УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року

м. Київ

Справа № 759/17163/24

Провадження № 51-1919 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м. Андрушівка Житомирської області, громадянина України, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1

ст. 111 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2025 року

ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією всього майна, яке є у його власності.

Згідно з вироком ОСОБА_5 , будучи громадянином України вчинив державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, а саме надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Зокрема ОСОБА_5 , який з листопада 1999 року проходив службу в органах прокуратури України, а з 19 вересня 2013 року обіймав посаду старшого прокурора відділу прокуратури АР Крим та мав класний чин «радник юстиції», прийняв Присягу працівника прокуратури України, зобов`язавшись дотримуватися Конституції та законів України і захищати інтереси держави.

Нехтуючи вищевказаними вимогами Конституції і законів України, Присягою працівника прокуратури, ОСОБА_5 , будучи громадянином України, службовою особою, працівником правоохоронного органу, достовірно знаючи про незаконність призначення ОСОБА_6 на посаду так званого «прокурора Республіки Крим», а також незаконного проведення на території АР Крим та м. Севастополя референдуму; достовірно знаючи, що АР Крим є невід`ємною частиною України, на території якої діють виключно закони України та міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, у березні 2014 року, більш точну дату та час органом досудового розслідування не встановлено; бажаючи допомогти в проведенні цієї підривної діяльності, посиленні окупації півострову та утворенні в АР Крим системи незаконних органів прокуратури РФ, погодився на незаконну пропозицію про продовження роботи у складі прокуратури АР Крим, а згодом - прокуратури Республіки Крим, без підпорядкування Генеральній прокуратурі України. Надалі він обійняв посаду старшого помічника прокурора Чорноморського району незаконно створеної прокуратури Республіки Крим та виконував вказівки її керівництва.

Упродовж 2014-2023 років ОСОБА_5 , діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітету й територіальній цілісності України, здійснював функції представника незаконно створеного органу прокуратури РФ, застосовував законодавство РФ, брав участь у діяльності окупаційних правоохоронних органів та забезпечував участь у розгляді справ судами так званої «Республіки Крим». Зокрема, 06 грудня 2016 року у телевізійному ефірі на телеканалі «Черноморского района Республики Крым» роз`яснював норми законодавства РФ щодо відповідальності за дії стосовно представників влади.

Наказом Генерального прокурора України від 01 грудня 2024 року № 13дк ОСОБА_5 звільнено з органів прокуратури України за порушення Присяги працівника прокуратури з позбавленням класного чину «радник юстиції».

Таким чином, громадянин України ОСОБА_5 умисно та свідомо продовжив здійснювати незаконну державну діяльність у незаконно створених РФ на окупованій території України органах прокуратури, керувався нормами російського законодавства, тобто виконував функції представника прокуратури країни агресора, чим забезпечив функціонування незаконно створеної системи органів прокуратури, що призводить до зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю української влади на півострові Крим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а оскаржуваний вирок місцевого суду - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити кримінальне провадження.

В обґрунтування своїх тверджень зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували положення ч. 1 ст. 111 КК України, оскільки фактично ототожнили сам факт роботи засудженого в незаконно створених органах окупаційної влади на тимчасово окупованій території з вчиненням державної зради.

На переконання захисника, суди обмежилися загальними посиланнями на функціонування окупаційних органів влади на території АР Крим та перебування засудженого на посаді в органах так званої прокуратури, не навівши конкретних дій, які б утворювали склад державної зради, а судові рішення не містять належного мотивування того, у чому саме полягала підривна діяльність засудженого, яким чином його дії заподіяли шкоду суверенітету чи територіальній цілісності України і які конкретно дії були спрямовані на надання допомоги іноземній державі.

Захисник стверджує, що в матеріалах кримінального провадження відсутні належні та допустимі докази передачі засудженим інформації представникам РФ, співпраці зі спецслужбами держави-агресора, участі у діяльності, спрямованій проти України, а також вчинення конкретних дій на шкоду національній безпеці України.

Захисник зазначає, що посилання суду апеляційної інстанції на роз`яснення засудженим норм російського законодавства саме по собі не містить належного обґрунтування того, яким чином такі дії утворюють склад державної зради у формі надання допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Захисник вказує, що суди допустили істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при оцінці електронних доказів, поклавши в основу обвинувального вироку протокол огляду інтернет-видань, відомості із вебсайтів та інформацію із соціальних мереж.

Зазначає, що при дослідженні вказаних електронних доказів не було встановлено осіб, які створили відповідну інформацію, не перевірено її автентичність, не підтверджено цілісність електронних даних та не з`ясовано джерело їх походження.

На думку захисника, апеляційний суд не надав належної відповіді на доводи сторони захисту щодо допустимості та достовірності електронних доказів, формально погодившись із висновками місцевого суду без перевірки способу отримання, джерела походження та можливості перевірки їх достовірності.

Захисник вказує, що висновок апеляційного суду про відсутність в апеляційній скарзі доводів щодо скасування вироку не відповідає її змісту та свідчить про формальний підхід до апеляційного перегляду.

Захисник зазначає, що під час здійснення спеціального судового провадження (in absentia) було порушено право засудженого на справедливий суд, оскільки суди не перевірили належним чином обставини його повідомлення про розгляд кримінального провадження.

На переконання захисника, сам факт публікації повідомлень в Урядовому кур`єрі та на офіційному вебсайті суду не підтверджує, що засуджений був фактично обізнаний про розгляд справи, підтримував зв`язок із захисником та мав реальну можливість брати участь у провадженні.

Крім цього скаржник зазначає, що призначене покарання не відповідає вимогам

ст. 65 КК України, оскільки суди не врахували відсутність судимостей, сімейний стан засудженого, наявність у нього неповнолітньої дитини та відсутність доведених тяжких наслідків.

Вказує, що висновок судів про наявність у діях засудженого корисливого мотиву ґрунтується виключно на припущеннях, оскільки жодного доказу отримання неправомірної вигоди матеріали провадження не містять.

Також захисник стверджує, що додаткове покарання у виді конфіскації всього належного засудженому майна призначено без належного мотивування, оскільки судами не встановлено отримання ним неправомірної вигоди, наявності корисливого мотиву, використання майна для вчинення кримінального правопорушення чи зв`язку такого майна з інкримінованими діями.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень та інших документів, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

За змістом ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, для ухвалення відповідного процесуального рішення.

Щодо доводів касаційної скарги захисника про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та помилкову кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 111 КК України, то вони вбачаються необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 111 КК України державною зрадою є діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, зокрема надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

За змістом диспозиції вказаної норми кримінальна відповідальність за державну зраду у формі надання допомоги в проведенні підривної діяльності не пов`язується виключно з передачею секретної інформації, співпрацею зі спеціальними службами іноземної держави чи безпосередньою участю у бойових діях. Об`єктивна сторона цього злочину може полягати в умисних діях громадянина України, спрямованих на сприяння функціонуванню окупаційних органів держави-агресора та утвердження її влади на тимчасово окупованій території України, якщо такі дії вчинені на шкоду суверенітету та територіальній цілісності України.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 є громадянином України й на час вчинення інкримінованих дій обіймав посаду прокурора прокуратури АР Крим. Такі обставини підтверджено дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, зокрема документами щодо громадянства обвинуваченого, а також наказами про його призначення на посаду прокурора та присвоєння класного чину.

Судом також установлено, що після початку тимчасової окупації АР Крим ОСОБА_5 , не будучи у встановленому законом порядку звільненим з органів прокуратури України, перейшов на службу до незаконно створених окупаційних органів прокуратури РФ на території АР Крим.

У вироку суд чітко зазначив, що ОСОБА_5 , будучи громадянином України, не будучи у встановленому законами України порядку звільненим з посади старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення прокуратури АР Крим, з березня 2014 року як «старший помічник прокурора Чорноморського району» незаконно створеної «прокуратури Чорноморського району» забезпечив участь у розгляді справ у Чорноморському районному суді Республіки Крим, надавав роз`яснення норм російського законодавства на телебаченні - телеканалі «Черноморского района Республики Крим» на окупованій території України та прийняв на себе на окупованій території України повноваження прокурора іншої держави - РФ, яка окупувала та незаконно анексувала цю територію.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що виконання ОСОБА_5 повноважень «старшого помічника прокурора Чорноморського району» свідчить про порушення ним вимог Закону України «Про прокуратуру», присяги прокурора, оскільки він умисно та свідомо продовжив здійснювати незаконну державну діяльність у незаконно створених РФ на цій окупованій території України органах прокуратури, керувався нормами російського законодавства, тобто виконував функції представника прокуратури країни-агресора, чим забезпечив функціонування незаконно створеної системи органів прокуратури, що призводить до зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю української влади на півострові Крим.

Крім того, у вироку зазначено, що на свідомий і добровільний характер дій ОСОБА_5 з надання допомоги РФ у проведенні підривної діяльності на шкоду суверенітетові та територіальної цілісності України вказує сам характер таких дій, їх послідовність, тривалість у часі та динаміка розвитку.

Отже, на підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про кваліфікацію дій ОСОБА_5 саме за ч. 1 ст. 111 КК України, оскільки він, будучи громадянином України, вчинив державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України: надання іноземній державі РФ та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України».

Переглядаючи вирок, апеляційний суд погодився із наведеними висновками та зазначив, що вина ОСОБА_5 підтверджується належними, допустимими і достатніми доказами, які були безпосередньо досліджені під час судового розгляду. Апеляційний суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння.

Також апеляційний суд установив, що доводи сторони захисту про відсутність доказів винуватості ОСОБА_5 не ґрунтуються на матеріалах провадження і спростовуються доказами, які судом першої інстанції досліджені повно, всебічно та об`єктивно.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками судів попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги про те, що сам факт роботи в окупаційних органах влади не утворює складу державної зради, спростовуються встановленими судами фактичними обставинами кримінального провадження. Судами встановлено не лише факт формального зайняття посади в незаконно створених органах прокуратури держави-агресора, а й реальне здійснення ОСОБА_5 функцій представника окупаційної правоохоронної системи РФ на тимчасово окупованій території України, участь у діяльності незаконно створених судових та правоохоронних органів, забезпечення реалізації законодавства держави-агресора та сприяння функціонуванню окупаційної влади.

Такі дії обґрунтовано розцінені судами як надання іноземній державі допомоги у проведенні підривної діяльності проти України, оскільки функціонування незаконно створених органів прокуратури держави-агресора на тимчасово окупованій території безпосередньо спрямоване на утвердження та підтримання окупаційного режиму, зміцнення контролю держави-агресора над частиною території України та витіснення органів державної влади України.

Посилання сторони захисту на відсутність доказів передачі секретної інформації, співпраці зі спеціальними службами РФ чи отримання неправомірної вигоди не спростовують правильності правової кваліфікації, оскільки такі обставини не є обов`язковими ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, у формі надання допомоги іноземній державі в проведенні підривної діяльності.

За таких обставин колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, та відсутність підстав для перекваліфікації його дій чи закриття кримінального провадження з цих мотивів.

Доводи касаційної скарги захисника про недопустимість електронних доказів у зв`язку з нібито не встановленням їх авторства, джерела походження, автентичності та цілісності також є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд установлює наявність чи відсутність обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі змістом ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, які встановлюються під час кримінального провадження. До документів належать, зокрема, матеріали фото-, відеозапису та інші носії інформації, у тому числі електронні.

За змістом ст. 94 КПК України суд оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як установлено судами попередніх інстанцій, обставини здійснення ОСОБА_5 діяльності в незаконно створених органах прокуратури РФ на тимчасово окупованій території АР Крим підтверджено не окремим доказом, а сукупністю взаємопов`язаних письмових та електронних доказів, які були безпосередньо досліджені під час судового розгляду.

Зокрема, суд першої інстанції встановив, що обставини щодо призначення ОСОБА_5 на посаду «старшого помічника прокурора Чорноморського району», яку було утворено окупаційною владою РФ на території АР Крим, забезпечення його участі у розгляді справ у «Чорноморському районному суді Республіки Крим» та «Верховному Суді Республіки Крим» з ухваленням суддями відповідних судових рішень знайшли своє підтвердження під час дослідження в судовому засіданні протоколу огляду інтернет-видань від 14 серпня 2024 року та додатків до нього у виді судових актів, розміщених на офіційному сайті РФ: https://sudact.ru.

Крім того, на web-сторінці «Черноморская районная общественно-политическая газета «Черноморские известия», яка перебуває у відкритому доступі в мережі Інтернет виявлено, що 03 серпня 2023 року представник прокуратури Чорноморського району ОСОБА_7 був присутній під час прийому депутатом державної думи РФ Михайлом Шереметом громадян у Чорноморському районі.

Надаючи оцінку зазначеним доказам, суд першої інстанції зазначив, що перелічені джерела інформації суд оцінює за правилами документа згідно з положеннями ст. 99 КПК України, а відомості, які вони містять, визнає належними та допустимими.

Таким чином, місцевий суд врахував узгодженість між собою вказаних доказів за змістом, їх єдність та взаємозв`язок за часом та характером подій та визнав наведені та проаналізовані вище дані достовірними доказами, а тому правильно поклав їх в основу вироку.

Перевіряючи доводи сторони захисту, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції й зазначив, що вина ОСОБА_5 підтверджується дослідженими в ході судового розгляду письмовими доказами, а суд першої інстанції при дослідженні доказів дотримався вимог ст. 94 КПК України та прийшов до обґрунтованого висновку, що надані стороною обвинувачення докази в своїй сукупності доводять вину ОСОБА_5 .

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій і зазначає, що сам по собі факт отримання відомостей із відкритих інтернет-джерел не свідчить про недопустимість відповідних доказів.

Відомості, розміщені у відкритому доступі на офіційних інформаційних ресурсах, можуть бути використані як документи у розумінні ст. 99 КПК України за умови їх належної процесуальної фіксації. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, відповідні відомості були зафіксовані шляхом складання протоколів огляду відповідних ресурсів та досліджені судами у встановленому законом порядку.

При цьому доводи сторони захисту фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судами, однак не містять конкретних даних, які б свідчили про фальсифікацію відповідних матеріалів, зміну їх змісту, порушення порядку отримання, неможливість ідентифікації особи обвинуваченого тощо.

Крім того, встановлені судами обставини підтверджуються не лише електронними доказами, а й іншими матеріалами кримінального провадження, зокрема документами щодо проходження ОСОБА_5 служби в органах прокуратури України, наказом про його звільнення у зв`язку з переходом до окупаційних органів прокуратури, а також відомостями про його участь у діяльності незаконно створених органів влади на тимчасово окупованій території України.

За таких обставин підстав вважати, що суди поклали в основу обвинувального вироку недопустимі докази або допустили істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при їх дослідженні та оцінці, колегія суддів не вбачає.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд формально переглянув кримінальне провадження, не перевірив належним чином доводи апеляційної скарги сторони захисту та безпідставно зазначив про відсутність у ній належного обґрунтування підстав для скасування вироку, також є безпідставними.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Згідно з положеннями ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені мотиви, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, а також положення закону, якими керувався суд апеляційної інстанції.

Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, апеляційний суд перевірив усі основні доводи сторони захисту, які стосувалися недоведеності винуватості ОСОБА_5 , неправильності кваліфікації його дій, недопустимості доказів, порушення права на захист у зв`язку зі здійсненням спеціального судового провадження, а також невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зокрема апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини й досліджено всі ті обставини, які мали значення для ухвалення судового рішення, а тому посилання в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого на те, що відсутні докази, які доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, не ґрунтуються на матеріалах провадження й спростовуються доказами, які судом першої інстанції досліджені повно, всебічно та об`єктивно.

Також апеляційний суд окремо перевірив доводи про порушення права на захист і зазначив, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 розглядалося в порядку спеціального судового провадження, передбаченому нормами КПК України, з обов`язковою участю захисника і за відсутності обвинуваченого («in absentia»).

Крім того, апеляційний суд перевірив доводи сторони захисту щодо призначеного покарання і застосування конфіскації майна, зазначивши, що суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, дотримався вимог ст. ст. 50, 65 КК України, призначив покарання, яке відповідає особі обвинуваченого і ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення». Також суд апеляційної інстанції навів мотиви, з яких визнав обґрунтованим призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Отже, зміст оскаржуваної ухвали свідчить про те, що апеляційний суд фактично перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту, надав їм оцінку та навів мотиви, з яких дійшов висновку про законність і обґрунтованість вироку суду першої інстанції.

Колегія суддів враховує, що кримінальний процесуальний закон не вимагає від суду апеляційної інстанції надавати окрему детальну відповідь на кожен аргумент сторони захисту за умови, якщо з мотивувальної частини судового рішення вбачається, що суд перевірив істотні доводи апеляційної скарги і навів мотиви прийнятого рішення. За таких обставин твердження сторони захисту про формальний характер апеляційного розгляду та невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України є безпідставними.

Доводи касаційної скарги захисника про порушення права обвинуваченого на захист та незаконність здійснення спеціального судового провадження за відсутності ОСОБА_5 також є безпідставними.

Верховний Суд неодноразово у своїх рішенням аналізував порядок спеціального досудового розслідування та судового провадження. Така процедура у кримінальному провадженні є специфічною, оскільки проводиться без участі обвинуваченого, а повідомлення особи здійснюється з дотриманням певних правил, передбачених процесуальним законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 323 КПК України судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у ч. 2 ст. 297-1 цього Кодексу, у тому числі передбаченого ст. 111 КК України, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), якщо останній переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України або на території держави-агресора та оголошений у розшук.

Положеннями ст. 297-5 КПК України передбачено особливий порядок повідомлення підозрюваного чи обвинуваченого у межах спеціального кримінального провадження шляхом публікації повісток у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційних вебсайтах органів досудового розслідування чи суду, після чого особа вважається належним чином повідомленою про відповідні процесуальні дії.

Як убачається з доданих до касаційної скарги копій судових рішень, на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року у межах цього кримінального провадження здійснювалося спеціальне досудове розслідування. Постановою слідчого від 30 вересня 2015 року ОСОБА_5 оголошено у розшук.

Суд першої інстанції встановив, що повідомлення про підозру ОСОБА_5 , а також повістки про виклик до слідчого та суду неодноразово здійснювалися у передбачений законом спосіб шляхом публікацій у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, зокрема в газеті «Урядовий кур`єр», а також шляхом розміщення відповідної інформації на офіційних вебсайтах Офісу Генерального прокурора та Святошинського районного суду міста Києва.

При цьому суд у вироку зазначив, що стороною обвинувачення, а також судом здійснені всі можливі, передбачені законом заходи щодо дотримання прав підозрюваного та обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя, а ОСОБА_5 мав підстави усвідомлювати, що проти нього розпочато кримінальне провадження.

Також судом установлено, що ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленим про розгляд кримінального провадження, у судові засідання не прибував, жодних заяв, клопотань чи скарг не подавав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 15 квітня 2025 року судовий розгляд здійснювався за його відсутності у порядку спеціального судового провадження з обов`язковою участю захисника.

Як вже зазначалося вище, перевіряючи доводи сторони захисту, апеляційний суд дійшов висновку про дотримання судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону і зазначив, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 розглядалося в порядку спеціального судового провадження, передбаченому нормами КПК України, з обов`язковою участю захисника і за відсутності обвинуваченого («in absentia»).

Апеляційний суд також установив, що суд першої інстанції вживав усіх необхідних заходів для виклику обвинуваченого до суду, повідомляв його про дату, час і місце судового розгляду шляхом публікації оголошень у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному вебсайті суду. Аналогічні повідомлення здійснювалися й судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками судів попередніх інстанцій.

Доводи сторони захисту про відсутність належного підтвердження фактичного ознайомлення ОСОБА_5 із процесуальними документами не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, оскільки положення глави 24-1 КПК України встановлюють спеціальний порядок повідомлення осіб, стосовно яких здійснюється спеціальне кримінальне провадження. Саме публікація викликів у визначених законом джерелах є належним способом повідомлення такої особи.

В оскаржуваних судових рішеннях зазначено, що ОСОБА_5 перебував у розшуку, стосовно нього здійснювалося спеціальне досудове розслідування, а повідомлення про виклики та процесуальні дії систематично публікувалися у спосіб, прямо передбачений кримінальним процесуальним законом. При цьому право на захист було забезпечено обов`язковою участю захисника під час розгляду кримінального провадження судами обох інстанцій.

За таких обставин підстав вважати, що під час здійснення спеціального кримінального провадження були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення, колегія суддів не вбачає.

Доводи касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого також є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Згідно зі змістом ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно з положеннями ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином; дані про його особу, який раніше не судимий, а також відсутність установлених законом обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.

На підставі наведеного, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, місцевий суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 111 КК України у межах, установлених у санкції ч. 1 ст. 111 КК України, а саме у виді позбавлення волі, оскільки саме таке основне покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Перевіряючи доводи сторони захисту, апеляційний суд обґрунтовано погодився з такими висновками і зазначив, що суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, дотримався вимог ст. ст. 50, 65 КК України, призначив покарання, що відповідає особі засудженого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

Доводи касаційної скарги захисника про незаконність призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді конфіскації майна також є необґрунтованими і не свідчать про неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 КК України конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Стаття 111 КК України з часу ухвалення цього Кодексу зазнавала змін, зокрема згідно із Законами № 1183-VII від 08 квітня 2014 року, № 1689-VII від 07 жовтня 2014 року, а також викладена у новій редакції Законом № 2113-IX від 03 березня 2022 року.

При цьому саме Законом № 1689-VII від 07 жовтня 2014 року санкцію ч. 1 ст. 111 КК України було доповнено додатковим покаранням у виді конфіскації майна.

Як убачається з установлених судами фактичних обставин кримінального провадження, ОСОБА_5 , будучи громадянином України та працівником органів прокуратури України, починаючи з березня 2014 року добровільно перейшов на службу до незаконно створених окупаційних органів прокуратури РФ на тимчасово окупованій території АР Крим та продовжував таку діяльність упродовж тривалого часу, а саме щонайменше до 2023 року. За таких обставин кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 111 КК України, в цьому конкретному випадку носить характер триваючого злочину.

Відповідно до правової позиції Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеної у постанові від 11 листопада 2021 року у справі № 220/1260/20, при триваючому злочині особа один раз вчиняє певну дію й надалі протягом тривалого часу безперервно перебуває у злочинному стані, а у поняття часу вчинення триваючого злочину включається весь період такої протиправної поведінки. У зазначеній постанові Верховний Суд указав, що поняття "час вчинення триваючого злочину" має включатися увесь проміжок часу, протягом якого особа безперервно вчиняла триваюче діяння на стадії закінченого злочину. Також Верховний Суд зазначив, що покарання засудженому мало б бути призначено в межах санкції статті, чинної на момент вчинення (завершення) ним кримінального правопорушення. Аналогічна за суттю правова позиція викладена у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року у справі № 189/2310/23.

Отже, з огляду на те, що встановлена судами протиправна діяльність ОСОБА_5 тривала щонайменше до 2023 року, до спірних правовідносин підлягала застосуванню редакція ч. 1 ст. 111 КК України, чинна на момент припинення цього триваючого злочину, санкція якої передбачала додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Тому попри формальне посилання у вироку на редакцію ч. 1 ст. 111 КК України станом на 08 квітня 2014 року, суд першої інстанції по суті правильно застосував положення закону України про кримінальну відповідальність, оскільки, призначаючи додаткове покарання, виходив із того, що ОСОБА_5 вчинив злочин проти основ національної безпеки України, санкція за який передбачає застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Посилання у касаційній скарзі на відсутність підстав для застосування конфіскації майна з огляду на не встановлення ознак корисливого мотиву вчиненого засудженим діяння також не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 59 КК України конфіскація майна може бути застосована за злочини проти основ національної безпеки України незалежно від встановлення корисливого мотиву.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень не убачається підстав для її задоволення згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3