КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

представника: ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №0001762 від 15 жовтня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною п`ятою статті 190 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року у задоволенні клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 про накладення арешту на майно, яке тимчасово вилучено 28 жовтня 2025 року під час проведення обшуку в житловому приміщенні, яким користується ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою прокурор Печерської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001762 від 15 жовтня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною п`ятою статті 190 КК України задовольнити та накласти арешт на мобільний телефон марки «Oppo», моделі СРН 26, IMEI1: НОМЕР_1 ; IMEI2: НОМЕР_2 , вилучено до сейф пакету WAR 1208430; Банківську карту банку «Ощадбанк» НОМЕР_3 , яка була запакована до спецпакету INZ2011752; банківську карту банку «ПУМБ» НОМЕР_4 , яка була запакована до спецпакету INZ2011752; банківську карту банку «ПУМБ» НОМЕР_4 , яка була запакована до спецпакету INZ2011752; банківську карту банку «Райфайзен» НОМЕР_5 , яка була запакована до спецпакету INZ2012459; сім-картку мобільного оператора «Київстар» з мобільним номером телефону НОМЕР_6 , яка була запакована до спецпакету INZ2012459; комп`ютер «Deepcool», який запаковано до чорного пакету.

Вважає, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, такою, що підлягає скасуванню, а апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні задоволенню із скасуванням оскаржуваного рішення.

Вказує, що апеляційна скарга подається у зв`язку із невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, а саме слідчий суддя не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Зазначає, що відповідно до частини першої статті 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів чи обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Посилається на те, що речі вилучені під час проведення обшуку являються речовими доказами та потребують подальшого дослідження та аналізу, оскільки зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, та можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Наголошує на тому, що вищевказані речі мають істотне значення для встановлення обставин вчиненого злочину та осіб, які до нього мають відношення, зокрема шляхом проведення огляду вилученого, аналізу інформації, що там міститься, в тому числі шляхом проведення відповідних експертних досліджень.

12 лютого 2026 року під час судового засідання представником ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 були долучені заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких останній просить у задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити, а ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Вважає, що апеляційна скарга подана прокурором, а саме її зміст викладений виключно процесуальними нормами без належного правового обґрунтування.

Зазначає, що слідчий суддя в повному обсязі дослідив матеріали клопотання і правомірно відмовив у задоволенні клопотання, оскільки прокурор просить накласти арешт на майно, яке не було об`єктом кримінально протиправних дій, не набуте кримінально протиправним шляхом, не зберегло і ніколи не зберігало на собі сліди кримінального правопорушення, що відповідно підтверджується матеріалами, долученими до клопотання, інших доказів причетності прокурор не надав; у самому клопотанні прокурором також не конкретизовано, яке доказове значення має вказане майно в кримінальному провадженні, яким чином та для доведення якого факту може бути використане стороною обвинувачення, які сліди кримінального правопорушення на собі містить та чи містить взагалі, та яким чином могло бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення.

Вказує, що оскаржувана ухвала відповідає нормам процесуального права, розгляд клопотання було здійснено у відповідності до норм КПК України.

Посилається на те, що відповідно до частини третьої статті 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 часини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

А тому, з урахуванням вищезазначеного, слідчий суддя відповідно до частини першої статті 173 КПК України правомірно відмовила у задоволенні клопотання про арешт майна, оскільки прокурор не довів необхідність такого арешту.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення прокурора ОСОБА_6 , який підтримав вимоги поданої апеляційної скарги, а також думку адвоката ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, слідчим відділом Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, за процесуального керівництва Печерської окружної прокуратури м. Києва, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001762 відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 жовтня 2025 року, за підозрою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною п`ятою статті 190м КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном (грошовими коштами) у великих розмірах, перебуваючи у невстановленому досудовим слідством місці, 28 жовтня 2025 року ОСОБА_9 спільно встановленими досудовим розслідуванням особами, видаючи себе за працівників служби технічної підтримки MonoBank (АТ УНІВЕРСАЛ БАНК) ввели в оману потерпілу ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та шляхом використання електронно-обчислювальної техніки, володіли даними, що становлять банківську таємницю, а саме: реквізитами банківських карткових рахунків, логінів та паролів для входу до особистих кабінетів в автоматизованій системі дистанційного банківського обслуговування «MonoBank», за допомогою яких авторизовувся у вище вказаному особистому кабінеті.

У подальшому, ОСОБА_9 спільно з не встановленими на даний час досудовим розслідуванням особами, продовжуючи злочинний умисел, використовуючи попередньо отримані дані, без дозволу власника ОСОБА_10 , не маючи ні дійсного, ні передбачуваного права, здійснили несанкціонований вхід до особистого кабінету останньої в автоматизованій системі дистанційного банківського обслуговування «MonoBank» АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», та 28 жовтня 2025 року о 16:02 год. перерахували з рахунку потерпілої НОМЕР_7 грошові кошти в сумі 74 000 гривень на рахунок НОМЕР_8 . Надалі ОСОБА_9 спільно з не встановленими на даний час досудовим розслідуванням особами, розпорядились грошовими коштами на власний розсуд чим завдали потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 74 000 гривень.

Зокрема, слідством установлено, що до указаного кримінального правопорушення можуть бути причетні: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_9 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_10 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ; ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_11 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ; ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_12 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 ; ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_13 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_14 , проживає за адресою: АДРЕСА_7 , який користується житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_15 , проживає за адресою: АДРЕСА_8 .

Також установлено, що в житловому приміщенні, буд. АДРЕСА_1 , яким фактично користується ОСОБА_14 , можуть зберігатися знаряддя та засоби вчинення кримінального правопорушення, 28 жовтня 2025 року в період часу з 17 год. 20 хв. по 18 год. 40 хв. слідчим СВ Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_16 , на підставі частини третьої статті 233 КПК, з метою врятування майна, а саме речових доказів, що мають істотне значення для вказаного кримінального провадження, а також інші предмети, на яких може міститись інформація щодо протиправних дій чи відомості про вчинення кримінального правопорушення, було проведено обшук, в ході якого виявлено та вилучено: мобільний телефон марки «Орро», моделі СРН 26, IMEI: НОМЕР_1 ; IMEI2: НОМЕР_2 , вилучено до сейф пакету WAR 1208430; Банківську карту банку «Ощадбанк» НОМЕР_3 , яка була запакована до спецпакету INZ2011752; банківську карту банку «ПУМБ» НОМЕР_4 , яка була запакована до спецпакету INZ2011752; банківську карту банку «ПУМБ» НОМЕР_4 , яка була запакована до спецпакету INZ2011752; банківську карту банку «Райфайзен» НОМЕР_5 , яка була запакована до спецпакету INZ2012459; сім-картку мобільного оператора «Київстар» з мобільним номером телефону НОМЕР_6 , яка була запакована до спец пакету INZ2012459; комп`ютер «Deepcool», який запаковано до чорного пакету.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна житлове приміщення, буд. АДРЕСА_1 , на праві власності не зареєстровано.

28 жовтня 2025 року вище зазначені речі визнані речовими доказами та приєднані до матеріалів кримінального провадження.

11 листопада 2025 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/56265/25-к надано дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_17 та яким фактично користується ОСОБА_8

07 листопада 2025 року до Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001762 від 15 жовтня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною п`ятою статті 190 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року у задоволенні клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 про накладення арешту на майно, яке тимчасово вилучено 28 жовтня 2025 року під час проведення обшуку в житловому приміщенні, яким користується ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 - відмовлено.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно статей 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява №31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами частини третьої статті 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно частини десятої статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

За правилами частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів установлено, що зазначені вимоги слідчим суддею не дотримані, оскільки слідчий суддя належним чином не перевірив викладені у клопотанні обставини та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для накладення арешту на вилучені в житловому приміщенні, яким користується ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 , речі.

Дослідивши доводи клопотання прокурора та матеріали судового провадження колегія суддів уважає, що встановлені у даному кримінальному провадженні фактичні обставини кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною п`ятою статті 190 КК України, за яким здійснюється досудове розслідування, містять сукупність підстав та розумних підозр уважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що майно, а саме: мобільний телефон марки «Oppo», моделі СРН 26, IMEI1: НОМЕР_1 ; IMEI2: НОМЕР_2 , вилучено до сейф пакету WAR 1208430; Банківську карту банку «Ощадбанк» НОМЕР_3 , яка була запакована до спецпакету INZ2011752; банківську карту банку «ПУМБ» НОМЕР_4 , яка була запакована до спецпакету INZ2011752; банківську карту банку «ПУМБ» НОМЕР_4 , яка була запакована до спецпакету INZ2011752; банківську карту банку «Райфайзен» НОМЕР_5 , яка була запакована до спецпакету INZ2012459; сім-картку мобільного оператора «Київстар» з мобільним номером телефону НОМЕР_6 , яка була запакована до спецпакету INZ2012459; комп`ютер «Deepcool», який запаковано до чорного пакету, виявлене та вилучене під час проведення обшуку 28 жовтня 2025 року за адресою: буд. АДРЕСА_1 , яким фактично користується ОСОБА_8 , відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, оскільки вищевказані речі зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Крім того, 28 жовтня 2025 року вищевказані речі визнані речовими доказами та приєднані до матеріалів кримінального провадження у кримінальному провадженні №0001762 від 15 жовтня 2025 року, про що винесено відповідну постанову.

На переконання колегії суддів, прокурором у клопотанні у відповідності до вимог статей 132, 170-173 КПК України доведено, що існують правові підстави для накладення арешту на вилучене під час проведення обшуку в житловому приміщенні, яким користується ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 , майно з метою забезпечення збереження вказаного майна як речових доказів, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути відчужене, приховане, пошкоджене, зіпсоване чи втрачене.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

З огляду на положення частин другої, третьої статті 170 КПК України майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З урахуванням наведеного, на переконання колегії суддів, слідчий суддя дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для накладення арешту на майно, вилучене 28 жовтня 2025 року під час проведення обшуку в житловому приміщенні, яким користується ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 , пославшись на те, що матеріалами клопотання не підтверджено та прокурором не доведено, що дане майно містить відомості, які можуть слугувати доказами у розслідуваному кримінальному провадженні або мають відношення до нього та існує необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна. Те, що майно, на яке сторона обвинувачення просить накласти арешт, було об`єктом кримінально протиправних дій, набуте кримінально протиправним шляхом, зберегло на собі сліди кримінального правопорушення, матеріалами, долученими до клопотання, не доводиться; у самому клопотанні прокурором також не конкретизовано, яке доказове значення має вказане майно в кримінальному провадженні, яким чином та для доведення якого факту може бути використане стороною обвинувачення, які сліди кримінального правопорушення на собі містить та чи містить взагалі, та яким чином могло бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення.

Саме лише посилання слідчого судді суду першої інстанції на те, що майно, на яке сторона обвинувачення просить накласти арешт, не відповідає критеріям, визначеним статтею 98 КПК України, не може бути підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна за викладених обставин.

З урахуванням наведеного, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, вилучене під час обшуку житлового приміщення, яким користується ОСОБА_8 , проведеного на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва за адресою: вул. Л. Українки, буд. 32, с. Шкарівка, Білоцерківський район, Київська область, майно підлягає арешту з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0001762 від 15 жовтня 2025 року та відповідає критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України.

Викладені у запереченнях захисника доводи про те, що прокурор просить накласти арешт на майно, яке не було об`єктом кримінально протиправних дій, не набуте кримінально протиправним шляхом, не зберегло і ніколи не зберігало на собі сліди кримінального правопорушення, що відповідно підтверджується матеріалами, долученими до клопотання, інших доказів причетності прокурор не надав; у самому клопотанні прокурором також не конкретизовано, яке доказове значення має вказане майно в кримінальному провадженні, яким чином та для доведення якого факту може бути використане стороною обвинувачення, які сліди кримінального правопорушення на собі містить та чи містить взагалі, та яким чином могло бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр уважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що зазначене у клопотанні прокурора майно є речовим доказом та відповідає вимогам, передбаченим статтею 167 КПК України, оскільки може бути використане стороною обвинувачення у доказуванні обставин вказаного кримінального правопорушення, може бути доказом під час судового розгляду, а отже відповідає критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України, що згідно частини третьої статті 173 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

Колегією суддів не встановлено невідповідності клопотання прокурора про арешт майна вимогам статей 170, 171 КПК України.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про однобічність і необ`єктивність судового розгляду, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, а апеляційна скарга прокурора - задоволенню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вказане у клопотанні майно, оскільки останнім у повній мірі доведено необхідність накладення арешту на майно з метою забезпечення його збереження як речових доказів у кримінальному провадженні.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_6 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 листопада 2025 року - скасувати та постановити нову ухвалу.

Клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_6 про арешт майна - задовольнити.

Накласти арешт на майно, яке тимчасово вилучено 28 жовтня 2025 року під час проведення обшуку в житловому приміщенні, яким користується ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- мобільний телефон марки «Oppo», моделі СРН 26, IMEI1: НОМЕР_1 ; IMEI2: НОМЕР_2 , вилучено до сейф пакету WAR 1208430; Банківську карту банку «Ощадбанк» НОМЕР_3 , яка була запакована до спецпакету INZ2011752;

- банківську карту банку «ПУМБ» НОМЕР_4 , яка була запакована до спецпакету INZ2011752;

- банківську карту банку «ПУМБ» НОМЕР_4 , яка була запакована до спецпакету INZ2011752;

- банківську карту банку «Райфайзен» НОМЕР_5 , яка була запакована до спецпакету INZ2012459;

- сім-картку мобільного оператора «Київстар» з мобільним номером телефону НОМЕР_6 , яка була запакована до спецпакету INZ2012459;

- комп`ютер «Deepcool», який запаковано до чорного пакету.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали буде оголошений учасникам судового провадження 17 лютого 2026 року о 09 год. 25 хв.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4