Житомирський апеляційний суд
Справа №277/1563/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/28/26
Категорія ч.1 ст.263 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар

судового засідання ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника обвинуваченого

ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі, кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Ємільчинського районного суду Житомирської області від 13 лютого 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Цим вироком:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Садки, Ємільчинського району, Житомирської області, українця, громадянина України, з базовою середньою загальною освітою, неодруженого, непрацюючого, проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

засуджено:

- за ч.1 ст.263 КК України на 4 (чотири) позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 , від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк 2 (два) роки.

Згідно п.п. 1, 2 ч. 1, п.п. 2, 4 ч. 3 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

-виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою «Профілактика вживання ПАР».

Зараховано у строк відбування покарання період попереднього ув`язнення ОСОБА_7 з 15.10.2024 по 23.12.2024 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі та період цілодобового домашнього арешту з 01.10.2024 по 14.10.2024, з 24.12.2024 по 13.02.2025 з розрахунку трьох днів цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

Скасовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, застосований до обвинуваченого ОСОБА_7 .

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз в сумі 9620 грн. 48 коп.

Питання про речові докази вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Згідно вироку суду першої інстанції, в липні 2023 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, за невстановлених слідством обставин, в лісовому масиві між с. Болярка та с. Рогівка Ємільчинської територіальної громади Звягельського району Житомирської області, точне місце досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_7 віднайшов та діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, з метою збуту бойових припасів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, не маючи відповідного дозволу, 1113 набоїв, які є боєприпасами стрілецької вогнепальної зброї - бойовими 7,62 мм проміжними патронами зразка 1943 року з кулею «ПС» зі сталевим осердям; два корпуси наступальних осколкових ручних гранат РГД-5, які належать до зарядів вибухової речовини, два підривачі - уніфіковані запали дистанційної дії УЗРГМ-2, які належать до засобів підриву, які виготовлені промисловим способом, та які при конструктивному поєднанні будь-якого з підривачів з будь-яким з корпусів гранат є двома наступальними осколковими ручними гранатами РГД-5. які належать до вибухових пристроїв військового призначення - до бойових припасів та придатні до вибуху.

ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, з указаного мотиву та мети, цього ж дня, за допомогою власного велосипеду, без передбаченого законом дозволу, перевіз вказані бойові припаси до будинку за місцем свого проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , де почав незаконно зберігати у визначеному особисто ним місці.

В подальшому, ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, з указаного мотиву та мети, в серпні 2024 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, в ході спілкування з громадянином ОСОБА_10 , запропонував останньому купити у нього бойові припаси, які він придбав незаконно, тобто захотів їх збути.

У свою чергу, ОСОБА_10 , розуміючи суспільно-небезпечний характер дій ОСОБА_7 , погодився на пропозицію останнього.

Надалі, ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, з указаного мотиву та мети, 14.09.2024 близько о 11 год., усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, перебуваючи на польовому масиві між смт. Ємільчине та с. Середи Звягельського району Житомирської області під час проведення негласної слідчої (розшукової) дії - контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки, незаконно збув ОСОБА_10 , який був залучений до конфіденційного співробітництва, і діяв під контролем правоохоронних органів, 1113 набоїв, які є боєприпасами стрілецької вогнепальної зброї - бойовими 7,62 мм проміжними патронами зразка 1943 року з кулею «ПС» зі сталевим осердям за грошові кошти у сумі 2000 гривень.

Того ж дня, ОСОБА_10 , перебуваючи в приміщенні ВП №1 Звягельського РВП ГУНП в Житомирській області, що по вул. Соборній, 31, смт. Ємільчине Звягельського району Житомирської області, під час проведення ОМП в період часу з 11 год. 22 хв. по 13 год. 15 хв. 14.09.2024 добровільно видав-працівникам Національної поліції України придбані в ОСОБА_7 1113 набоїв, які є боєприпасами стрілецької вогнепальної зброї - бойовими 7,62 мм проміжними патронами зразка 1943 року з кулею «ПС» зі сталевим осердям.

Крім цього, ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на збут бойових припасів, діючи з прямим умислом, з указаного мотиву та мети, 14 вересня 2024 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, в ході спілкування з громадянином ОСОБА_10 , запропонував останньому купити у нього бойові припаси, які він придбав незаконно, тобто запропонував збути такі.

У свою чергу, ОСОБА_10 , розуміючи суспільно-небезпечний характер дій ОСОБА_7 , погодився на пропозицію останнього з метою викриття його злочинних дій.

Надалі, ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, з указаного мотиву та мети, 29.09.2024 близько 14 год. 13 хв. усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, перебуваючи на березі річки «Уборть», поблизу вул. Соборна в смт. Ємільчине Звягельського району Житомирської області, під час проведення негласної слідчої (розшукової) дії - контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки, незаконно збув ОСОБА_10 , який був залучений до конфіденційного співробітництва, і діяв під контролем правоохоронних органів, два корпуси наступальних осколкових ручних гранат РГД-5, які належать до зарядів вибухової речовини, два підривачі - уніфіковані запали дистанційної дії УЗРГМ-2, які належать до засобів підриву, які виготовлені промисловим способом, та які при конструктивному поєднанні будь-якого з підривачів з будь-яким з корпусів гранат с двома наступальними осколковими ручними гранатами РГД-5, які належать до вибухових пристроїв військового призначення - до бойових припасів та придатні до вибуху.

Після цього, о 14 год. 19 хв. 29 вересня 2024 року злочинна діяльність ОСОБА_7 була припинена шляхом його затримання працівниками поліції поруч з буд. АДРЕСА_2 , під час якого на підставі ч.3 ст.208 КПК України було проведено обшук ОСОБА_7 в ході проведення якого з лівої внутрішньої кишені куртки останнього вилучено отримані від свідка ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 3000 гривень.

Того ж дня, ОСОБА_10 , перебуваючи в приміщенні ВП №1 Звягельського РВП ГУНП в Житомирській області, що по вул. Соборній, 31, смт. Ємільчине Звягельського району Житомирської області, під час проведення ОМП в період часу з 15 год. 17 хв. по 16 год. 20 хв. 29.09.2024 добровільно видав працівникам Національної поліції України придбані в ОСОБА_7 два корпуси наступальних осколкових ручних гранат РГД-5, які належать до зарядів вибухової речовини, два підривачі уніфіковані запали дистанційної дії УЗРГМ-2, які належать до засобів підриву, які виготовлені промисловим способом, та які при конструктивному поєднанні будь-якого з підривачів з будь-яким з корпусів гранат є двома наступальними осколковими ручними гранатами РГД-5, які належать до вибухових пристроїв військового призначення - до бойових припасів та придатні до вибуху.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.263 КК України - умисні дії, які виразились у носінні, зберіганні, придбанні та збуті бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, згідно якої просить вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом, правильності кваліфікації дій та доведеності вини ОСОБА_7 , вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На думку апелянта, застосовуючи положення ст.75 КК України до ОСОБА_7 при призначенні покарання та звільняючи останнього від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції, всупереч вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, не в повній мірі врахував тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення

Зазначає, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.263 КК України є тяжким злочином, а збут зброї, бойових припасів та вибухових речовин носить підвищений характер, оскільки сприяє загостренню криміногенної ситуації та створює умови вчинення інших, більш тяжких злочинів із використанням зазначених предметів.

Звертає увагу суду на тому, що ОСОБА_7 неодноразово здійснив збут бойових припасів, отримував за це матеріальну вигоду, а його протиправна діяльність була припинена лише працівниками правоохоронних органів.

Окрім того, на переконання апелянта, визнання ОСОБА_7 своєї вини, не може розцінюватись як щире каяття та бути підставою для звільнення від покарання з випробуванням за встановлених обставин збуту боєприпасів.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, адвокат ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення, а на вирок Ємільчинського районного суду Житомирської області від 13 лютого 2025 року без змін.

Заслухавши доповідача, прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора ОСОБА_9 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Виходячи зі змісту вимог статті 370 КПК України, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Встановлені судом фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення та правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.263 КК України учасниками судового провадження не оспорюються та не оскаржуються, а тому у відповідності до положень ст.404 КПК України апеляційною інстанцією не перевіряються.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з огляду на наступне.

Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінальних покарань», передбачено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Статтею 75 КК України визначено, що якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Отже, реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 не в повній мірі дотримався вище наведених вимог закону.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до положень ст.12 КК України є тяжким злочином, особу винного, який раніше не судимий в силу ст.89 КК України, по місцю проживання характеризується задовільно, схильний до вживання алкогольних напоїв, перебуває на обліку у лікаря-нарколога з 2018 року, не порушує публічний порядок та безпеку, авторитетом серед мешканців не користується, не працевлаштований, із сусідами перебуває у добрих відносинах.

Також судом першої інстанції були враховані факти притягнення ОСОБА_7 до кримінальної та адміністративної відповідальності.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд визнав щире каяття, яке виразилось у тому, що останній повністю визнав вину, щиро жалкує про вчинене та засуджує свою протиправну поведінку. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Окрім того, при призначенні покарання обвинуваченому, суд врахував досудову доповідь уповноваженого органу з питань пробації, з якої вбачається, що ОСОБА_7 має високий ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та середній ризик небезпеки для суспільства, а тому орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі можливе у винятковому порядку за умови здійснення з боку органу пробації інтенсивного нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень: проведення індивідуально-профілактичної роботи, участь у соціально-виховних заходах, здійснення нагляду за поведінкою.

З урахуванням наведених обставин, суд призначив ОСОБА_7 покарання у виді 4 років позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши останнього від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року, рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, не навів переконливих мотивів та належним чином не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без реального відбування покарання.

Вирішуючи питання про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.75 КК України, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин проти громадської безпеки, за вчинення якого передбаченого покарання у виді позбавлення волі до 7 років, а також інші обставини справи, які полягають у значній суспільній небезпеці вчиненого протиправного діяння обвинуваченим, оскільки останній свідомо поставив у небезпеку життя та здоров`я інших людей, збуваючи бойові припаси в кількості 1113 штук, дві наступальні осколкові ручні гранати РГД-5, детально готувався до вчинення злочину, протягом тривалого періоду в порушення встановленого порядку поводження зі зброєю зберігав зброю та боєприпаси.

Апеляційний суд окремо звертає увагу на тому, що незаконна діяльність обвинуваченого ОСОБА_7 припинена лише за втручання працівників правоохоронних органів, що також свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого.

Колегія суддів також враховує, що обвинуваченим вчинено незаконний збут боєприпасів, з метою покращення свого матеріального становища із корисливих мотивів, та дані про особу обвинуваченого, які враховано судом першої інстанції.

За таких обставин, наявність пом`якшуючих обставин, встановлених в ході досудового розслідування та за результатами судового розгляду, з якими, всупереч апеляційних доводів прокурора, погоджується апеляційний суд та дані за результатами досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації, не можуть бути визнані достатніми підставами для застосування до ОСОБА_7 положень ст.75 КК та звільнення від відбування призначеного покарання із випробуванням.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Окрім того, Верховний Суд у своїй постанові від 23.02.2021 в справі № 641/6094/18 також зазначив, що судам необхідно належним чином враховувати, що кримінальні правопорушення, пов`язані з незаконним поводженням зі зброєю, бойовими припасами та вибуховими речовинами, мають підвищений суспільно небезпечний характер, оскільки сприяють загостренню криміногенної ситуації та створюють умови для вчинення інших, більш тяжких злочинів.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, наближеного до мінімально покарання, визначеного санкцією ч.1 ст.263 КК України із застосуванням ст.75 КК України та визначенням остаточного покарання у виді іспитового строку 2 роки, - не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке потягло за собою призначення ОСОБА_7 надто м`якого покарання.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про неможливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без ізоляції його від суспільства, із застосуванням ст. 75 КК України.

Застосування до ОСОБА_7 ст.75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання та є недостатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , відповідно до ст.65 КК України, апеляційний суд враховує: суспільну небезпечність, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, конкретні обставини вчиненого умисного злочину та цінність суспільних відносин на які вчинено посягання загальна безпека, безпеку життя, здоров`я широкого та невизначеного кола осіб, дані про особу винного, який вину визнав повністю, щиро розкаявся, задовільно характеризується, не судимість в силу ст.89 КК України, та вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання в межах санкції ч.1 ст.263 КК України у виді реального позбавлення волі на строк 4 роки.

На думку апеляційного суду, саме такий вид покарання буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно п.3 ч.1 ст. 407 КПК України суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до ч.2 ст.409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення (в порядку ст.414КПК України).

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 покарання в порядку ч.2 ст.409 КПК України - скасуванню, з ухваленням нового вироку.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420, ч.15 ст.615 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_9 - задовольнити.

Вирок Ємільчинського районного суду Житомирської області від 13 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання - скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі строком 4 роки.

У решті, вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

На вирок суду може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді: