Справа № 201/3227/26
Провадження № 1-кс/201/894/2026
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2026 року м. Дніпро

Слідча суддя Соборного районного суду міста Дніпра ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , представника заявника ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , представника потерпілої ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_6 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000060,

В С Т А Н О В И Л А:

11 березня 2026 року адвокат ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_6 , звернувся до слідчого судді з вказаним клопотанням, у якому просить скасувати арешт майна повністю, накладений ухвалою слідчого судді Соборного районного суду міста Дніпра від 03 лютого 2026 року у справі № 201/1175/26, номер судового провадження 1-кс/201/319/2026, у кримінальному провадженні № 0000060, у вигляді заборони відчуження та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання зазначив, що заявник є іпотеко держателем квартири АДРЕСА_1 . 11 березня 2026 року йому стало відомо, що стосовно вказаної квартири зареєстровано обтяження у вигляді арешту нерухомого майна із забороною відчуження та розпорядження, внесене на підставі ухвали Соборного районного суду міста Дніпра у справі № 201/1175/26, номер судового провадження 1-кс/201/319/2026. Вказаний арешт безпосередньо обмежує речове право заявника як іпотекодержателя, перешкоджає реалізації забезпечувальних прав та унеможливлює вчинення нотаріальних дій щодо предмета іпотеки. При цьому, представником заявника вказано, що заявник не є підозрюваним, обвинуваченим, потерпілим, цивільним позивачем або цивільним відповідачем у кримінальному провадженні, а також не має іншого процесуального статусу, який надає право ознайомлюватися з матеріалами досудового розслідування. З цієї причини заявнику об`єктивно не може бути відомо, які саме докази, документи чи мотиви прокурор поклав в основу клопотання про арешт майна, а також якими саме обставинами слідчий/прокурор обґрунтовував відповідність майна критеріям статті 98 Кримінального процесуального кодексу України та необхідність арешту. Разом з тим, арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження і не може застосовуватися автоматично або про всяк випадок. За змістом частини третьої статті 132, статей 170173 Кримінального процесуального кодексу України сторона обвинувачення зобов`язана довести реальність ризиків, мету арешту та співмірність втручання у майнові права, а слідчий суддя повинен перевірити ці обставини та надати їм оцінку. Якщо арешт накладається з підстави збереження речових доказів, то обов`язковою є доведеність відповідності майна критеріям статті 98 Кримінального процесуального кодексу України, а також необхідності саме арешту, а не менш інтенсивних способів забезпечення доказів (витребування документів, реєстраційних справ, матеріалів виконавчого та цивільного провадження).

18 березня 2026 року представник заявника адвокат ОСОБА_3 подав до суду уточнення (доповнення) до клопотання про скасування арешту майна, де зазначив, що з клопотання прокурора про арешт майна вбачається, що арешт обґрунтовувався збереженням речових доказів та недопущенням відчуження квартири АДРЕСА_2 . Прокурор посилається на заяву ОСОБА_7 , її допит (у режимі відеозв`язку), а також на постанову слідчого від 20.01.2026 про визнання квартири речовим доказом. Обставини, на які посилається сторона обвинувачення, фактично походять із заяви ОСОБА_7 про кримінальне правопорушення та з її показань як потерпілої, в яких вона заперечує укладення договору позики з ОСОБА_8 і стверджує про шахрайське заволодіння її майном. Однак у даному випадку слід врахувати, що ОСОБА_7 є відповідачем у цивільній справі № 201/10818/25 про стягнення боргу, яка перебуває на розгляді Соборного районного суду міста Дніпра, а заочне рішення у цій справі було скасоване та справа розглядається у загальному порядку, тобто остаточне судове встановлення обставин щодо наявності або відсутності боргового зобов`язання ще не відбулося. Посилання сторони обвинувачення на твердження потерпілої ОСОБА_7 про те, що вона з травня 2014 року по теперішній час не перетинала державний кордон України, не може автоматично сприйматися як доведений факт, достатній для висновків про неможливість укладення цивільноправових правочинів та, тим більше, як належна підстава для арешту нерухомого майна. Таке твердження є лише елементом версії заявниці та потребує перевірки і доведення у порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України. Постанова слідчого від 20 січня 2026 року про визнання квартири АДРЕСА_2 речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000060 має формальний характер і не містить індивідуалізованого мотивування, яке вимагається Кримінальним процесуальним кодексом України для процесуальних рішень слідчого та прокурора. У даному випадку постанова слідчого фактично констатує висновок (квартира є речовим доказом), але не пояснює, за якою саме ознакою статті 98 КПК України квартира відповідає критеріям речового доказу, і не містить конкретного причинно-наслідкового зв`язку між об`єктом нерухомості та доказовими обставинами, які підлягають встановленню. Саме по собі переповідання версії потерпілої (про неукладення договору позики) та наведення хронології цивільної справи № 201/10818/25 не перетворює квартиру на матеріальний носій доказів у розумінні статті 98 КПК України. Квартира як об`єкт житлової нерухомості у межах цієї фабули: не є знаряддям вчинення шахрайства; не зберігає на собі слідів кримінального правопорушення; не є носієм такої матеріальної доказової інформації, яку неможливо отримати іншим шляхом. Проведення розгляду клопотання про арешт майна без повідомлення власника та третьої особи сторона обвинувачення обгрунтовувала тим, що за її думкою існувала «реальна загроза відчуження» і «загроза передчасного розголошення». Однак такі формулювання є оціночними і самі по собі не відповідають стандарту доведеності, встановленому частиною третьою статті 132 та частиною одинадцятою статті 170 Кримінального процесуального кодексу України: у клопотанні не наведено конкретних фактичних даних, які підтверджували б, що повідомлення власника та іпотекодержателя унеможливить забезпечення арешту або що незастосування саме заборони відчуження призведе до приховування, псування чи відчуження майна. Внаслідок цього власник і іпотекодержатель були позбавлені можливості надати суду заперечення та документи, які мають істотне значення для оцінки необхідності й пропорційності арешту (наявність зареєстрованої іпотеки, правовий режим нерухомості, відсутність у квартири ознак речового доказу, можливість забезпечення доказів документами та реєстраційними даними). З огляду на викладене, у цій справі арешт майна у вигляді заборони відчуження та розпорядження, накладений без доведених виняткових підстав для розгляду без повідомлення заінтересованих осіб та без належної перевірки впливу на права власника й іпотекодержателя, є непропорційним втручанням у майнові права добросовісних осіб і підлягає повному скасуванню у порядку статті 174 Кримінального процесуального кодексу України. Накладений арешт безпосередньо блокує можливість реалізувати іпотечне застереження та позасудове задоволення вимог іпотекодержателя, у тому числі оформлення переходу права власності за статтею 37 Закону України Про іпотеку. Таким чином арешт використовується не для збереження доказів (які є документальними), а як механізм блокування руху майна на час невирішеного цивільного спору між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що є непропорційним втручанням у речові права добросовісної третьої особи. Отже, арешт у цій справі не відповідає критеріям необхідності та співмірності, а його застосування без реального залучення заінтересованих осіб і без доведення конкретних ризиків створює непропорційне втручання у майнові права добросовісного власника та іпотекодержателя, що є самостійною підставою для скасування арешту у порядку статті 174 Кримінального процесуального кодексу України.

В судовому засіданні представник заявника адвокат ОСОБА_3 просив задовольнити клопотання з наведених у ньому підстав. Також зазначив, що, по-перше, у даній справі квартира не є матеріальним носієм доказів. Доказування за версією сторони обвинувачення є суто документальним: це цивільна справа № 201/10818/25, матеріали виконавчого провадження, реєстраційні справи, нотаріальні документи, дані реєстрів. Усе це можна витребувати й дослідити без арешту квартири. Тому арешт для збереження речових доказів в даному випадку не відповідає суті статті 98 Кримінального процесуального кодексу України. По-друге, версія сторони обвинувачення фактично базується на заяві ОСОБА_7 та її поясненнях про шахрайство і неукладення договору позики. Але ОСОБА_7 є відповідачем у цивільній справі № 201/10818/25 про стягнення боргу, і справа не вирішена по суті. Заочне рішення скасоване, розгляд триває. Тобто твердження про шахрайство це наразі позиція сторони цивільного спору, а не встановлений факт. Сам по собі факт внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань і наявність кримінального провадження не означає, що злочин доведений, і не може бути автоматичною підставою для такого інтенсивного обмеження майнових прав. По-третє, один із головних аргументів сторони обвинувачення що ОСОБА_7 з 2014 року не перетинала кордон України, тому не могла укладати договори. Це є припущенням. Навіть якщо такі дані перевірятимуться, вони не доводять неможливість укладення цивільних правочинів: договори можуть укладатися дистанційно, через обмін документами, поштою, через представника. І головне ці дані про перетин кордону ніяк не роблять квартиру речовим доказом: це інформація з документів та баз даних, а не з матеріального об`єкта нерухомості. Вчетверте, постанова слідчого про визнання квартири речовим доказом є формальною. Вона фактично констатує висновок, але не пояснює, за яким саме Документ сформований в системі «Електронний суд» 17.03.2026 3 критерієм статті 98 Кримінального процесуального кодексу України квартира відповідає поняттю речового доказу і чому без арешту неможливо забезпечити доказування. Практика Верховного Суду виходить із того, що формальна наявність постанови про речовий доказ не замінює судової перевірки підстав арешту і не звільняє прокурора від обов`язку довести критерії статті 98 та необхідність арешту. Вп`яте, найважливіше процесуальне. З матеріалів клопотання прокурора прямо видно, що прокурору було відомо про власника квартири та про існування іпотеки, іпотекодержателя. Але попри це клопотання про арешт було розглянуто без повідомлення власника і третьої особи, хоча стаття 64-2 Кримінального процесуального кодексу України прямо передбачає права третьої особи щодо майна, а винятковий порядок частини другої статті 172 Кримінального процесуального кодексу України допускається лише за наявності конкретних доведених ризиків. Натомість прокурор обмежився загальними фразами про реальну загрозу відчуження і передчасне розголошення, без конкретних фактів, як того вимагає частина одинадцята статті 170 Кримінального процесуального кодексу України. Вшосте, наявність іпотеки вже об`єктивно ускладнює просте розпорядження майном. Будь-які дії з квартирою здійснюються через державну реєстрацію, залишають реєстраційний слід і можуть бути контрольовані менш обтяжливими засобами, ніж арешт. Арешт же заморожує майно на невизначений строк досудового розслідування, створює збитки та порушує права добросовісного іпотекодержателя. Це є непропорційним втручанням. На це прямо вказують конституційні гарантії: статті 19, 41, 55 Конституції України, а також стандарти Європейського суду з прав людини щодо справедливого балансу і недопустимості надмірного тягаря.

Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні клопотання про скасування арешту майна, оскільки ухвала слідчого судді про накладення арешту є законною і обґрунтованою. Потерпіла ОСОБА_7 , будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, надала показання, що жодних позик не отримувала і вважає, що її майном заволоділа шахрайським чином. Твердження представника заявника, що слідством не встановлено яким чином саме міг бути укладений договір позики і що потерпіла могла зробити це дистанційно, спростовуються самим текстом розписки, де вказане місце укладення договору позики місто Дніпро, та підписано саме ОСОБА_9 . На даний час досудове розслідування триває, проводяться слідчі (розшукові) дії з метою встановлення обставин та осіб, причетних до вчинення кримінального правопорушення, а відтак, прокурор вважає, що потреба заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна не відпала.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні категорично заперечувала щодо скасування арешту квартири, яка вибула з права власності потерпілої незаконним шляхом. Також вона наголосила, що ухвала слідчого судді про накладення арешту на квартиру є достатньо обґрунтованою, в апеляційному порядку не оскаржувалась, тож звернення із клопотанням про скасування арешту майна суперечить вимогам ст.. 174 КПК України. Представник потерпілої просила звернути увагу на швидкість вчинених дій, спрямованих на незаконне відчуження належної потерпілій квартири: після звернення ОСОБА_8 до суду із позовом про стягнення боргу з ОСОБА_7 на підставі договору позики судом у підготовчому засіданні ухвалено заочне рішення про задоволення позову від 27 жовтня 2025 року, а вже 17 грудня 2025 року задоволено подання державного виконавця про зміну способу та порядку виконання рішення шляхом звернення стягнення на належну їй на праві власності квартиру. При цьому вже 25 грудня 2025 року ОСОБА_8 зареєстрував право власності на квартиру на підставі ухвали суду, а 17 січня 2026 року здійснив продаж квартири ОСОБА_10 , який в цей же день уклав договір позики з сином ОСОБА_6 , відповідно до якого останній передав батькові грошові кошти, і в той же день уклали іпотечний договір в забезпечення виконання зобов`язань, передавши в іпотеку квартиру, яка раніше належала ОСОБА_7 . Тож, на думку представника потерпілої ОСОБА_8 , ввівши суд в оману, незаконно заволодів належною ОСОБА_7 квартирою. На сьогодні судове рішення про стягнення боргу скасоване, тож воно не тягне за собою жодних правових підстав. Проте, шахрайські дій продовжуються, і на думку представника потерпілої роль набувачів теж має бути перевірена слідством. Потерпіла з 2012 року постійно проживає у Великобританії, а з 2018 набула громадянство вказаної країни, обіймає посаду наукового співробітника, є поважною людиною і ніколи б не брала у позику грошові кошти у людини з сумнівною репутацією, про що свідчить велика кількість виконавчих проваджень, де ОСОБА_8 виступає боржником.

Дослідивши надані матеріали, заслухавши думку учасників справи, слідча суддя приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання про скасування арешту, виходячи з наступного.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, що відповідає п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України.

Згідно з ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

При цьому, у відповідності до ч.2, ч.3 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

В судовому засіданні встановлено, що слідчим відділом відділу поліції № 2 Дніпровського районного управління поліції № 1 Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000060 від 16 січня 2026 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

03 лютого 2026 року ухвалою слідчого судді Соборного районного суду міста Дніпра з метою забезпечення збереження доказів у кримінальному провадженні накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 із забороною відчуження та розпорядження вказаним об`єктом нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Таким чином, арешт майна має бути скасованим повністю або частково, якщо: відпали підстави його застосування; арешт було накладено необґрунтовано.

Тобто особа, що заявила клопотання про скасування арешту, повинна довести, що в подальшому застосуванні арешту майна відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Так, з ухвали слідчого судді Соборного районного суду міста Дніпра від 03 лютого 2026 року вбачається, що при вирішенні питання про накладання арешту, слідчий суддя виходив з фактичних обставини кримінального провадження, а також того, що квартира АДРЕСА_2 , є предметом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, та відповідає критеріям, встановленим ст. 98 КПК України.

Крім того, зі змісту вказаної ухвали вбачається, що слідчим суддею обґрунтовано накладено арешт на майно, з урахуванням наслідків від вжиття такого заходу для інших осіб та із забезпеченням своїм рішенням розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Крім цього, слідчий суддя враховує матеріали досудового розслідування, з яких вбачається, що органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_7 звернулась до поліції із заявою про незаконне заволодіння належною їй на праві власності квартирою шляхом звернення до суду із позовною заявою про стягнення боргу за договором позики, який вона ніколи не укладала, та зміною способу і порядку виконання рішення суду шляхом звернення стягнення на належну їй квартиру, яку в подальшому було перепродано третім особам.

Таким чином, з урахуванням наведеного, а також того, що слідчими СВ ВП № 2 ДРУП № 1 ГУНП в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування щодо заволодіння шляхом обману квартирою АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_7 , на даний час проводяться слідчі (розшукові) дії, спрямовані на встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, об`єктом якого є вказана квартира, та осіб, причетних до вчинення кримінального правопорушення, слідча суддя приходить до висновку, що доводи адвоката ОСОБА_3 , наведені в клопотання про скасування арешту майна та доповненні до нього, є неспроможними.

Так, слідчою суддею враховано, що відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Скасування арешту на квартиру, яка є предметом злочину , передбаченого ч.3 ст. 190 КК України, може привести до її подальшого відчуження.

Таким чином, на час розгляду слідчою суддею клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_6 про скасування арешту майна встановлено, що обставини, якими обґрунтовувався арешт, не перестали існувати, та застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні на даний час.

Враховуючи наведене, слідча суддя, розглянувши клопотання в межах питань, які були винесені на його розгляд, дійшла висновку, що в задоволенні клопотання про скасування майна слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 170, 174, 309, 372, 395 КПК України, слідча суддя

П О С Т А Н О В И Л А:

Відмовити у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_6 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000060.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено та проголошено 24 березня 2026 року о 09 годині 30 хвилин.

Слідча суддя ОСОБА_1