийшов на поріг, нанесли йому удари
руками і дубинкою в різні частини тіла, заподіявши середньої тяжкості тілесні
ОСОБА_3, виконуючи замовлення іншої особи вбити ОСОБА_14, вислідив потерпілого,
перестрів його на сходах 9-го поверху АДРЕСА_2, напав на нього і наніс не менше
трьох ударів металевим прутом по голові. Проте ОСОБА_3 не довів свій умисел до
кінця, оскільки в цей момент із квартири вибігла дружина потерпілого, підняла
крик і він змушений був тікати.
скарзі засуджений ОСОБА_3 просить скасувати вирок і направити справу на
додаткове розслідування. Разом із тим, він не оспорює рішення суду про своє
засудження за ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 185 КК України 2001 року, ч. 4 ст. 19, ч. 1
ст. 145, ч. 4 ст. 19, ст. 102 КК України 1960 року. При цьому стверджує, що за
побиття ОСОБА_14 він має нести відповідальність за ч. 1 ст. 121 КК України, бо
не хотів смерті потерпілого.
адвокат ОСОБА_15 оскаржує вирок у частині засудження ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 15, п.
п. 6, 11 ч. 2 ст. 115 КК України. Вважає, що умисел його підзахисного на
позбавлення життя потерпілого ОСОБА_14 матеріалами справи не доведений.
Твердить, що дії засудженого по цьому епізоду обвинувачення належить
кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 КК України, а покарання - пом'якшити.
скарзі адвокат ОСОБА_16 ставить питання про звільнення засудженого ОСОБА_1 від
кримінальної відповідальності за п. п. “г”, “е” ст. 93 КК України 1960 року,
оскільки положення ст. ст. 24, 93 КК України 1960 року про виняткову міру
покарання втратило силу на підставі рішення Конституційного Суду України від
29.12.1999 року, а довічне позбавлення волі як вид найсуворішого покарання було
впроваджено Верховною Радою України 22.02.2000 року. У такому разі суд, на
думку захисника, мав керуватись п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України і виходити з того,
що його підзахисний винуватий в учиненні не особливо тяжкого, а тяжкого
злочину, за який може призначатись покарання, не суворіше ніж позбавлення волі
ЗасудженийОСОБА_1 звертається з заявою, в якій
визнає вирок апеляційної інстанції справедливим, і пропонує вважати скаргу
засудженого ОСОБА_3, як прагнення останнього уникнути відповідальності.
З аналогічним запереченням на касаційну скаргу
засудженого ОСОБА_3 звертається і засуджений ОСОБА_2
Вирок щодо
засудженого ОСОБА_2не оскаржено і касаційне подання не принесено.

Заслухавши
доповідь судді Верховного Суду України, виступ захисника - адвоката ОСОБА_16,
який підтримав доводи касаційної скарги, прокурора, який просив відмовити у
задоволенні касаційних скарг і залишити вирок без зміни, перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що підстав
для задоволення касаційних скарг немає.

Висновки суду про
винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 185
КК України 2001 року, ч. 4 ст. 19, ч. 1 ст. 145 і ч. 4 ст. 19, ст. 102 КК
України 1960 року, грунтуються на перевірених доказах, є правильними, колегією
суддів під сумнів не ставляться і в касаційних скаргах не оспорюються.

Твердження в
касаційних скаргах про те, що суд безпідставно визнав ОСОБА_3 винуватим у
вчиненні замаху на вбивство потерпілого ОСОБА_14, є необгрунтованими.

Сам ОСОБА_3 під
час неодноразових допитів на досудовому слідстві твердив про те, що він дійсно
мав замовлення вчинити розправу над потерпілим ОСОБА_14. За його словами,
винагорода за вбивство ОСОБА_14 складала 15.000 дол. США. Він визнавав це і в
присутності свого захисника. В ході проведення відтворення обстановки й
обставин події ОСОБА_3 в деталях розповідав про те, як він готувався до
виконання цього замовлення, як слідив за потерпілим, де його перестрів, і в
який спосіб наніс йому удари по голові відрізком арматури, яку взяв із собою.
Він розповідав, що напав на потерпілого біля квартири і, як тільки почав бити,
несподівано вибігла жінка. Вона підняла крик і завадила йому довести задумане
до кінця. Змушений був тікати.

Зазначені
показання ОСОБА_3 суд обгрунтовано визнав достовірними і поклав в основу
вироку, оскільки вони відповідали іншим об'єктивним доказам у справі. Вони збігаються з показаннями
потерпілого ОСОБА_14, який підтвердив, що нападник схопив його за шию рукою і
почав наносити удари по голові. Він тільки побачив, як вискочила дружина, і тут
же знепритомнів. З переломами черепа йому довелося знаходитись у лікарні чотири
місяці.

Свідок ОСОБА_17
підтвердила, що вона перешкодила вчинити розправу над своїм чоловіком, бо
миттєво вибігла з квартири до ліфта. Чоловік був весь закривавлений, а нападник
почав тікати вниз по сходах.

Зазначені
обставини нанесення ударів ОСОБА_14, їх кількість, характер та локалізація,
зафіксовані у висновках судово-медичної експертизи (забій головного мозку,
перелом зводу черепа з переходом на основу, крововиливи під м'які мозкові
оболонки, забійні рани голови, закритий перелом кісток носа, садни обличчя) -
усе в сукупності з показаннями свідка ОСОБА_18, які описані у вироку, давало
суду підстави визнати, що ОСОБА_3 діяв із умислом на позбавлення життя
потерпілого, і не довів його до кінця з причин, які не залежали від волі
винуватого. За цими ознаками дії засудженого ОСОБА_3 правильно кваліфіковані
за ч. 2 ст. 15, п. п. 6, 11 ч. 2 ст. 115
КК України.

Рішення суду про
засудження ОСОБА_1 за вбивства потерпілих, вчинені 24.10.95 р. під час нападу
на кафе-бар фірми “Сарабуз”, відповідає вимогам закону і є правильним.
Твердження в касаційній скарзі захисника про необхідність застосування щодо
ОСОБА_1 по даному епізоду обвинувачення строку давності - безпідставні.

Доведеність
участі ОСОБА_1 у вчиненні зазначеного злочину підтверджується, в тому числі
викривальними показаннями самого засудженого, поясненнями засудженого ОСОБА_2 і
тими даними, що містяться у висновках судово-медичних, судово-балістичних та
інших експертних дослідженнях, які належно перевірені, визнані судом
достовірними і в касаційних скаргах не заперечуються.

Призначаючи
покарання ОСОБА_1 за п. п. “г”, “е” ст. 93 КК України 1960 року у виді
позбавлення волі, і не застосувавши у даному випадку строк давності, суд, як
видно з мотивувальної частини вироку, виходив із того, що найсуворіший вид
основного покарання - довічне позбавлення волі (з урахуванням еквівалентної
заміни до попереднього виду основного покарання), вказане у зазначеній статті кримінального
закону, що діяв як під час вчинення ОСОБА_1 цього злочину, так і під час
розгляду справи у суді.

Своє рішення суд
умотивував. Вважати його незаконним, підстав немає.

Даних про те, що
суд при розгляді справи в суді чи органи досудового слідства під час проведення
слідчих дій допустились упередженості або порушили вимоги норм КПК України, не
виявлено.

Підстав для зміни
чи скасування вироку не встановлено.

На
підставі наведеного та керуючись ст. ст. 394 - 396 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

касаційні скарги
засудженого ОСОБА_3 та захисників - адвокатів ОСОБА_16 і ОСОБА_15 залишити без
задоволення, а вирок Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 6 березня
2008 року щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_3 - без зміни.

Судді:

Редька А.І. Пивовар В.Ф. Шевченко Т.В.