25.02.2026 Справа № 756/2052/26
ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 756/2052/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.02.2026 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

слідчий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в місті Києві скаргу адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , на бездіяльність дізнавача Оболонського УП ГУНП у м. Києві у кримінальному провадженні №0000387, яка полягає у нерозгляді клопотання від 06.02.2026,

в с т а н о в и в:

До провадження слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 надійшла вказана скарга.

Обґрунтовуючи вимоги скарги, адвокат ОСОБА_3 зазначає, що 06.02.2026 він подав до Оболонського УП ГУНП у м. Києві клопотання у кримінальному провадженні №0000387. Натомість станом на 12.02.2026 його клопотання від 06.02.2026 не розглянуто, а тому бездіяльність дізнавача Оболонського УП ГУНП у м. Києві у кримінальному провадженні №0000387 щодо цього факту оскаржено до Оболонського районного суду міста Києва.

Особа, яка звернулась зі скаргою, в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду скарги повідомлена належним чином. При цьому, до суду надійшла заява адвоката ОСОБА_3 , у якій останній просить суд розглядати скаргу за його відсутності, вимоги скарги підтримує та просить задовольнити.

Уповноважена особа Оболонського УП ГУНП у м. Києві у кримінальному провадженні №0000387 в судове засідання не з`явилась, жодних заяв чи клопотань до слідчого судді не надходило.

Частиною 3 статті 306 цього Кодексу передбачено, що відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Згідно ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, слідчий суддя визнав можливим прийняти рішення по суті скарги за відсутності осіб, які не з`явилися, на підставі наданих доказів.

Дослідивши матеріали судового провадження, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, задля чіткого та імперативного визначення процедур та запобігання свавільного використання владними органами своїх повноважень та забезпечення умов справедливого судочинства.

Як зазначено у постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.04.2019 (справа №370/2316/18, провадження №51-9929 км 18), за змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Так, у рішенні по справі «Беллет проти Франції» від 04.12.1995 Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд із огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Разом з тим, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1975), не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, особливо щодо умов прийнятності скарги, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави (рішення у справах «Мельник проти України» від 28.03.2006, «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998, «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001).

Статтею 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування чітко визначено та регламентовано Главою 26 цього Кодексу.

Завданням слідчого судді відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, ч. 5 ст. 21 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Способи такого контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч. 1 ст. 303 КПК України, п. 1 якої передбачено, що на досудовому провадженні може бути оскаржено, серед іншого, бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Верховний Суд України у постанові від 16.03.2017 у справі №671/463/15-к зазначає, що порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), - це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій.

За змістом ст. 220 КПК України клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій та у випадках, установлених цим Кодексом, іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, або її представника слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав.

Разом із тим, дослідивши матеріали судового провадження, слідчим суддею встановлено, що адвокат ОСОБА_3 звернувся 06.02.2026 до Оболонського УП ГУНП у м. Києві із заявою, яка за своїм змістом не може вважатись клопотанням, поданим в порядку ст. 220 КПК України, оскільки не містить вимоги про виконання будь-яких слідчих (розшукових) та/або процесуальних дій у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, а направлена на отримання інформації про стан досудового розслідування кримінального провадження.

Водночас, відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №823/1837/17 (К/9901/29293/18) (провадження №11-1461апп18), які беруться слідчим суддею до уваги в силу вимог ст. 13 Закону №1402-VIII, спір стосовно бездіяльності органу досудового розслідування щодо ненадання відповіді на заяву стосовно надання інформації про стан досудового розслідування кримінальних проваджень підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, зі змісту прохальної частини скарги захисника вбачається, що адвокат, крім зазначених вище у мотивувальній частині ухвали питань, просить слідчого суддю зобов`язати уповноважену особу Оболонського УП ГУНП у м. Києві надати для ознайомлення матеріали.

Разом із цим, у розумінні ст. 303 КПК України нездійснення процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язані вчинити у визначений КПК України строк, може вважатися протиправною бездіяльністю й оскаржуватися до суду лише у випадках, коли законний обов`язок службової особи щодо їх вчинення є безальтернативним і не передбачає дискреції як можливості вибору одного з кількох варіантів правомірної поведінки.

Диспозитивність відповідно до положень статті 26 КПК України полягає в тому, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, як і суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що віднесені до його повноважень зазначеним Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 36, ч. 5 ст. 40, ч. 4 ст. 401 КПК України прокурор, слідчий, дізнавач, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється, внаслідок чого слідчий суддя наділений лише правом судового контролю та оцінки зібраних слідством доказів на етапі розслідування, однак він не може переймати на себе функції слідства (п. 18 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 22 КПК України). Зазначена правова норма гарантує незалежність посадової особи органу державного обвинувачення у виборі у визначених законом межах способу здійснення своїх повноважень, в тому числі у прийнятті тих чи інших рішень, що є запорукою їх неупередженості й ефективності.

Повноваження слідчого судді при розгляді скарг заявника, потерпілого, його представника чи законного представника, підозрюваного, його захисника чи законного представника, володільця тимчасово вилученого майна на стадії досудового розслідування зводяться до права на зобов`язання сторони кримінального провадження, якою є слідчий або прокурор, вчинити процесуальні дії, як-то розглянути клопотання, проте рішення по суті викладеного приймає слідчий (прокурор) самостійно.

Заявник у скарзі не ставить питання як-то зобов`язати орган досудового розслідування розглянути клопотання, а просить слідчого суддю самостійно прийняти відповідне процесуальне рішення в рамках кримінального провадження, що суперечить положенням КПК України.

Таким чином, слідчий суддя, розглянувши скаргу в межах питань, які були винесені на його розгляд учасником кримінального провадження, перевіривши надані в обґрунтування цих питань докази, враховуючи вищенаведене, приходить до висновку, що в силу принципу змагальності сторін, особою, що подала скаргу, не надано належних та допустимих доказів та в судовому засіданні не встановлено таких, які давали б підстави дійти висновку про наявність правових підстав та об`єктивних фактів для розгляду такої скарги слідчим суддею.

Застосовуючи аналагію при застосуванні висновку щодо застосування норм права, викладеній в ухвалі Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19.02.2019 у справі №569/17036/18 (провадження №51-598кмо19), відповідно до якої судом постановляється ухвала про закриття провадження у разі, якщо після відкриття провадження за скаргою буде встановлено, що вона відкрита за скаргою на рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, які не можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, слідчий суддя приходить до висновку що провадження за скаргою підлягає закриттю.

Керуючись статтями 3, 5, 110, 303-307, 309 КПК України, слідчий суддя, -

п о с т а н о в и в:

Закрити провадження за скаргою адвоката ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_4 , на бездіяльність дізнавача Оболонського УП ГУНП у м. Києві у кримінальному провадженні №0000387.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1