ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/454/26 Справа № 182/762/26 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі Дніпропетровської області в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , подану в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2026 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_8 , у кримінальному провадженні № 0000054 від 10 січня 2026 року, за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а :

ухвалою слідчого судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2026 року задоволено клопотання старшого слідчого СВ Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області, погоджене прокурором Нікопольської окружної прокуратури, та застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 днів, тобто до 29 квітня 2026 року включно. Одночасно слідчим суддею визначено підозрюваному альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 166 400 гривень, із покладенням у разі її внесення обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Із зазначеним судовим рішенням не погодився захисник адвокат ОСОБА_7 , який, діючи в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати підозрюваному більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою його фактичного проживання.

В апеляційній скарзі захисник зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, а наведені в ній висновки слідчого судді не відповідають вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положенням Конституції України, нормам кримінального процесуального закону та практиці Європейського суду з прав людини. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції не містить належного, конкретного й достатнього мотивування необхідності застосування саме найсуворішого запобіжного заходу, а наведені ризики мають загальний та абстрактний характер.

Захисник вказує, що слідчий суддя, задовольняючи клопотання органу досудового розслідування, фактично виходив лише з формального посилання на наявність обґрунтованої підозри та тяжкість покарання, яке передбачене санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, не навівши при цьому конкретних фактичних даних, які б свідчили про реальне існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та не обґрунтувавши, чому саме тримання під вартою є необхідним і пропорційним заходом у даному кримінальному провадженні.

Також у скарзі наголошується, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризику переховування підозрюваного від органів досудового розслідування чи суду, оскільки сам по собі розмір та суворість можливого покарання, за твердженням апелянта, не можуть вважатися самостійною і достатньою підставою для тримання особи під вартою. У зв`язку з цим захисник посилається на практику ЄСПЛ, згідно з якою ризик ухилення не може оцінюватися виключно на підставі тяжкості обвинувачення, а має підтверджуватися сукупністю конкретних обставин, які вказують на ймовірність такої поведінки саме у відповідному кримінальному провадженні.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що прокурором не доведено і ризик вчинення підозрюваним іншого кримінального правопорушення, а до клопотання слідчого, на думку сторони захисту, не долучено належних та достатніх доказів, які б підтверджували існування такого ризику. Захисник вважає, що посилання сторони обвинувачення та слідчого судді на припущення про можливу неналежну процесуальну поведінку підозрюваного без наведення переконливих доказів не відповідає вимогам закону.

Окремо апелянт звертає увагу на те, що слідчий суддя не надав належної оцінки даним про особу підозрюваного та тим обставинам, які, на думку сторони захисту, свідчать про можливість забезпечення його належної процесуальної поведінки без тримання під вартою. У скарзі зазначено, що підозрюваний має постійне місце проживання, сталі сімейні та соціальні зв`язки, а тому може перебувати під більш м`яким запобіжним заходом. Також захисник вважає, що сам факт повідомлення особі про підозру не може автоматично зумовлювати застосування виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі також наведено доводи про те, що судом першої інстанції не було належним чином перевірено можливість застосування альтернативних запобіжних заходів, зокрема домашнього арешту, який, на переконання сторони захисту, міг би бути достатнім для запобігання можливим ризикам та забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків. У зв`язку з цим захисник наполягає, що висновок слідчого судді про недостатність більш м`яких запобіжних заходів є передчасним і не підтверджений належною мотивацією.

Посилаючись на положення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 29 Конституції України, положення КПК України та практику Європейського суду з прав людини, зокрема щодо необхідності наведення «відповідних» і «достатніх» підстав для тримання особи під вартою, захисник вказує, що оскаржувана ухвала постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, без належного урахування індивідуальних обставин кримінального провадження та даних про особу підозрюваного, а тому підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про застосування більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_7 , діючий в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , та підтримав доводи апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, що надійшли до апеляційного суду, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За наслідками апеляційного провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на таке.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

За приписами ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий і прокурор; недостатність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики ЄСПЛ передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21.04.2011, заява №42310/04, ЄСПЛ повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

За обставинами даного кримінального провадження ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, поєднаному з проникненням в інше приміщення, вчиненому в умовах воєнного стану.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування 30 січня 2026 року ОСОБА_8 було вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення. Підозра обґрунтовується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні доказів, зокрема протоколами огляду місця події, допитами потерпілого та свідків, протоколами пред`явлення речей та особи для впізнання, протоколами огляду предметів та іншими матеріалами досудового розслідування.

Водночас зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник підозрюваного адвокат ОСОБА_7 , діючи в інтересах ОСОБА_8 , фактично не оспорює наявність обґрунтованої підозри у вчиненні останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а доводи апеляційної скарги зводяться переважно до незгоди із висновками слідчого судді щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та необхідності застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для перегляду оскаржуваної ухвали в частині висновку слідчого судді про наявність обґрунтованої підозри та констатує, що на даному етапі кримінального провадження підозра ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, є достатньо обґрунтованою та відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та необхідності застосування саме запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів приходить до таких висновків.

Частиною 1 ст. 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Висновки про наявність ризиків та неможливість запобігання їм шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») №31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Санкція ч. 4 ст. 185 КК України, яка інкримінується підозрюваному ОСОБА_8 , передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, що відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

Колегія суддів зауважує, що ризик переховування від органів досудового розслідування та суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений, серед іншого, можливістю притягнення особи до кримінальної відповідальності та пов`язаними з цим можливими негативними для неї наслідками, зокрема і суворістю передбаченого законом покарання, а також обставинами вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.

При цьому колегія суддів враховує, що підозрюваний ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні корисливого кримінального правопорушення проти власності, яке відповідно до матеріалів кримінального провадження було вчинено повторно, поєднано з проникненням в інше приміщення та в умовах воєнного стану.

Оцінюючи наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, апеляційний суд бере до уваги дані про особу підозрюваного, зокрема те, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів проти власності, не має постійного місця роботи та законних джерел доходів, не одружений та не має осіб на утриманні. Крім того, як встановлено матеріалами кримінального провадження, у провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває декілька обвинувальних актів щодо ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні злочинів проти власності, що також характеризує його особу та свідчить про схильність до вчинення нових кримінальних правопорушень.

Також колегія суддів враховує, що раніше до ОСОБА_8 неодноразово застосовувався запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, однак останній порушував покладені на нього обов`язки, що свідчить про неналежне дотримання ним умов застосованих запобіжних заходів.

З огляду на наведені обставини, а також враховуючи тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, дані про особу підозрюваного та його попередню кримінально-правову поведінку, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про наявність ризиків, передбачених п. 1 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризику переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, а також ризику вчинення ним іншого кримінального правопорушення або продовження кримінального правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється.

Посилання сторони захисту на наявність у підозрюваного міцних соціальних зв`язків, зокрема постійного місця проживання, на думку колегії суддів, не нівелюють встановлених у кримінальному провадженні ризиків та самі по собі не можуть бути підставою для обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Колегія суддів враховує, що наявність соціальних зв`язків має оцінюватися у сукупності з іншими обставинами, що характеризують особу підозрюваного, його поведінку до та після вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, а також даними щодо дотримання ним раніше застосованих запобіжних заходів.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, підозрюваний ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, не має постійного місця роботи та законних джерел доходу, а також щодо нього у провадженні Нікопольського міськрайонного суду перебувають інші кримінальні провадження за обвинуваченням у вчиненні злочинів проти власності. Крім того, раніше застосований до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту не забезпечив належної процесуальної поведінки підозрюваного, оскільки останній порушував покладені на нього обов`язки.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що наведені стороною захисту доводи щодо можливості забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу не спростовують встановлених ризиків та не свідчать про можливість їх ефективного усунення без застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Частина 4 ст. 182 КПК України передбачає, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно із п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину встановлюється у розмірі від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В цьому контексті апеляційний суд зауважує на тому, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, зокрема, у рішенні від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції», що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар.

Приписи КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при визначенні розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; дані про особу підозрюваного; встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Слід зазначити і про те, що жоден із визначених КПК запобіжних заходів не покаранням. Такі заходи є попереджувальними, і їх метою є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків в разі, якщо є побоювання здійснення підозрюваним будь-яких дій, що заважають встановленню істини у кримінальному провадженні.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Мангурас проти Іспанії» від 20.11.2010 суд вказав, «що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а, зокрема, явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином, сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечить його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого».

Водночас, на переконання колегії суддів, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки.

У даному випадку слідчий суддя вказаних вимог закону дотримався та при визначенні розміру застави відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України врахував тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дані про особу підозрюваного, зокрема те, що останній раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, не має постійного місця роботи та законних джерел доходів, а також те, що у провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувають інші кримінальні провадження щодо нього за обвинуваченням у вчиненні корисливих злочинів проти власності. З урахуванням зазначених обставин слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що застава у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 166 400 гривень, є співмірною з обставинами кримінального провадження та здатна забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

За встановлених обставин колегія суддів погоджується із висновком слідчого судді щодо визначення розміру застави у межах, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, та вважає, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування або зміни оскаржуваної ухвали, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника адвоката ОСОБА_7 , поданої в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , та скасування законної й обґрунтованої ухвали слідчого судді.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 194, 199, 370, 404, 405, 407, 419, КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , подану в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2026 року, якою застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 днів, тобто до 29 квітня 2026 року включно, із визначенням застави у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 166 400 гривень, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді