Номер провадження: 11-сс/813/455/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 26 січня 2026 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001411 від 22.08.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч. 4,5 ст. 190 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора Пересипської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 та накладено арешт на майно, а саме на:

- автомобіль марки «Audi А4» з реєстраційним знаком НОМЕР_1 , VIN кодом НОМЕР_2 ;

- ключі від автомобіля;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, заборонивши будь-яким, особам користуватися вищевказаним майном, продавати, дарувати та відчужувати його.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував тим, що майно, вилучене в ході обшуку 21.01.2026 може зберігати на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, та містити інформацію, яка свідчить про вчинення злочину, що свідчить про те, що воно є речовим доказом по справі. Також не виключаєтеся факт того, що майно придбане кримінально протиправним шляхом, адже кримінально-протиправна діяльність фігурантів справи може виходити за межі часових рамок, зазначених у клопотанні, що буде встановлюватися в ході досудового розслідування.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала слідчого судді є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги представник власника майна посилається на наступне:

-ОСОБА_8 не повідомлено про підозру у вказаному кримінальному провадженні;

-сторона обвинувачення не довела, що потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання, як позбавлення особи права користування автомобілем, в той час як слідчий міг обмежитися оглядом авто, фіксацією номерних знаків та VIN-коду без фізичного вилучення транспортного засобу на штрафмайданчик;

-ухвалою слідчого судді від 05.01.2026 (справа № 523/18437/25) дозвіл на проведення обшуку надано конкретному переліку осіб: прокурорам Пересипської окружної прокуратури м. Одеси та слідчим СВ ВП № 3 Одеського РУП № 1 ГУНП в Одеській області. Фактично обшук проводили інші особи (оперативні співробітники, не вказані в ухвалі), що є прямим порушенням ч. 1 ст. 236 КПК України. Дозвіл на вилучення самого транспортного засобу «AUDI A4» суд не надавав;

-під час проведення обшуку стороні захисту не було надано для ознайомлення Витяг з ЄРДР, що позбавило можливості перевірити повноваження слідчої групи. Крім того, до клопотання про арешт не долучено (або стороні захисту не відкрито) безперервний відеозапис обшуку, що є обов`язковим згідно з ч. 10 ст. 236 КПК.

З огляду на викладене, представник власника майна просить оскаржену ухвалу скасувати та повернути вищезазначений автомобіль, ключі від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, власнику/законному володільцю.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника власника майна і просила залишити ухвалу слідчого судді без змін.

Власник майна та його представник, будучи належним чином повідомленими про дату та час судового засідання, у судове засідання не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомили, із заявами та клопотаннями не звертались. За повідомленням секретаря судового засідання, останні на зв`язок не виходять.

Апеляційний суд вважає, що були створені всі умови для реалізації права власника майна та його представника на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги те, що останні, будучи повідомленими про дату та час розгляду справи, в суді не з`явились, суд оцінює таку поведінку як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Часиною 4 ст. 405 КПК України визначено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності власника майна ОСОБА_8 та його представника адвоката ОСОБА_7 .

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 зазначеної норми права встановлено, що метою накладення арешту на майно є:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка встановлює, які об`єкти, у відповідності до положень КПК України, можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Так, положеннями ст.98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

На теперішній час слідчим відділенням відділу поліції № 3 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001411, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.08.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч. 4,5 ст. 190 КК України.

Зі змісту клопотання убачається, що 21.08.2025 року до ВП № 3 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області надійшла заява ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , використовує абонентський номер НОМЕР_3 , яка повідомила про те, що невстановлена особа 20.08.2025 року о 14.00 годині зателефонувавши їй з номеру телефону НОМЕР_4 в месенджер "Вайбер", увійшовши у довіру шахрайським шляхом, представившись працівником СБУ, під приводом перевірки джерела походження грошей та їх декларування, заволоділа грошима у сумі 31940 доларів США.

За даним фактом 22.08.2025 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001411 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

В ході здійснення досудового розслідування допитано в якості потерпілої ОСОБА_10 , яка пояснила, що 06.08.2025 року о 11.21 годині отримала посилку на відділені « ІНФОРМАЦІЯ_2 », на яку не очікувала від ФОП « ОСОБА_11 », посилка була відправлена з відділення № НОМЕР_5 « ІНФОРМАЦІЯ_2 » м. Київ, абонентський номер відправника НОМЕР_6 . У посилці знаходилися таблетки у вигляді капсул. 19.08.2025 року в 11.08 годині в месенджері «Вайбер» надійшов дзвінок з абонентського номеру НОМЕР_7 від невідомої жінки яка назвалася ОСОБА_12 . Під час розмови остання повідомила, що потерпіла ОСОБА_10 фінансує росію і перебуває в списках неблагонадійних людей, оскільки таблетки, які вона придбала, проходять у таблетках російського виробника, що ці ліки шахіди та їх треба викинути. У ході розмови ОСОБА_12 передала телефон чоловікові, який назвався ОСОБА_13 , під час розмови став розповідати про таблетки, що вони нібито притягують БПЛА. Після чого ОСОБА_13 передзвонив на «Вайбер» з іншого номеру НОМЕР_4 (дзвонив з кількох номерів) НОМЕР_8 , НОМЕР_9 та запитав, чи є у потерпілої кошти, на що вона відповіла що є, але не сказала їх кількість.

Зі слів ОСОБА_10 , в подальшому ОСОБА_13 попросив потерпілу залишити квартиру тому, що вони вмикають сканер і їй не треба перебувати в квартирі. Після чого ОСОБА_13 наказав потерпілій зайти в квартиру і перерахувати всі гроші, які знаходяться в квартирі, так як їх треба задекларувати, після того як перерахує. ОСОБА_13 повідомив, що гроші треба перевірити і передав телефон іншій особі ОСОБА_14 . Через деякий час передзвонила ОСОБА_14 з абонентського номеру НОМЕР_10 та почала кричати і повідомила, що прийде їх агент, якому треба передати гроші, при цьому зауважила що агент назве пароль, при цьому попросили з ним не розмовляти.

20.08.2025 року, приблизно о 12.00 годині, прийшла до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 » по АДРЕСА_2 , де зустрілася з раніше невідомим чоловіком, високо зросту з панамою на голові, чоловік назвав пароль (Рута) після чого потерпіла передала пакет з грошима, в якому знаходилося 31840 доларів США, та чоловік з місця пішов в невідомому напрямку.

Крім того, слідчим відділенням відділу поліції № 3 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00001424 від 22.01.2025, правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 23.08.2025до ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області надійшла заява від ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешкає: АДРЕСА_3 , пенсіонерка, м.т. НОМЕР_11 , в якій просить прийняти заходи до невстановлених осіб, які 14.08.2025, приблизно о 17:30 годин, шахрайським шляхом, представившись співробітниками СБУ, під приводом перевірки грошей та їх декларування, заволоділи грошовими коштам, а саме 50 000 гривень, 500 євро та 8900 доларів США, які потерпіла передала біля магазину автомобільної стоянки за адресою: АДРЕСА_4 . Сума матеріального збитку 50 000 гривень, 500 євро та 8900 доларів США.

В ході здійснення досудового розслідування допитано в якості потерпілої ОСОБА_15 , яка пояснила, що в середині місяця липня 2025 року, в соціальній мережі «Фейсбук» (посилання не зберіглось) знайшла оголошення про продаж пігулок «Діаклін» (дієтична добавка від цукрового діабету) і замовила собі 1 упаковку. 23.07.2025 о 08:43 годин потерпілій було доставлено замовлення кур`єром. Через декілька днів з ОСОБА_15 зв`язалась жінка-лікар та повідомила, що для закріплення результату треба збільшити термін приймання ліків та потерпіла замовила ще дві упаковки «Діакліна», які були доставленні тим самим кур`єром 07.08.2025.

14.08.2025, приблизно об 11.58 годині, в месенджері «Вайбер» з номеру НОМЕР_12 їй зателефонував невідомий та представився капітаном ОСОБА_16 , після чого повідомив, що вона замовляла ліки з росії і своїми діями створила небезпеку для країни, що гроші перераховуються до росії, після чого почав підвищувати голос та говорити, що це кримінальне правопорушення та вона зрадниця України, в подальшому повідомив, що з`єднає з слідчим ОСОБА_17 . Далі трубку взяла невідома жінка та продовжила говорити, що потерпіла зрадниця, що їй необхідно заповнити декларацію, в якій вказати скільки в неї є грошей та винести дані гроші на вулицю для подальшої передачі агентам СБУ для експертизи, що потерпіла і зробила. В результаті чого, потерпіла взяла вдома 50 000 гривень, 500 євро та 8900 доларів США та прийшовши до автомобільної стоянки біля будинку АДРЕСА_4 , приблизно в період часу 17:30-18:00 годин, біля вказаного будинку, передала дані гроші двом невідомим чоловікам ромської зовнішності.

26.09.2025 прокурором Пересипської окружної прокуратури м. Одеси винесена постанова про об`єднання матеріалів досудового розслідування.

Під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження в порядку ст. 40 КПК України надано доручення УКР ГУНП в Одеській області про проведення слідчих (розшукових) дій, направлених на встановлення осіб, які можуть бути причетні до вчинення даного кримінального правопорушення.

Разом з цим відповідно до отриманих матеріалів виконаного доручення працівниками УКР ГУНП в Одеській області, встановлено що до вчинення вказаного кримінального правопорушення може бути причетний: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який користується автомобілем марки «Audi А4» з реєстраційним знаком НОМЕР_1 .

У зв`язку з вищевикладеним, слідчими СВ ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області 21.01.2026 у період часу з 09:26 годин по 10:26 годин за місцем мешкання ОСОБА_8 був проведений санкціонований обшук автомобіля , в ході якого було виявлено та вилучено:

- автомобіль марки «Audi А4» з реєстраційним знаком НОМЕР_1 , VIN кодом НОМЕР_2 ;

- ключі від автомобіля;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Постановою слідчого від 22.01.2026 року вилучене майно визнане речовим доказом по справі.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про наявність правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, вилученого в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_5 , оскільки існує необхідність в забезпеченні збереження речових доказів, з огляду на те, що не накладення арешту на вилучене майно може призвести до його знищення, що в свою чергу призведе до втрати доказів в рамках кримінального провадження та суттєво ускладнить процес встановлення істини по кримінальному провадженні.

Колегія суддів, дослідивши матеріали провадження за клопотанням прокурора, погоджується з тим, що майно, вилучене в ході проведення обшуку автомобіля, відповідає критеріям майна, визначеним статтею 98 КПК України, на яке у відповідності до положень ч.3 ст.170 КПК України може бути накладений арешт.

Слідчий суддя дійшов до вірного висновку про те, що на цьому етапі досудового розслідування стверджувати, що вилучене майно явно не відповідає критерію речового доказу (ст.98 КПК України) зарано, оскільки майно, вилучене в ході обшуку 21.01.2026 року, може зберігати на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, та містити інформацію яка свідчить про вчинення злочину, що свідчить про те, що воно є речовим доказом по справі. Також не виключаєтеся факт того, що майно придбане кримінально протиправним шляхом, адже кримінально-протиправна діяльність фігурантів справи може виходити за межі часових рамок зазначених у клопотанні, що буде встановлюватися в ході досудового розслідування.

За таких обставин обґрунтованим є висновок слідчого судді про те, що зв`язок вилученого майна із вчиненням кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 4,5 ст. 190 КК України, підлягає встановленню в процесі здійснення досудового розслідування, а отже арешт даного майна є виправданим.

Посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_8 не повідомлено про підозру у вказаному кримінальному провадженні не заслуговують на увагу з огляду на те, що арешт, відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, може бути накладений на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Так, відповідно до постанови слідчого від 22.01.2026 року вилучене майно визнане речовим доказом по справі, оскільки є достатні підстави вважати, що воно набуте кримінально протиправним шляхом.

Аналізуючи викладені обставини апеляційний суд вважає, що при здійсненні досудового розслідування необхідно провести ряд слідчих дій з метою всестороннього, об`єктивного та неупередженого встановлення всіх обставин кримінального провадження, а тому вважає, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують втручання у права та інтереси ОСОБА_8 , з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, які можуть перешкодити всебічному та повному проведенню досудового розслідування.

Також апеляційний суд звертає увагу на усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, згідно з якою, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що слідчий суддя, задовольняючи клопотання прокурора про арешт майна, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а доводи апеляційної скарги представника власників майна щодо необґрунтованості ухвали слідчого судді не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження апеляційний суд не вбачає.

Щодо посилання апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 на те, що обшук був проведений невповноваженими на це особами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до протоколу обшуку від 21.01.2026 року, вказана слідча дія була проведена старшим слідчим СВ ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_18 (а.с.13-18).

Відповідно до ухвали слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 05 січня 2026 року, дозвіл на проведення обшуку був наданий слідчим та прокурорам, переліченим у резолютивній частині вказаної ухвали. Серед іншого у ній також зазначено, що виконання ухвали доручено іншим слідчим слідчої групи (а.с. 9-12).

Згідно постанови про зміну групи слідчих від 14.01.2026 року, старший слідчий ОСОБА_19 входить до слідчої групи (а.с. 7-8), відтак відсутні підстави стверджувати, що обшук був проведений невповноваженим суб`єктом.

Зміст положень ст.ст. 37, 39, 236 КПК України дає підстави стверджувати, що ухвала про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи може бути виконана прокурором, призначеним здійснювати процесуальне керівництво в порядку ст. 37 КПК України, або слідчим, визначеним керівником органу досудового розслідування в порядку ст. 39 цього Кодексу.

Норми ст. 235 КПК України не зобов`язують слідчого суддю в ухвалі зазначати прокурора чи слідчого, який буде проводити обшук, натомість зазначена ухвала має містити відомості про прокурора, слідчого, який подав клопотання про обшук. Тобто, процесуальний закон зобов`язує слідчого суддю встановити, що клопотання надійшло від уповноваженої особи - прокурора, включеного до групи прокурорів, або слідчого, якому доручено здійснювати розслідування, в порядку статей 37, 39, 216 КПК України.

З сукупності норм ст.ст. 36, 40, 235, 236 КПК України не вбачається, що до компетенції слідчого судді належить визначення як конкретного слідчого або прокурора, які мають здійснювати таку слідчу (розшукову) дію, так й інших осіб, що будуть брати участь у проведенні обшуку (понятих, працівників оперативного підрозділу, спеціалістів та ін.).

Визначення прокурора або слідчого (їх групи) для проведення обшуку належить до повноважень прокурора (старшого прокурора, групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні) або старшого слідчої групи (керівника органу досудового розслідування). Доручення прокурора слідчому, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні, про проведення обшуку у житлі, може даватися як в усній, так і в письмовій формах.

Відтак, обшук, проведений слідчим, який входить до групи слідчих, які здійснюють досудове розслідування у конкретному кримінальному провадженні, але не зазначений в ухвалі слідчого судді про надання дозволу на проведення такої слідчої дії, не може вважатися проведеним без належних повноважень.

Таким чином, визначення в ухвалі слідчого судді конкретного слідчого або прокурора, які мають здійснювати обшук, знаходиться поза межами повноважень слідчого судді з контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні та обмежуються в цій частині перевіркою того, чи є належним суб`єктом учасник кримінального провадження, який звернувся з клопотанням про проведення обшуку. Визначення конкретного прокурора або слідчого (їх групи) для проведення обшуку належить до законних повноважень прокурора (старшого прокурора, групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні) або старшого слідчої групи (керівника органу досудового розслідування).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № № 725/1199/19.

Також пунктом 5 ст. 36 КПК України передбачено повноваження прокурора доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам.

Відповідно до положень п. 3 ч. 2 ст. 40 КПК слідчий уповноважений доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам.

Щодо тверджень представника власника майна про те, що дозвіл на вилучення самого транспортного засобу «AUDI A4» суд не надавав, апеляційний суд зазначає наступне.

Положеннями ч.7 ст. 236 КПК України визначено, що вилучені речі і документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

З мотивувальної частини ухвали слідчого судді від 05 .01.2026 року однозначно вбачається те, що слідчий суддя дійшов висновку про обґрунтованість вимог клопотання слідчого про проведення обшуку у вказаному транспортному засобі з метою виявлення та фіксації відомостей про кримінальне правопорушення, відшукання та вилучення речових доказів, які самостійно або в сукупності з іншими доказами можуть мати суттєве значення для встановлення об`єктивної істини та притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності. Мотивувальна частина даної ухвали не містить посилань на необхідність відшукування самого транспортного засобу.

Зазначивши в резолютивній частини даної ухвали від 05.01.2026 року про можливість вилучення вказаного транспортного засобу, з метою виявлення та фіксації відомостей обставин кримінального правопорушення, слідчий суддя фактично надав тимчасовий доступ до вказаного транспортного засобу, для проведення у ньому обшуку.

За такого, є достатні підстави вважати, що вилучений 21.01.2026 року під час проведення обшуку автомобіль марки «Audi А4» з реєстраційним знаком НОМЕР_1 , VIN кодом НОМЕР_2 не входить до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку та вважається тимчасово вилученим майном.

Відповідно до азб. 2 ч. 5 ст. 171 КПК України, у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої ст. 235 КПК України, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Вказаних вимог кримінального процесуального закону прокурор дотримався у повному обсязі, оскільки відповідно до штемпелю клопотання було зареєстроване судом 23.01.2026 року (а.с. 1), тобто протягом 48 годин після вилучення майна.

Стосовно доводів щодо відсутності в матеріалах клопотання відеозапису як обов`язкового додатку до протоколу ошуку та ненадання його для ознайомлення слід зазначити, що за положеннями ч.2 ст.104 КПК у випадку фіксування процесуальної дії під час досудового розслідування за допомогою технічних засобів про це зазначається у протоколі.

Запис, здійснений за допомогою звуко- та відеозаписувальних технічних засобів під час проведення слідчим, прокурором обшуку, є невід`ємним додатком до протоколу, дії та обставини проведення обшуку, не зафіксовані у записі, не можуть бути внесені до протоколу обшуку та використані як доказ у кримінальному провадженні.

Як вбачається з доданої до клопотання копії протоколу обшуку від 21 січня 2026 року, в ньому міститься інформація про те, що особи, які беруть участь у процесуальній дії, заздалегідь повідомлені про застосування технічного засобу фіксації та носія інформації, а саме відеокамеру «Sony», що застосована при проведенні процесуальної дії, що відповідає вимогам ч.2 ст.104 КПК.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що положення ч.6 ст.132, ст.171 КПК, котрі передбачають вимоги до клопотання про арешт майна та додатків до нього, не зобов`язують при подачі клопотання про арешт майна до суду долучати диск із відеозаписом, який є невід`ємним додатком до протоколу обшуку, а тому відповідні посилання представника в апеляційній скарзі щодо процесуальних порушень не заслуговують на увагу.

Зазначена обставина не призвела до обмеження процесуальних прав ані власника майна, ні його представників під час розгляду клопотання та не перешкодило ефективному представництву інтересів в суді, оскільки згідно з вимогами кримінального процесуального закону копія ухвали про обшук та протоколу обшуку вручаються особі, у якої він проводився. Також у протоколі зазначається перелік вилученого за результатами обшуку майна. Зі змістом матеріалів клопотання про арешт представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 ознайомилась до початку його розгляду слідчим суддею по суті, про що свідчать надані нею заперечення.

Перед початком виконання ухвали слідчого судді особі, яка володіє житлом чи іншим володінням, а за її відсутності - іншій присутній особі повинна бути пред`явлена ухвала і надана її копія (ч. 3 ст. 236 КПК України).

Відповідно до копії протоколу обшуку від 21.01.2026 року, слідчий пред`явив ухвалу слідчого судді про проведення обшуку. Копію ухвали слідчого судді про проведення обшуку ОСОБА_8 отримав, що засвідчив власним підписом (а. с. 14).

Процесуальним законодавством чітко визначені документи, які мають бути пред`явлені слідчим, будь-яких інших документів (витягів, постанов тощо) перед початком проведення обшуку законодавством не передбачено, а тому доводи представника про порушення ч. 7 ст. 46 КПК України внаслідок відмови слідчого надати на його вимогу витяг з ЄРДР, постанову про групу слідчих, є безпідставними.

Апеляційний суд звертає увагу на положення ст. 174 КПК України, якими передбачено, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді є законною і обґрунтованою, у зв`язку із чим відсутні підстави для її скасування.

Керуючись статтями 113, 116, 117, 170-173, 309, 376, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 ,- залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 26 січня 2026 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001411 від 22.08.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч. 4,5 ст. 190 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4