Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Слинька С. С.,суддів
Вільгушинського М. Й., Чуйко О. Г.,за
участю прокурора Саленка І.
В.розглянула в судовому засіданні у м.
Києві 04 вересня 2014 року кримінальну
справу за касаційною скаргою
прокурора, який брав участь у розгляді
справи в суді апеляційної інстанції,
на ухвалу Апеляційного суду
Рівненської області від 03 грудня 2013
року щодо ОСОБА_5

Вироком Рівненського міського суду
Рівненської області від

04 червня 2013 року

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина
України, такого, що судимостей не мав,

засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 4 роки.

Згідно з цим вироком
ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він

09 червня 2012 року приблизно о 16.00 год.
поблизу будинку № 448 по

вул. Соборній у м. Рівному за
попередньою змовою з неустановленою
слідством особою, застосовуючи
насильство, що не було небезпечним у
момент заподіяння для життя і здоров'я
потерпілого, відкрито викрав у ОСОБА_6
чоловічу шкіряну сумку, в якій
знаходилися: мобільний телефон марки
«Нокіа», з сім-карткою, карта пам'яті,
гаманець із грошима, сонцезахисні
окуляри, завдавши потерпілому
матеріальної шкоди на загальну суму
7824,40 грн.

Ухвалою Апеляційного
суду Рівненської області від 03 грудня

2013 року цей вирок районного суду в
частині призначеного покарання
змінено: постановлено вважати ОСОБА_5
засудженим за ч. 2 ст. 186 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК
України ОСОБА_5 звільнено від
відбування покарання з випробуванням з
іспитовим строком тривалістю 2 роки.

У касаційній скарзі
прокурор просить скасувати ухвалу
апеляційного суду зв'язку з істотними
порушеннями процесуального закону та
невідповідністю призначеного ОСОБА_5
покарання тяжкості вчиненого ним
злочину та особі засудженого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора, який підтримав касаційну
скаргу, перевіривши матеріали
кримінальної справи та обговоривши
доводи, наведені у скарзі, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційну
скаргу слід задовольнити частково.

Доведеність винуватості ОСОБА_5 у
вчиненні інкримінованого йому злочину
та правильність кваліфікації його дій
за ч. 2 ст. 186 КК України у касаційній
скарзі не оспорюються.

Доводи прокурора про необхідність
скасування ухвали апеляційного суду
через порушення положень ст. 362 КПК
України 1960 року, є неспроможними.

Відповідно до положень ст. 370 КПК
України 1960 року істотними порушеннями
вимог кримінально-процесуального
закону є такі порушення вимог цього
Кодексу, які перешкодили чи могли
перешкодити суду повно й усебічно
розглянути справу і постановити
законне, обгрунтоване та справедливе
рішення. Серед таких порушень є і
незабезпечення права засуджених на
захист.

Згідно зі ст. 362 КПК України, яка
встановлює процесуальний порядок
розгляду справи в суді апеляційної
інстанції, у разі якщо апеляційний суд
не проводив судового слідства, після
виконання дій, зазначених у ч. 2 цієї
статті головуючий ознайомлює
учасників судового розгляду з
додатковими матеріалами, якщо їх було
подано з матеріалами, що надійшли із
суду першої інстанції на виконання
доручень, вислуховує пояснення
учасників розгляду з приводу поданих
апеляцій у порядку, передбаченому ст.
318 цього Кодексу, і переходить до
судових дебатів, які проводяться
відповідності до вимог указаної
статті, а перед видаленням суду до
нарадчої кімнати для постановлення
рішення щодо законності й
обґрунтованості вироку суду першої
інстанції підсудному, якщо він брав
участь в апеляційному розгляді справи,
надається останнє слово.

При цьому, ст. 377 КПК України 1960 року, яка
визначає вимоги до змісту ухвали
апеляційного, не містить прямої
вказівки на необхідність наведення в
рішенні апеляційного суду інформації
про проведення судових дебатів та
надання засудженому останнього слова.

З огляду на наведені норми
процесуального закону, та з
урахуванням того, що прокурор у скарзі
не стверджує про те, що в судовому
засіданні не були проведені судові
дебати чи не було надано останнє слово
засудженого, на що також не скаржиться
засуджений, колегія суддів дійшла
висновку про відсутність підстав
вважати, що апеляційний суд порушив
вимоги

ст. 362 КПК України 1960 року, оскільки
безпосередня відсутність інформації
про проведення зазначених
процесуальних дій за відсутності
скарги сторони захисту чи
обвинувачення не може бути підставою
для скасування ухвали апеляційного
суду як незаконної.

Разом з тим, що стосується доводів
прокурора про невідповідність
призначеного засудженому покарання із
застосуванням ст. 75 КК України
унаслідок м'якості, то вони є
обгрунтованими.

Як убачається з матеріалів
провадження, суд першої інстанції,
обираючи вид та міру покарання, яке
необхідно призначити ОСОБА_5 за
вчинення інкримінованого йому злочину,
урахував тяжкість вчиненого ним
протиправного діяння, дані, що
характеризують особу винного,
обставини, що пом'якшують покарання
засудженого та відсутність обставин,
які б його обтяжували.

Зокрема, суд взяв до уваги, що
засуджений позитивно
характеризується, на обліку у лікарів
нарколога та психіатра не перебуває, а
обставиною, що пом'якшує його
покарання, суд визнав наявність на
утриманні ОСОБА_5 малолітньої доньки,
ІНФОРМАЦІЯ_2. На підставі наведених
даних у їх сукупності районний суд
призначив ОСОБА_5 покарання у виді
позбавлення волі в мінімальному
розмірі, передбаченому санкцією
інкримінованої йому частини статті КК
України.

При цьому надалі на основі заяви
потерпілого про відшкодування йому
матір'ю засудженого завданої йому
шкоди суд апеляційної інстанції дійшов
висновку про можливість виправлення та
перевиховання засудженого без
відбування покарання і застосував до
нього положення ст. 75 КК України.

Разом із тим, апеляційний суд не
звернув належної уваги на зміст заяви
потерплого, в якій той вказував, що не
заперечує тільки проти зменшення
строку призначеного ОСОБА_5 покарання,
а не проти звільнення від його
відбування. Також апеляційним судом не
було належним чином враховано тяжкість
вчиненого злочину, який відповідно до
ст. 12 КК України належить до тяжких
злочинів, конкретні обставини вчинення
злочину, що відзначались особливою
зухвалістю, а також особистого
ставлення засудженого до вчиненого ним
злочину протягом досудового та
судового слідства, що є однією з
визначальних підстав для застосування
ст. 75 КК України, його ставлення до
вчиненого та бажання усунути шкідливі
наслідки від вчиненого ним
протиправного діяння.

Зазначене дає підстави для висновку, що
застосовуючи до засудженого положення
ст. 75 КК України, суд не проаналізував
належним чином всіх обставин справи
які мають юридичне значення при
визначенні міри та виду покарання та
можливості й доцільності звільнення
від його відбування, чим істотно
порушив кримінально-процесуальний
закон.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
під час розгляду справи допустив
істотні порушення процесуального
закону, унаслідок чого його ухвала
підлягає скасуванню, а справа -
направленню на новий апеляційний
розгляд, під час якого слід урахувати
наведене в цій ухвалі і прийняти
законне й обгрунтоване рішення з
дотриманням вимог
кримінально-процесуального та
кримінального законів.

Якщо під час нового апеляційного
розгляду суд дійде висновку про
доведеність обвинувачення ОСОБА_5 у
вчиненні інкримінованого злочину,
погодиться з обставинами їх вчинення, і
не встановить нових позитивних даних
про особу, чи обставини, що пом'якшують
його відповідальність, то рішення про
звільнення засудженого від відбування
покарання з випробуванням слід визнати
неправильним та явно несправедливим
унаслідок м'якості.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960
року та п. 15

розділу ХІ «Перехідні положення» КПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційну скаргу прокурора, який брав
участь у розгляді справи судом
апеляційної інстанції, задовольнити
частково.

Ухвалу Апеляційного суду Рівненської
області від 03 грудня

2013 року щодо ОСОБА_5 скасувати, а справу
направити на новий апеляційний
розгляд.

Судді:

______________ _______________________
___________________

С. С. Слинько М. Й. Вільгушинський О. Г.
Чуйко