Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючої
Григор'євої І.В.,

суддів
Єленіної Ж.М., Фурика Ю.П.,

за участю прокурора Голюги В.В.,

засудженого ОСОБА_1,

захисника ОСОБА_2,

розглянула в судовому засіданні в м.
Києві 23 вересня 2014 року кримінальну
справу за касаційною скаргою
засудженого ОСОБА_1 на вирок
Рубіжанського міського суду
Луганської області від 29 травня 2012 року
та ухвалу Апеляційного суду Луганської
області від 16 листопада 2012 року.

Вказаним вироком, залишеним без зміни
апеляційним судом,

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина
України, судимого за вироком
Лисичанського міського суду
Луганської області від 05 жовтня 2009
року, з урахуванням внесених
апеляційним судом змін, за ч. 3 ст. 364, ч. 1
ст. 366 КК до покарання у виді
позбавлення волі на строк 1 рік 6
місяців, із позбавленням права
обіймати посади у правоохоронних
органах на строк 2 роки, без конфіскації
майна, з позбавленням спеціального
звання «старший лейтенант міліції»; 05
серпня 2010 року звільненого умовно -
достроково на 4 місяці 27 днів
відповідно до постанови Менського
районного суду Чернігівської області
від 28 липня 2010 року,

засуджено за пунктами 4, 7 ч. 2 ст. 115 КК до
покарання у виді довічного позбавлення
волі.

На підставі частин 2, 3
ст. 71 КК за сукупністю вироків ОСОБА_1
призначено остаточне покарання у
виді довічного позбавлення волі з
позбавленням права обіймати посади у
правоохоронних органах на строк 2
роки.

Вирішено питання щодо
речових доказів та судових витрат у
справі.

ОСОБА_1 визнано винуватим і засуджено
за умисне вбивство, вчинене з особливою
жорстокістю та з хуліганських мотивів
за обставин, детально викладених у
вироку суду.

Як установив суд, ОСОБА_1, звільнившись
із місць позбавлення волі, вважаючи, що
його було незаконно засуджено через
недосконалість роботи правоохоронних
органів, вирішив 29 листопада 2010 року
вчинити хуліганські дії щодо ОСОБА_3, в
минулому - судді Лисичанського
міського суду, яку він раніше
відвідував у зв'язку з виконанням своїх
службових обов'язків працівника
міліції. У той самий день близько 15.30
год. ОСОБА_1 зі вказаною метою під
вигаданим приводом прийшов до квартири
АДРЕСА_1 - місця проживання ОСОБА_3, де
висловив останній претензії стосовно
свого засудження та неефективності
правоохоронної системи, на що отримав
зауваження. Після цього у ОСОБА_1 виник
умисел на вбивство ОСОБА_3 Тому він,
діючи з хуліганських мотивів, з
особливою жорстокістю завдав
ОСОБА_3 не менше 35 ударів, з яких 18 -
металічним розвідним ключем по голові
та 17 ударів - двома кухонними ножами у
шию, грудну клітину, живіт, спричинивши
численних тілесних ушкоджень, у тому
числі тяжкої травми голови з відкритим
переламом кісток основи черепа,
проникаючих колото-різаних ран грудей
та живота, із пораненням лівої легені,
що ускладнилось травматичним і
геморагічним шоком, унаслідок чого
потерпіла померла. При цьому
засуджений, завдаючи ударів ОСОБА_3, яка
перебувала у свідомості та намагалась
захищатись, усвідомлював, що вона
упродовж позбавлення її життя відчуває
особливі фізичні страждання й мучення.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1
просить змінити судові рішення,
перекваліфікувати його дії з
пунктів 4, 7 ч. 2 ст. 115 на ч. 1 ст. 115 КК і
призначити покарання в межах санкції
вказаної статті. Аргументуючи вимоги,
посилається на порушення норм
процесуального права, неналежну
оцінку доказів, що потягло за собою
неправильне застосування
кримінального закону та надмірну
суворість заходу примусу. За
твердженням засудженого, в нього не
було умислу на вбивство саме з
особливою жорстокістю та з
хуліганських мотивів, і такі
кваліфікуючі ознаки злочину не
підтверджено зібраними у справі
доказами. Наголошує, що він позбавив
життя ОСОБА_3 на ґрунті сварки, будучи у
збудженому стані, частково
обумовленому діями потерпілої, яка
вхопила ніж, захищаючись від завданих
їй ударів розвідним ключем. На думку
ОСОБА_1, суд залишив поза увагою
зазначене та висновки
психолого-психіатричної експертизи
щодо його емоційно-психічного стану;
крім того, суд, не врахував повною
мірою ряду пом'якшуючих обставин,
зокрема щирості каяття у заподіянні
смерті людини, вчинення цього
протиправного діяння у зв'язку з
тяжкими особистими сімейними
обставинами, а також не зважив на
позитивні характеристики засудженого,
наявність на утриманні матері похилого
віку. Мотивуючи тим, що він раніше не
вчиняв злочинів проти життя і здоров'я,
вважає помилковим рішення суду про
визнання рецидиву злочинів
обставиною, яка обтяжує покарання.
Поряд із цим засуджений указує на те, що
місцевий суд позбавив його можливості
підготуватися до останнього слова, а в
подальшому не розглянув поданих на
протокол судового засідання зауважень.
Апеляційний суд допущених порушень не
усунув, а тому ухвала є незаконною та
необґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
засудженого та його захисника, які,
попередньо узгодивши правову позицію
сторони захисту, підтримали подану
касаційну скаргу і просили її
задовольнити, думку прокурора, який
заперечив проти цього і вказував про
законність судових рішень, перевіривши
матеріали справи та обговоривши
наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року
підставами для скасування або зміни
вироку та ухвали є істотне порушення
кримінально-процесуального закону,
неправильне застосування
кримінального закону та
невідповідність призначеного
покарання тяжкості злочину та особі
засудженого, а при вирішенні питання
про наявність цих підстав суд
касаційної інстанції керується
статтями 370 - 372 цього Кодексу.

Отже, касаційний суд не перевіряє
вироків місцевих судів щодо неповноти
й однобічності слідства, а також
невідповідності висновків суду,
викладених у вироку, фактичним
обставинам справи, а виходить з
обставин, установлених судом.

Висновок про винуватість ОСОБА_1 у
кримінально - караному діянні,
вчиненому за обставин, викладених у
вироку, суд першої інстанції
обґрунтував сукупністю доказів, які
дослідив із додержанням вимог ст.
257 КПК 1960 року.

Зокрема, винуватість засудженого
підтверджується показаннями допитаних
у судовому засіданні потерпілого
ОСОБА_4, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
інших; даними, що містяться у
протоколах огляду місця події та
фототаблицями до них, виїмки та огляду
предметів (одягу ОСОБА_3 та ОСОБА_1,
мобільного телефону останнього,
знаряддя злочину - металічного
розвідного ключа), відтворення
обстановки і обставин події;
висновками судово-медичних,
медико-криміналістичних,
дактилоскопічної, психіатричної та
психолого-псхіатричної експертиз;
речовими доказами, а також показаннями
ОСОБА_1 під час судового слідства за
участю захисника, в яких він визнав
убивство ним ОСОБА_3 та зазначав, що
остання упродовж позбавлення її життя
чинила опір, утікала, кричала через
завдані удари і, незважаючи на
заподіяння їй численних ушкоджень була
у свідомості майже до моменту смерті.

Усупереч твердженням у касаційній
скарзі суд перевірив належним чином
наявні у справі висновки психіатричної
та психолого - психіатричної експертиз.
На підставі цих висновків суд
установив, що ОСОБА_1 є осудним, на
хронічне психічне захворювання не
страждає і на момент вчинення злочину
не страждав, здатний усвідомлювати
свої дії та усвідомлював їх у період
вчинення протиправного суспільно -
небезпечного діяння щодо ОСОБА_3
Виявлення експертами у поведінці
засудженого ознак явної акцентуації
особи не свідчить безперечно про його
перебування у стані фізіологічного
афекту. Такі експертні дані не
впливають на кваліфікацію діяння. Тому
посилання на них у касаційній скарзі,
як на підставу для зміни судових рішень
не можна визнати прийнятними.

Доводи засудженого у скарзі про
відсутність у його злочинних діях
особливої жорстокості умисного
вбивства ОСОБА_3 суперечать
установленим у справі фактичним
обставинам щодо кількості та тяжкості
заподіяних їй прижиттєвих тілесних
ушкоджень, знарядь злочину (розвідний
ключ і ножі), чисельності завданих
ударів по різних частинах тіла
останньої, зокрема голови, шиї, грудної
клітини, живота, а також щодо перебігу
часу подій і настання смерті
потерпілої. Проаналізувавши ці дані у
справі й зіставивши їх, суд дійшов
мотивованого висновку, що ОСОБА_1
свідомо завдавав ОСОБА_3 особливих
страждань.

Як умисне вбивство з хуліганських
мотивів дії винного кваліфікуються
тоді, коли він позбавляє іншу особу
життя внаслідок явної неповаги до
суспільства, нехтування
загальнолюдськими правилами співжиття
і нормами моралі, а так само без будь -
якої причини чи з використанням
малозначного приводу.

У цій справі за відсутності в її
матеріалах даних, які би свідчили про
неприязні стосунки між потерпілою та
засудженим, суд установив, що ОСОБА_1
прийшов до помешкання ОСОБА_3 для
вчинення хуліганських дій і почав
завдавати останній ударів металічним
розвідним ключем, використавши
малозначний привід, а саме оскільки
вона зробила йому зауваження щодо
некоректності висловлювань та
поведінки.

Отже, доводи у скарзі щодо вчинення
вбивства на ґрунті неприязних
стосунків через сварку, а не з
хуліганських мотивів, є неспроможними.

Перевіркою матеріалів справи не
встановлено даних стосовно того, що під
час збирання (формування) та
процесуального закріплення доказів
було допущено порушення
кримінально-процесуального закону, та
даних, котрі б давали підстави вважати
недостовірними чи недопустимими
покладені в основу вироку докази.

З огляду на викладене, сумнівів щодо
об'єктивності оцінки доказів,
покладених в основу вироку, й
дотримання судом вимог ст. 67 КПК
1960 року у колегії суддів немає.

Виходячи з установлених фактичних
обставин справи, суд правильно
кваліфікував винні дії ОСОБА_1 за
пунктами 4, 7 ч. 2 ст. 115 КК як умисне
вбивство, вчинене з особливою
жорстокістю та з хуліганських мотивів.

Таким чином, доводи засудженого в
касаційній скарзі про неправильне
застосування кримінального закону при
юридичній оцінці діяння є
необґрунтованими.

Не вбачає колегія суддів і підстав для
пом'якшення ОСОБА_1 покарання та
призначення замість довічного
позбавлення волі покарання у виді
позбавлення волі на певний строк. При
цьому колегія суддів вважає, що жодна з
обставин, на які є посилання у скарзі,
не можуть бути враховані як такі, що
пом'якшують захід примусу в силу
особливої тяжкості вчиненого
засудженим злочину в період
умовно-дострокового звільнення, а
також виключної небезпечності для
суспільства особи винного.

Що стосується незгоди засудженого із
рішенням суду про визнання рецидиву
злочинів обтяжуючою покарання
обставиною, то така позиція є
неприйнятною, оскільки вона суперечить
нормам матеріального права, зокрема
положенням статей 34, 67 КК.

На переконання колегії судів, при
виборі покарання суд першої інстанції
врахував усі обставини, які мають
правове значення, а відтак, виконав
приписи статей 50, 65 КК.

Крім того, під час апеляційного
провадження за участю засудженого та
його захисника, суд у ході перегляду
вироку ретельно з'ясував і перевірив
усі доводи наведені в апеляціях
сторони захисту, які за змістом та
суттю майже аналогічні викладеним у
касаційній скарзі, у тому числі доводи
ОСОБА_1 про ненадання достатнього часу
для підготовки до останнього слова і
про те, що не розглянуто зауваження на
протокол судового засідання, та
вмотивовано відмовив у їх задоволенні,
навівши переконливі аргументи із
посиланням на матеріали справи. Ухвала
апеляційного суду відповідає вимогам
ст. 377 КПК 1960 року.

Істотних порушень вимог
кримінально-процесуального закону,
неправильного застосування
кримінального закону, які були би
підставами для зміни або скасування
оскаржуваних судових рішень, колегією
суддів у справі не встановлено, тому
немає і підстав для задоволення
касаційної скарги.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК 1960 року,
пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні
положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Рубіжанського міського суду
Луганської області від 29 травня 2012 року
та ухвалу Апеляційного суду Луганської
області від 16 листопада 2012 року щодо
ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну
скаргу засудженого - без задоволення.

Судді:

І.В. Григор'єва Ж.М. Єленіна Ю.П. Фурик