судді ОСОБА_1 до постанови Великої Палати
- статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо жорстокого поводження із заявницею працівниками міліції та неефективного розслідування(матеріальний і процесуальний аспекти);
- пункту 1 статті 6 Конвенції щодо права на справедливий розгляд справи у зв?язку з визнанням допустимими доказами показань, наданих під час слідчого експерименту, які були отримані в результаті жорстокого поводження усупереч статті 3 Конвенції.
2. Велика Палата Верховного Суду своєю постановою від 18 лютого 2026 року за результатами розгляду заяв засудженої ОСОБА_2 (далі - Заявниця) та її захисника - адвоката ОСОБА_3 про перегляд у зв`язку з виключеними обставинами судових рішень скасувала вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 вересня 2014 року, ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 23 січня 2015 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26 квітня 2016 року, а також ухвалу Верховного Суду України від 21 жовтня 2016 року та призначила новий розгляд у суді першої інстанції.
3. Погоджуючись із висновками Великої Палати про необхідність скасування ухвал судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, я водночас не вважаю, що в цій справі існували підстави для скасування ухвали Верховного Суду України від 21 жовтня 2016 року про відмову в допуску справи до провадження щодо перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2016 року.
4. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 445 КПК України (у редакції, що діяла до 15.12.2017 року) підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України було неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї йтієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.
5. Ухвалою від 21 жовтня 2016 року Верховний Суд України відмовив у допуску справи до провадження з тієї підстави, що заявником не було підтверджено неоднакового застосування судом касаційної інстанції статті 384 КПК, якою регламентовано умови та порядок роз`яснення обвинуваченому права на суд присяжних.
6. Зазначена ухвала має суто процедурний характер, за своєю правовою природою вона не є рішенням по суті спору. Вона не підтверджує і не спростовує законність чи обґрунтованість вироку суду першої інстанції або рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій, а лише констатує відсутність визначених законом процесуальних підстав для відкриття провадження у Верховному Суді України. До того ж, перед Верховним Судом України у цій справі ставилося питання про можливе неоднакове застосування ст. 384 КПК, тобто питання, яке жодним чином не стосувалося встановлених у подальшому ЄСПЛ порушень.
7. Скасування подібної ухвали (про відмову в допуску справи до провадження, про відмову у відкритті касаційного чи апеляційного провадження тощо) потрібне лише тоді, коли така відмова сама по собі становила порушення конвенційних прав і свобод. Натомість ЄСПЛ не ставив під сумнів правомірність процедурних фільтрів, які діяли на той час у Верховному Суді України. Існування цієї ухвали не створювало жодних перешкод для нового розгляду справи, а тому її скасування не мало жодного практичного сенсу.
8. З огляду на викладене, вважаю, що повне та ефективне поновлення прав заявниці у контексті висновків ЄСПЛ досягається шляхом скасування судових рішень, якими справу було вирішено по суті. Скасування ж ухвали Верховного Суду України про відмову у допуску справи до провадження не було необхідним чи доцільним для забезпечення мети перегляду справи за виключними обставинами.
Суддя ОСОБА_1