Дата документу 22.12.2025 Справа № 314/1887/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №314/1887/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/644/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянула 22 грудня 2025 року в м.Запоріжжя в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за скаргою засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання дій, рішень комісій адміністрації установи неправомірними,

за участю прокурора ОСОБА_7 - в режимі відео конференції,

захисника адвоката ОСОБА_8 - в режимі відео конференції,

засудженого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з ДУ «Замкова ВК (№58)».

Захисник засудженого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 березня 2025 року, якою скаргу ОСОБА_6 залишено без розгляду, а також відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_6 щодо постановлення окремої ухвали.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що вирішення питань про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань належить здійснювати у порядку адміністративного судочинства, що забезпечує на законодавчому рівні визначення ефективного засобу юридичного захисту засудженого в аспекті вирішення питань, пов`язаних із правовим режимом відбуванням покарання в установах виконання покарань, що не підлягають розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законодавством. Щодо постановлення окремої ухвали, стаття 23-2 Кримінально-процесуального кодексу 1960 року передбачала такий вид судового рішення як окрема ухвала суду. Так, згідно з вказаною нормою закону, суд при наявності на те підстав виносив окрему ухвалу (постанову), якою звертав увагу державних органів, громадських організацій або посадових осіб на встановлені по справі порушення закону, причини і умови, що сприяли вчиненню злочину і вимагали вжиття відповідних заходів, але новий КПК такий заходів впливу не передбачає.

В апеляційній скарзі захисник засудженого просить скасувати ухвалу суду та розглянути скаргу ОСОБА_6 про визнання дій, рішень комісії адміністрації установи неправомірними та задовольнити її.

В обґрунтування скарги зазначає, що не погоджується з висновком суду про те, що вирішення питань про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань належить здійснювати у порядку адміністративного судочинства.

Апелянт посилається на положення ст.ст.537, 539 КПК України та вважає, що засуджений згідно з нормами чинного КПК України звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області для вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку.

Тому, суд першої інстанції безпідставно та неправомірно залишив скаргу ОСОБА_6 без розгляду.

Крім того, зазначає, що його підзахисний раніше звертався з позовною заявою про визнання дій та бездіяльності адміністрації установи, у якій він відбуває покарання, та Запорізьким окружним адміністративним судом ОСОБА_6 роз`яснено, що всі питання, які виникають з приводу виконання вироку (ст.537 КПК України), розглядаються виключно судом, під юрисдикцією якого виконується покарання.

Таким чином, захисник вважає, що його підзахисний правильно звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області та йому було незаконно відмовлено.

В доповненнях до апеляційної скарги засуджений зазначає, що його захисником помилково вказано в апеляційній скарзі, що Запорізьким окружним адміністративним судом ОСОБА_6 роз`яснено, що всі питання, які виникають з приводу виконання вироку (ст.537 КПК України), розглядаються виключно судом, під юрисдикцією якого виконується покарання.

Натомість вказує, що він звертався до Дніпропетровського окружного адміністративного суду та ухвалою вказаного суду від 25 жовтня 2023 року закрито провадження за його скаргою, роз`яснено позивачеві, що він може звернутися до відповідного місцевого суду в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2025 року його апеляційну скаргу на вказану ухвалу залишено без задоволення.

Крім того, зазначає, що судом першої інстанції не були розглянуті його клопотання від 02 травня 2024 року, від 17 травня 2024 року та від 12 січня 2025 року і про них взагалі не зазначено в оскаржуваному рішенні.

Згідно з ухвалою суду, засуджений ОСОБА_6 звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області зі скаргою про визнання дій, рішень комісії адміністрації установи неправомірними, у порядку ст.537, ст.539 КПК України та ст.81 КК України.

Зокрема, ОСОБА_6 просив:

- визнати дії, рішення комісій та бездіяльність працівників ДУ «ДВК (№89)» неправомірними та такими що порушили його права: на отримання інформації про порядок, умови відбування покарання і про порядок звільнення від нього, бути попередженим про комісії та бути присутнім на цих комісіях, подавати комісіям докази свого виправлення, ознайомлюватись з порядком створення комісій, протоколами засідань комісій, отримувати копії документів з особовою справи та які були розглянуті на цих комісіях;

- визнати прийняті рішення цих комісій ДУ «ДВК (№89)» такими, що були прийняті з порушенням порядку та процедури встановлених законодавством і з порушенням прав, інтересів засудженого ОСОБА_6 та скасувати ці рішення комісій щодо відмови у застосуванні УДЗ та заохочень до засудженого ОСОБА_6 ;

- постановити окрему ухвалу якою зобов`язати уповноважений осіб відкрити провадження про притягнення до відповідальності працівників ДУ «ДВК (№89)»;

ухвалою зобов`язати уповноважених осіб адміністрації ДУ «ВУВП (№11)» вилучити з особової справи засудженого ОСОБА_6 всі долучені до неї документи які були розглянуті на комісіях щодо УДЗ ДУ «ДВК (№89)»;

- ухвалою зобов`язати уповноважених осіб ДУ «ВУВП (№11)» долучити до особової справи засудженого ОСОБА_6 всі отримані через адміністрацію ДУ "ДВК (№89) документи які не були долучені до особової справи;

- скасувати рішення комісії адміністрації ДУ «ВУВП (№11)» від 30 квітня 2024 року, яке внесено до протоколу №23 від 30 квітня 2024 року, яке було прийнято на підставі матеріалів дефектної особової справи засудженого ОСОБА_6 ;

- зобов`язати адміністрацію ДУ «ВУВП (№11)» створити в передбачений законом комісію щодо застосування УДЗ.

Під час судового засідання засуджений підтримав свою скаргу і просив її задовольнити в повному обсязі.

Захисник ОСОБА_8 у судовому засіданні просив суд задовольнити вимоги ОСОБА_6 .

Прокурор ОСОБА_9 у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні скарги.

Заслухавши доповідь судді; засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала вказаним вимогам закону відповідає не в повній мірі з таких підстав.

З матеріалів провадження убачається, що ОСОБА_6 звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області зі скаргою про визнання дій, рішень комісії адміністрації установи неправомірними, у порядку ст.537, ст.539 КПК України та ст.81 КК України.

Згідно з положеннями ст.537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання:

1) про відстрочку виконання вироку;

2) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання;

2-1) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби;

3) про заміну невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким;

4) про звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років;

5) про направлення для відбування покарання жінок, звільнених від відбування покарання внаслідок їх вагітності або наявності дітей віком до трьох років;

6) про звільнення від покарання за хворобою;

7) про застосування до засуджених примусового лікування та його припинення;

7-1) про застосування до засуджених примусового годування;

8) про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком;

9) про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку;

10) про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53, частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України;

11) про застосування покарання за наявності кількох вироків;

12) про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до слідчого ізолятора для проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді;

13) про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України;

13-1)про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань;

13-2) про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери);

13-3) про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням;

13-4) про звільнення від відбування покарання у зв`язку з прийняттям рішення про передачу особи для обміну як військовополоненого;

14) інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Частиною дев`ятою вказаної статті передбачено, що розгляд справ щодо питань, визначених у пункті 13-1 частини першої статті 537 цього Кодексу, здійснюється в порядку адміністративного судочинства.

Пославшись на вказану норму закону, суд першої інстанції залишив подану засудженим ОСОБА_6 скаргу без розгляду.

Разом з цим, з матеріалів провадження убачається, що ухвалою суду першої інстанції від 25 квітня 2024 року призначено судове засідання за скаргою на 03 травня 2024 року, доручено Регіональному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Донецькій та Запорізькій областях призначити адвоката для здійснення захисту за призначенням засудженого ОСОБА_6 , доручено адміністрації Державної установи «Вільнянська УВП (№11) провести такі дії: для об`єктивного розгляду справи надати до суду особову справу засудженого ОСОБА_6 для огляду у судовому засіданні.

Про розгляд справи за вищевказаною скаргою ОСОБА_6 повідомлено Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Донецькій та Запорізькій областях; начальника ДУ «Вільнянська УВП (№11)»; засудженого, керівника Запорізької окружної прокуратури.

Такі процесуальні рішення та дії суду свідчать про те, що скарга ОСОБА_6 фактично була прийнята до розгляду.

Провадження за скаргою здійснювалось судом до 18 березня 2025 року.

У вказаний період засудженим неодноразово направлялись до суду клопотання та докази на підтвердження доводів скарги.

Серед іншого в матеріалах провадження міститься заява-клопотання засудженого, в якій останній фактично уточнює свої вимоги та просить скасувати рішення комісії адміністрації ДУ «ВУВП (311) від 30 квітня 2024 року, яке винесено на підставі протоколу №23 від 30 квітня 2024 року. За змістом як вказаної заяви, так і поданої скарги, засуджений не погоджується з рішеннями комісії установи виконання покарань за наслідками розгляду питання про подання до суду матеріалів щодо застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни йому покарання з довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, заміни невідбутої ним частини покарання більш м`яким. Засуджений зазначає, що вказані питання вирішувались комісією без його участі та повідомлення, без урахування обставин, що мають істотне значення.

У судовому засіданні від 18 березня 2025 року судом заслухано аргументи засудженого та його захисника, думку прокурора, досліджено матеріали за скаргою та матеріали особової справи засудженого, після чого судом залишено скаргу без розгляду, що не узгоджується з вимогами чинного кримінального процесуального законодавства.

Жодним доводам сторони захисту та доданим до скарги матеріалам в оскаржуваній ухвалі оцінки не надано, клопотання засудженого не вирішені, на що обґрунтовано звертає увагу захисник в апеляційній скарзі та засуджений в доповненнях до апеляційної скарги.

Серед іншого суд не надав оцінку доводам сторони захисту про те, що раніше засуджений вже звертався з зазначеного питання до суду в порядку адміністративного судочинства. Засуджений посилався на відповідні рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного суду, які ухвалені за наслідком розгляду позовної заяви ОСОБА_6 до ДУ «Дніпровська виправної колонії №89» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Так, згідно з ухвалою (на яку посилається засуджений в скарзі, та яка оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень) Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року, провадження у справі №160/4092/23, за позовною заявою ОСОБА_6 до Державної установи «Дніпровська виправна колонія №89» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог про визнання протиправними дій Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», які полягають у проведені 09 грудня 2022 року засідання комісії Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» з розгляду питання про подання до суду матеріалів щодо ОСОБА_6 щодо застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України) або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (стаття 82 КК України) без участі ОСОБА_6 та щодо скасування рішення комісії Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», викладеного у протоколі №24 від 09 грудня 2022 року про відмову у поданні до суду матеріалів щодо застосування до ОСОБА_6 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України) або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (ст.82 КК України), як такого, що не став на шлях виправлення, закрито, та роз`яснено позивачеві, що він може звернутися з такими вимогами в порядку кримінально-процесуального законодавства до відповідного місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Також, з Єдиного державного реєстру судових рішень при апеляційному розгляді з встановлено, що Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2024 року апеляційна скарга ОСОБА_6 залишена без задоволення, а вищевказана ухвала Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року в адміністративній справі №160/4092/23 залишена без змін.

З зазначеної постанови Третього апеляційного адміністративного суду убачається, що суд дійшов висновку, що позовні вимоги, в частині яких закрито провадження у справі, стосуються саме відбування покарання, які виникли між позивачем та Державною установою Дніпровська виправна колонія №89, і пов`язані саме з виконанням вироку суду в кримінальній справі, а дії, що оскаржує позивач, не є владно управлінськими по відношенню до нього в розумінні положень КАС України та не є такими, що пов`язані із правовим режимом відбуванням покарання в установах виконання покарань.

В цій постанові апеляційний суд також зазначив, що в спірному випадку правовідносини сторін у справі урегульовані саме нормами КПК України через пов`язаність з виконанням вироку суду у кримінальній справі, а тому, при оскаржені дій відповідача в даному випадку не підлягають застосуванню положення ч.9 ст.539 КПК України. Крім того, вирішуючи позовні вимоги, щодо яких прийнято рішення про закриття провадження у справі, від адміністративного суду, до якого надійшов позов, вимагалася б перевірка дотримання відповідачем зокрема і приписів, установлених КПК України та КВК України. Адміністративний суд не має повноважень на здійснення такої перевірки та на відновлення порушених у рамках кримінального процесу прав позивача.

Суд врахував правову позицію, що викладена в постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі №480/1636/20, на яку посилався і засуджений в своїй скарзі, - щодо застосування положень пункту 13-1 частини першої статті 537 КПК України.

З урахуванням зазначених судових рішень засуджений звернувся зі скаргою до суду за місцем відбування покарання в порядку ст.ст.537, 539 КПК України, про що зазначено і в самій скарзі.

Викладеному суд першої інстанції оцінки також не надав.

Залишаючи скаргу без розгляду, суд в оскаржуваній ухвалі вказав на те, що положення Кримінального процесуального кодексу України не в повній мірі регулюють питання кримінального провадження, тому суд відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України застосовує загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу на те, що фундаментальною загальною засадою кримінального провадження є верховенство права.

Так, відповідно до вимог ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі Суд) неодноразово звертав увагу у своїх рішеннях на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності. Вказана позиція Суду відображена серед іншого у рішеннях «Єлоєв проти України» від 06 листопада 2008 року, «Фельдман проти України» від 08 квітня 2010 року, «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, тощо.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, з вимогою, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого питання, порушує вимогу «якості закону». В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосовувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Отже, принцип правової визначеності є невід`ємною складовою принципу верховенства права.

Прийняте судом першої інстанції рішення, на думку колегії суддів, не узгоджується з загальними засадами кримінального провадження, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства.

З урахуванням викладеного, оскаржувана ухвала не може бути визнана законною та обґрунтованою, тому, відповідно до вимог ст.ст.407, 409, 412 КПК України, підлягає безумовному скасуванню.

Оскільки вирішення питань, визначених у ст.537 КПК України відноситься до компетенції місцевого суду, скасовуючи оскаржувану ухвалу, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд за скаргою засудженого ОСОБА_6 в суді першої інстанції.

При новому розгляді необхідно врахувати викладене в цій ухвалі та прийняти законне і обґрунтоване судове рішення.

Керуючись ст.ст.404-405, 407, 418-419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 , з урахуванням доповнень, задовольнити частково.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 березня 2025 року, якою скаргу ОСОБА_6 залишено без розгляду, а також відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_6 щодо постановлення окремої ухвали, скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4