УХВАЛА

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 527/1096/19

провадження № 13-18 кс 26

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,

перевірила наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) матеріалів провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_20 та його захисника ОСОБА_21 на вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 27 серпня 2021 року та вирок Полтавського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0000497, щодо ОСОБА_20 ,

УСТАНОВИЛА:

Глобинський районний суд Полтавської області вироком від 27 серпня 2021 року засудив ОСОБА_20 за частиною першою статті 205-1 Кримінального кодексу України (далі - КК України) до покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. А також визнав невинуватим ОСОБА_20 і виправдав: за частиною третьою статті 206-2 КК України на підставі пункту 3 частини першої статті 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) у зв`язку з відсутністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення; за частиною четвертою статті 358 КК України на підставі пункту 1 частини першої статті 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачувався.Атакож вирішив питання щодо процесуальних витрат та цивільних позовів потерпілих.

Полтавський апеляційний суд 11 грудня 2024 року частково задовольнив апеляційні скарги прокурора Глобинської окружної прокуратури ОСОБА_22 та потерпілих - цивільних позивачів ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , скасував вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 27 серпня 2021 року в частині виправдання ОСОБА_20 за частиною третьою статті 206-2 КК України та в частині вирішення цивільного позову і ухвалив новий, яким засудив ОСОБА_20 за частиною третоью статті 206-2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих й адміністративно-господарських функцій та з обслуговуванням товарно-матеріальних цінностей, на строк 3 роки, а на підставі статті 75 КК України звільнив його від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та поклав на нього передбачені статтею 76 КК України обов`язки.

Апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині засудження ОСОБА_20 за частиною першою статті 205-1 КК України і закрив кримінальне провадження в цій частині на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності, визначених пунктом 2 частини першої статті 49 КК України.

Крім того, суд апеляційної інстанції частково задовольнив цивільні позови потерпілих та постановив стягнути з ОСОБА_20 по 2 384 380 грн на користь кожної в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, а у стягненні на їх користь моральної шкоди відмовив. У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вказані судові рішення оскаржено в касаційному порядку засудженим ОСОБА_20 та його захисником ОСОБА_21 .

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_20 просить скасувати вирокПолтавського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року в частині визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 206-2 КК України, закривши кримінальне провадження за відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення, а також у частині задоволення цивільних позовів потерпілих, залишивши їх без розгляду. Указує, що рішення апеляційного суду про засудження його за частиною третьою статті 206-2 КК України є незаконним. На думку засудженого, ухвалюючи 02 січня 2018 року рішення про відмову прийняти до складу учасників підприємства АФ «Славутич» спадкоємців померлого ОСОБА_25 (засновника підприємства) і перерозподіливши частки в статутному капіталі, він діяв відповідно до норм законодавства та наявної на той час практики Верховного Суду, згідно з якою для вирішення питання про вступ (прийняття) правонаступників померлого учасника повноважність загальних зборів учасників визначалась без урахування частки в статутному капіталі, яка належала померлому учаснику; у такому разі під час установлення повноважності загальних зборів учасників, на його переконання, слід ураховувати голоси інших учасників товариства, які без голосів, що припадають на частку померлого учасника, становлять у сукупності 100 % голосів, які треба враховувати під час визначення кворуму. Засуджений наголошує, що лише згодом Велика Палата відступила від наведеного вище висновку, сформульованого в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року у справі

№ 740/2194/15-ц, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 листопада 2019 року у справі № 927/242/19 і від 08 серпня 2018 року у справі № 911/3215/17. Так, Велика Палата в постанові

від 02 листопада 2021 року (справа № 917/1338/18, провадження № 12-86 гс 20) зазначила, що рішення про відмову у прийнятті до товариства спадкоємця приймають більш як 50 % загальної кількості голосів учасників товариства, включно з голосами, які припадають на частку учасника, який помер, хоча цей учасник (його представник) у голосуванні участі не бере. Єдиний учасник товариства, котрий володіє меншою часткою у статутному капіталі, не може скликати загальні збори та відмовити у прийнятті до товариства спадкоємців померлого учасника, котрий володів більшою часткою у статутному капіталі. Спадкоємці останнього, які виявили бажання брати участь у діяльності товариства, не можуть бути позбавлені права участі в ньому. Така зміна Верховним Судом правової позиції, на думку ОСОБА_20 , не могла вплинути на законність рішення місцевого суду про визнання цих його дій правомірними.

Крім того, засуджений ОСОБА_20 уважає, що оскільки спадкоємці померлого ОСОБА_25 не стали учасниками АФ «Славутич», загальні збори не приймали рішення про прийняття цих осіб учасниками підприємства і не здійснювалося реєстрації таких змін статуту підприємства, тому й не могло мати місце заволодіння часткою учасника підприємства, у чому він обвинувачується. До того ж правовідносини між підприємством, що має заборгованість перед спадкоємцями померлого, яких не прийняли до складу учасників підприємства, є виключно цивільно-правовими. Стверджує, що рішення загальних зборів не є правочином у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а він не обіймав посади директора АФ «Славутич», отже не є службовою особою. Усі зазначені обставини, як уважає засуджений, свідчать про відсутність у його діях складу злочину, передбаченого статтею 206-2 КК України. Не погоджується засуджений і з вирішенням цивільних позовів та процесуальних витрат у справі.

Захисник засудженого ОСОБА_21 у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення судом апеляційної інстанції норм кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_20 і призначити новий розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Уважає, що сторона обвинувачення не надала належних і допустимих доказів на підтвердження поза розумним сумнівом того, що в діях підзахисного є склад злочину, передбаченого частиною третьою статті 206-2 КК України, адже ОСОБА_20 не був службовою особою, до того ж у матеріалах кримінального провадження відсутня судово-економічна експертиза, якою б підтверджувалося заподіяння матеріальних збитків потерпілим. Наголошує, що для установлення кваліфікуючої ознаки, передбаченої частиною третьою статті 206-2 КК України, - заподіяння великої шкоди, призначення експертизи є обов`язковим, виходячи з положень пункту 6 частини другої статті 242 КПК України. Апеляційний суд, на думку захисника, усупереч вимогам статті 419 КПК України належним чином не перевірив і не дослідив доводів сторони захисту, викладених в апеляційній скарзі, щодо визнання недопустимим доказом експертного дослідження від 14 червня 2019 року № 11, не зіставив її аргументи з наявними у справі матеріалами, не дав вичерпної відповіді на поставлені запитання. Крім того, захисник стверджує, що апеляційний суд, приймаючи рішення про винуватість ОСОБА_20 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 206-2 КК України, безпосередньо не досліджував доказів у судовому засіданні, не перевіряв кожен із них на відповідність вимогам статей 85-91 КПК України, що, на його думку, свідчить про незаконність вироку цього суду. З урахуванням наведеного захисник уважає, що оскільки вину його підзахисного ОСОБА_20 не доведено належними і допустимими доказами, апеляційний суд не мав підстав для засудження ОСОБА_20 як за вказаною статтею обвинувачення, так і для звільнення його від відбування покарання, призначеного за цей злочин, згідно зі статті 75 КК України. З тієї ж причини, на думку захисника, суд апеляційної інстанції не мав підстав для закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_20 за частиною першою статті 205-1 КК України за нереабілітуючою обставиною, а саме у зв`язку із закінченням строків давності, визначених пунктом 2 частини першої статті 49 КК України.

Серед іншого ОСОБА_21 зазначає, що ОСОБА_20 , продаючи свою частку майна (статутного фонду) господарського підприємства діяв не як службова особа, а виключно реалізовував свої корпоративні права, крім того в матеріалах справи відсутні дані про те, шляхом учинення якого правочину ОСОБА_20 заволодів майном підприємства, адже за правовою позицією Верховного Суду, висловленою в ряді постанов, а також постанові пленуму Вищого господарського суду України

від 25 лютого 2016 року № 4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин», рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами у розумінні статті 202 ЦК України, а є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Звертає увагу на те, що ОСОБА_20 не інкримінується будь-яке підроблення документів, які б він використовував, учиняючи правочини з метою заволодіння майном підприємства, у тому числі частками його засновників, що також свідчить про відсутність у його діях ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 206-2 КК України. Стверджує, що із матеріалів кримінального провадження випливає, що між ОСОБА_20 і спадкоємцями ОСОБА_25 виник корпоративний спір щодо управління АФ «Славутич», визнання недійсними рішень загальних зборів учасників підприємства, виключення учасника з підприємства та перерозподілу його частки в статутному капіталі цього підприємства, який вирішила Велика Палата Верховного Суду постановою від 02 листопада 2021 року у господарській справі № 917/1338/18. Водночас захисник наголошує, що висновки, викладені в зазначеній постанові Великої Палати не можуть мати преюдиційне значення для розгляду цього кримінального провадження.

Ухвалою від 29 січня 2026 року колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі - колегія суддів, колегія суддів Касаційного кримінального суду) передала кримінальне провадження щодо ОСОБА_20 на розгляд Великої Палати, оскільки на переконання колегії суддів є необхідність відступу від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в рішенні Великої Палати від 18 грудня 2024 року (справа № 916/379/23, провадження № 12-22 гс 24).

Колегія суддів підкреслює, що предметом перевірки Верховного Суду, серед іншого, є висновки апеляційного суду про те, що обвинувачений заволодів частками статутного капіталу підприємства, які належать правонаступникам його померлого засновника, шляхом вчинення правочинів.

Так, згідно з обставинами, встановленими апеляційним судом, ОСОБА_20 подав до КП «Реєстратор Полтавської обласної ради» пакет документів (зокрема, протокол загальних зборів учасників АФ «Славутич» від 02 січня 2018 року № 1, проведених без участі спадкоємців (правонаступників) померлого засновника цього підприємства), для проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи. На підставі зазначених документів державний реєстратор виключив зі складу засновників АФ «Славутич» спадкоємців ОСОБА_24 , ОСОБА_23 і ОСОБА_26 , кожній з яких згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом належало по 20 % статутного капіталу цього підприємства, та зареєстрував 100 % статутного капіталу АФ «Славутич» на ОСОБА_20 . У такий спосіб обвинувачений заволодів частками статутного капіталу підприємства, які належать вказаним спадкоємцям. ОСОБА_20 19 травня 2018 року продав свою частку статутного капіталу АФ «Славутич», яка складала 100 %, ОСОБА_27 , чим заподіяв правонаступникам померлого засновника підприємства велику шкоду на суму 11 149 500 грн.

Колегія суддів апеляційного суду розцінила ці дії ОСОБА_20 як такі, що мають ознаки складу злочину, передбаченого частиною третьою статті 206-2 КК України, оскільки останній заволодів часткою померлого засновника підприємства шляхом вчинення правочинів, якими є відповідні рішення загальних зборів АФ «Славутич» від 02 січня 2018 року, з використанням підроблених документів - протоколів зборів засновників АФ «Славутич» від 26 січня 2016 року та загальних зборів учасників АФ «Славутич» від 02 січня 2018 року.

У касаційних скаргах сторона захисту заперечує вчинення ОСОБА_20 зазначеного кримінального правопорушення, при цьому посилається на попередні рішення Верховного Суду, якими рішення загальних зборів учасників юридичної особи не визнавалися правочинами.

Зокрема, згідно з правовими позиціями Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду в постановах від 20 березня 2018 року у справі № 916/375/17, від 28 березня 2018 року у справі № 910/22291/16, від 12 квітня 2018 року у справі № 922/2688/17, від 21 березня 2018 року у справі № 927/699/17, від 01 вересня 2022 року у справі № 922/2402/21, від 19 квітня 2023 року у справі № 916/4097/21 та інших, рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами у розумінні статті 202 ЦК України і до них не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 указаного Кодексу, які визначають підстави недійсності правочину. Зазначені рішення є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

У постанові від 01 березня 2023 року Велика Палата виснувала, що рішення

загальних зборів товариства є одностороннім правочином товариства (справа

№ 522/22473/15-ц, провадження № 12-13 гс 22), а18 грудня 2024 року в справі

№ 916/379/23 (провадження № 12-22 гс 24) Велика Палата постановила рішення про відступ від вказаного висновку та резюмувала, що рішення загальних зборів учасників товариства не є правочинами в розумінні статті 202 ЦК України і мають розглядатися як акти ненормативного характеру (індивідуальні акти) (пункти 142-143).

Колегія суддів Касаційного кримінального суду підкреслює, що загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень, що неможливо забезпечити в цьому провадженні без висновків Великої Палати.

З урахуванням наведеного колегія суддів уважає, що відступ від висновку Великої Палати, висловленого в постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 (провадження № 12-22 гс 24), про те, що рішення загальних зборів учасників товариства не є правочинами в розумінні статті 202 ЦК України, буде слушним і необхідним для правильного вирішення кримінального провадження щодо ОСОБА_20 , відповідатиме принципу правової визначеності, а також сприятиме сталості та єдності судової практики.

На думку колегії суддів, яка передала провадження на розгляд Великої Палати, правову позицію у цій справі необхідно сформувати таким чином. Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Під вчиненням правочину для кваліфікації за статтею 206-2 КК України слід розуміти як його вчинення винуватою особою, так і забезпечення (організацію) нею вчинення такого правочину іншими особами; суспільно небезпечне діяння як складова об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого статтею 206-2 КК України, полягає у вчиненні правочинів, які за зовнішніми ознаками є законними та за результатами яких настають певні юридичні наслідки; конкретний перелік правочинів, вчинення яких дозволяє кваліфікувати діяння за статтею 206-2 КК України, законодавець не наводить, а тому він фактично не обмежений; особливостями таких правочинів є те, що у більшості випадків вони вчиняються у письмовій формі, оскільки стороною є юридична особа (статті 207, 208 ЦК України), і вважається укладеними після внесення відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських утворень або Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - ЄДР).

У цивілістичній літературі підкреслюється, що: правочинам притаманне правомірне вольове вчинення особою юридичних дій, спрямованих на створення конкретного правового результату для себе або інших осіб. Правочини слід відрізняти від інших юридичних фактів - подій, фізичних дій, вчинків, правопорушень. До односторонніх правочинів, які характеризуються волевиявленням одного суб`єкта цивільних прав, належать видача довіреності, прийняття чи збереження речі, повідомлення одним співвласником інших співвласників про продаж своєї частки у спільній власності, публічне оголошення конкурсу на створення художнього твору, складання заповіту, прийняття спадщини або відмова від неї, рішення зборів акціонерного товариства про збільшення чи зменшення статутного капіталу, рішення зборів виробничого кооперативу про виключення члена такого кооперативу.

З урахуванням наведеного рішення загальних зборів АФ «Славутич», ухвалені 02 січня 2018 року, про виключення ОСОБА_25 зі складу учасників підприємства у зв`язку з його смертю; відмову спадкоємцям померлого у прийнятті їх до складу учасників АФ «Славутич» і здійсненні з ними розрахунків відповідно до статті 148 ЦК України; проведення перерозподілу часток у статутному капіталі АФ «Славутич» із визначенням частки ОСОБА_20 у розмірі 100 % статутного капіталу є односторонніми правочинами, оскільки вони спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, як це передбачено частиною першою статті 202 ЦК України. Так, відмову загальних зборів АФ «Славутич» прийняти спадкоємців покійного ОСОБА_25 до складу учасників підприємства, належить розглядати як дію, спрямовану на припинення права (таке рішення не дозволило спадкоємцям реалізувати їхнє право на частку в статутному капіталі підприємства). Рішення ж загальних зборів щодо перерозподілу часток у статутному капіталі АФ «Славутич» - це дія, спрямована на виникнення відповідного права вже у самого ОСОБА_20 .

Зазначене підтверджується правовою позицією Великої Палати у постанові від 02 листопада 2021 року в господарській справі № 917/1338/18 (провадження № 12-86 гс 20), якою, з огляду на те, що ОСОБА_20 , маючи частку в розмірі 40 % статутного капіталу, не міг скликати загальні збори та відмовити позивачкам у вступі до складу учасників АФ «Славутич», визнано недійсними прийняті на зборах від 02 січня 2018 року та оформлені протоколом № 1 рішення щодо:

- затвердження фінансового звіту АФ «Славутич» за 2015-2016 роки;

- виключення зі складу учасників ОСОБА_25 у зв`язку з його смертю;

- відмову спадкоємцям ОСОБА_25 у прийнятті їх у засновники (учасники) АФ «Славутич» та здійснення розрахунку зі спадкоємцями (правонаступниками) учасника відповідно до приписів статті 148 ЦК України;

- проведення перерозподілу часток в статутному капіталі АФ «Славутич» наступним чином: ОСОБА_20 - 100% частки в статутному капіталі (розмір частки 34 000 грн);

- затвердження нової редакції статуту АФ «Славутич»;

- здійснення всіх необхідних дій для державної реєстрації змін до відомостей про підприємство в ЄДР.

Відповідно до частини четвертої статті 434-2 КПК України ухвала про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати має бути належним чином умотивована.

Велика Палата перевіривши обґрунтування необхідності такого відступу від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше постановленому рішенні Великої Палати вважає, що кримінальне провадження підлягає прийняттю до розгляду.

Керуючись статтями 430, 434-1, 434-2, 441 КПК України, пунктом 1 частини другої статті 45 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Прийняти до розгляду кримінальне провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_20 та його захисника ОСОБА_21 на вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 27 серпня 2021 року та вирок Полтавського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року щодо ОСОБА_20 .

Призначити кримінальне провадження до касаційного розгляду Великою Палатою Верховного Суду на 27 травня 2026 року на 11 годину в приміщенні Верховного Суду за адресою: місто Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

Копії ухвали надіслати учасникам судового провадження.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_11

ОСОБА_3 ОСОБА_12

ОСОБА_4 ОСОБА_13

ОСОБА_5 ОСОБА_14

ОСОБА_6 ОСОБА_15

ОСОБА_7 ОСОБА_16

ОСОБА_28 ОСОБА_17

ОСОБА_9 ОСОБА_18

ОСОБА_10 ОСОБА_19