Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.03.2026 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх захисників-адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді у режимі відеоконференції матеріали контрольного провадження 11-кп/4806/121/26, за апеляційними скаргами захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника-адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.03.2026.

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора й продовжено строк тримання під вартою до 01.05.2026 включно без визначення розміру застави, щодо:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ужгород Закарпатської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з вищою освітою, одруженого, що має на утриманні трьох малолітніх дітей, непрацюючого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255-1, ч. 1 ст. 255-2 КК України;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця АДРЕСА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України.

З матеріалів контрольного провадження вбачається, що у провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області знаходяться матеріали об`єднаного кримінального провадження № 0000140 від 03.06.2022, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255-1 та ч. 1 ст. 255-2 КК України, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України та № 0000153 від 21.06.2023 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України.

03.03.2026 прокурор подав клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких злочинів (ч. 1 ст. 255-2 КК), вчиненні на території установи виконання покарань, в умовах ізоляції від суспільства, в період розгляду щодо них інших кримінальних проваджень та відбування покарання, за які передбачена кримінальна відповідальність у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна, а ОСОБА_6 ще й у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 255-1 КК України, за вчинення

-2-

якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна. Також під час досудового розслідування та судового розгляду встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, 3-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які виправдовують необхідність збереження ОСОБА_6 та ОСОБА_7 саме такого запобіжного заходу, а саме: можливість переховування від суду та незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження кримінального правопорушення, в якому вони обвинувачуються. З огляду на наведене та враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше судимий, за періоди утримання в установі виконання покарань характеризується негативно, у свою чергу ОСОБА_7 не має постійного джерела доходу, міцних соціальних зв`язків в місці постійного проживання, як і осіб на утриманні, раніше судимий, прокурор вважав, що інші більш м`які запобіжні заходи, окрім як тримання під вартою, не забезпечать належну процесуальну поведінку обвинувачених.

Задовольняючи клопотання прокурора й продовжуючи дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції вказав на те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України, віднесено до особливо тяжких злочинів, за його вчинення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років із конфіскацією майна, та ОСОБА_6 ще й у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 255-1 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна. Враховуючи те, що прокурором доведено, а суд переконався в тому, що з часу обрання відносно обвинувачених ОСОБА_7 й ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обставини у кримінальному провадженні не змінилися, ризики, передбачені ст. 177 КПК України не зменшилися, не відпали, обрання більш м`якого запобіжного заходу не зможе запобігти вказаним у клопотанні ризикам. При цьому, суд першої інстанції взяв до уваги відомості про осіб обвинувачених, на які посилається прокурор у поданому клопотанні.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою клопотання прокурора задовольнити частково та продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням застави в розмірі 242240 грн та покладенням відповідних обов`язків, передбачених п. 1, 2, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України. Вказує на те, що ухвала суду є необґрунтованою та незаконною. Заявлені прокурором ризики є голослівними, ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені жодними доказами. Запобіжний захід у виді тримання під вартою є занадто суворим для ОСОБА_6 . Також звертає увагу на те, що підозра ОСОБА_6 також не підтверджена жодними доказами. Заявлені при обранні запобіжного заходи ризики фактично вичерпалися, докази зібрані, обвинувачений не має можливості впливати на свідків, має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання. Просить врахувати, що ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, не схильний до втечі. Просить звернути увагу на те, що ОСОБА_6 перебуває під вартою понад 3 років. Разом з тим, не заперечує щодо можливості визначення ОСОБА_6 альтернативного запобіжного заходу у виді застави в розмірі 242240 грн.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді застави або інший запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою домашній арешт. Посилання прокурора на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не підтверджується матеріалами кримінального провадження, а органом досудового розслідування не зібрано

-3-

належних та допустимих доказів, які б свідчили як про наявність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, так і підстав застосування щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Твердження прокурора про наявність передбачених п. 1, 3-5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків є голослівними та ґрунтуються виключно на припущеннях. Також звертає увагу на те, що ОСОБА_7 вже понад двох років утримається під вартою в рамках даного кримінального провадження. Також звертає увагу на стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 , який тяжко хворіє, є незадовільним, за останній час погіршився.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подану в інтересах ОСОБА_6 апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_9 , які підтримала подану захисником в інтересах ОСОБА_7 апеляційну скаргу, промову прокурора про залишення апеляційних скарг сторони захисту без задоволення, перевіривши матеріали контрольного провадження, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги сторони захисту задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 177 КПК України запобіжні заходи застосовуються з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганню спробам: переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста в цьому ж кримінальному провадженні: перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України для цього підстав.

За приписами ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно в разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти передбаченим статтею 177 цього Кодексу ризикам, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 КПК України.

Згідно ч. 4 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статі 184 цього Кодексу повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Висновок суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , колегія суддів уважає належним чином вмотивованим, викладені у судовому рішенні висновки такими, що ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з матеріалами та обставинами кримінального провадження.

Колегія суддів уважає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги те, що ОСОБА_16 та ОСОБА_7 обвинувачуються, у вчиненні кримінального

-4-

правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України, віднесено до особливо тяжких злочинів, за його вчинення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років із конфіскацією майна, та ОСОБА_6 ще й у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 255-1 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна. До того ж дані кримінальні правопорушення вчиненні на території установи виконання покарань, в умовах ізоляції від суспільства, в період розгляду щодо них інших кримінальних проваджень та відбування покарання.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини вчинення кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , їх тяжкість, а також те, що судове провадження не закінчено, дають достатні підстави вважати, що обвинувачені, перебуваючи на волі можуть ухилятися від явки до суду та не будуть виконувати процесуальні рішення, а також перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Під час перевірки наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, у кримінальному провадженні щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про те, що ризик переховування від суду обумовлюється серед іншого можливістю притягнення особи до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування обвинувачених від суду.

Колегія суддів констатує, що тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, що хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, в сукупності з іншими обставинами суттєво збільшує ризик втечі, а тому враховується при оцінюванні ризиків. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

У рішенні Європейського суду «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання у сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченими переховуватися від суду, судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги те, що існує певна ймовірність того, що обвинувачені з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих їм кримінальних правопорушень можуть вдатися до відповідних дій.

На користь реального існування вказаного ризику обґрунтовано віднесено ті обставини, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , обвинувачуються в тому числі у вчиненні кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, за вчинення яких законом передбачено покарання у виді позбавлення волі, в тому числі, до дванадцяти років із конфіскацією майна.

Таким чином, колегія суддів констатує, що продовжує залишатися реальним ризик того, що кожний з обвинувачених, перебуваючи на волі, зможе ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування).

Крім того, актуальним залишається ризик незаконного впливу на свідків, з метою зміни ними показань на їх користь, оскільки такі не допитані в ході кримінального провадження.

-5-

Вищенаведене, на думку колегії суддів, свідчить і про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що встановлені при застосуванні запобіжних заходів щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ризики переховування їх від суду, а також незаконного впливу на свідка, - на даний час не зменшилися й не відпали.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, можуть перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчиняти інші кримінальні правопорушення з огляду на їх попередні судимості.

Оцінивши всі обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення дієвості даного кримінального провадження необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_17 та ОСОБА_7 .

Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність з боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання кримінальному провадженню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24.07.2003; «Вемгофф проти Німеччини» від 27.06.1968; «Штегмюллер проти Австрії» від 10.11.1969; «Мацнеттер проти Австрії» від 10.11.1969; «Летельєр проти Франції» від 26.06.1991.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

Колегія суддів уважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Колегія суддів уважає, що прокурором, всупереч доводів сторони захисту, викладених в апеляційних скаргах, доведено існування ризиків, передбачених п. 1, 3-5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

З матеріалів контрольного провадження також вбачається, що сторона захисту під час розгляду клопотання не посилалась на наявність даних, які б підтверджували, що передбачені ст. 177 КПК України ризики, встановлені при обранні та продовженні обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зменшилися або відпали.

На наявність таких даних сторона захисту не посилається і в апеляційних скаргах.

Апеляційний суд вважає, що продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необхідним з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та належної процесуальної поведінки обвинувачених.

При цьому, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правильно враховано те, що застосований щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжний захід з врахуванням його тривалості та у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення на даний час не виходить за межі розумного строку й кореспондується з характером суспільного інтересу, у зв`язку з чим, з огляду на сукупність викладених обставин щодо тривалості перебування обвинувачених під вартою, даних про особу обвинувачених, у силу характеру інкримінованих їм діянь та одночасної потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального провадження, суд першої

-6-

інстанції дійшов висновку про обґрунтованість клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинувачених під вартою, з чим погоджується й колегія суддів, вважаючи, що інші, більш м`які, запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не будуть достатніми для запобігання встановленим у кримінальному провадженні ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених та дієвості кримінального провадження.

З цих підстав, апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційних скарг про те, що обвинувачені тривалий час перебувають під вартою.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що дійшовши висновку про необхідність продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строку тримання під вартою, суд першої інстанції належним чином врахував і те, що останні обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України, а ОСОБА_6 ще й за ч. 2 ст. 255-1 КК України, та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість визначення обвинуваченим розміру застави, з чим погоджується і колегія суддів уважаючи, що факт неможливості визначення обвинуваченим розміру застави підтверджується вищенаведеними обставинами та ґрунтується на вимогах КПК України, зокрема, положеннях ст. 177, 178, ч. 5 ст. 183 КПК України.

У зв`язку з чим доводи апеляційних скарг про можливість визначення обвинуваченим розміру застави не можуть бути прийняті до уваги та спростовуються вищенаведеним.

Як такі, що не знайшли свого підтвердження апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційних скарг сторони захисту про те, що в матеріалах кримінального провадження є достатньо доказів та підстав, які свідчать про те, що запобіжний захід обвинуваченим може бути змінений на більш м`який без шкоди для реалізації завдань кримінального провадження, а також про те, що прокурором не доведено існування будь-яких ризиків того, що більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Колегія судів не перевіряє доводи захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про безпідставність обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , оскільки суд апеляційної інстанції не повинен дублювати повноваження суду першої інстанції і може перевірити вищевказані доводи тільки під час оскарження остаточного рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційний суд, позбавлений можливості надати оцінку сукупності доказів, які були досліджені судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, об`єктивно встановити стадію судового провадження на якій знаходиться розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції, визначити ступінь готовності суду ухвалити остаточне рішення по кримінальному провадженню та обсяг дій, які необхідно виконати суду до завершення судового розгляду кримінального провадження та встановити причини тривалого розгляду кримінального провадження з урахуванням процесуальної поведінки сторін протягом розгляду кримінального провадження.

Апеляційний суд приймає до уваги те, що на стадії судового розгляду кримінального провадження, суд першої інстанції самостійно вирішує питання про застосування чи продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, яка дозволить розглянути кримінальне провадження у розумні строки.

Між тим, колегія суддів, з огляду на положення ст. 28, ч. 1 ст. 318 КПК України й ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважає за необхідне звернути увагу місцевого суду на дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжиття заходів щодо дотримання наведених вище вимог міжнародного й національного законодавства.

-7-

Рішення апеляційного суду щодо розгляду питання про законність застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, кримінальне провадження щодо якого розглядається по суті судом першої інстанції, не повинно виглядати як втручання у порядок розгляду кримінального провадження судом першої інстанції та створювати перешкоди суду в організації ефективного судового розгляду в розумні строки.

Посилання сторони захисту на дані про особу ОСОБА_6 , зокрема наявність в нього вищої освіти, трьох дітей на утриманні, а також матері-особи з інвалідністю, міцність соціальних зв`язків, вік, майновий стан, апеляційний суд вважає такими, що також не впливають на висновок суду про необхідність продовження йому строку тримання під вартою і не дають підстав для зміни йому запобіжного заходу на більш м`який.

Як такі, що не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеним вище, апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційних скарг захисників-адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про те, що передбачені ст. 177 КПК України ризики відсутні й стороною обвинувачення не наведено будь-яких обставин і не надано доказів у підтвердження таких ризиків.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника-адвоката ОСОБА_9 про незадовільний стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 , то вказана обставина не є визначальною для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до пункту 2 глави 2 розділу X наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14.06.2019 за № 1769/5, надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», ст. 8, 107, 116 КВК України, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10.02.2012 за № 239/5/104, Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15.08.2014 за № 1348/5/572.

Відповідно до пункту 3 глави 2 розділу X зазначеного наказу, у СІЗО здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Надання медичної допомоги, особам взятим під варту здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 10.02.2012 за № 239/5/104, відповідно до якого, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного перелік та керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

-8-

Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Таким чином, лікування обвинуваченого у разі наявності у нього захворювань можливе в умовах слідчого ізолятора та не може слугувати підставою неможливості застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Разом з тим, колегія суддів бере до уваги і те, що доказів, які б підтверджували факт наявності в обвинуваченого ОСОБА_7 таких захворювань, що виключають тримання його під вартою, у тому числі й відповідних висновків лікарів чи посадових осіб УВП № 9, у ході апеляційного розгляду не встановлено і таких стороною захисту не надано.

Тому, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 має суттєві проблеми зі здоров`ям, потребує постійного лікування, апеляційний суд визнає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а отже і не дають підстав для застосування щодо нього більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних із триманням під вартою.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги у цій частині, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у будь-якому разі держава відповідно до усталеної практики ЄСПЛ має позитивні зобов`язання щодо особи, яка утримується під вартою, в частині надання особі необхідної медичної допомоги, але, разом із тим, сам по собі стан здоров`я обвинуваченого не є безумовною підставою для неможливості продовження щодо особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Так, у справі «Харченко проти України» ЄСПЛ зазначає, що статтю 3 Конвенції не можна тлумачити як таку, що гарантує кожній особі, взятій під варту, медичну допомогу на такому самому рівні, як у найкращих цивільних медичних закладах. Тим не менш держава має забезпечити належний захист здоров`я ув`язнених, зокрема шляхом надання необхідної медичної допомоги.

Сам по собі певний діагноз не є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Такий стан здоров`я за умови отримання належного медичного нагляду та доступу до відповідного лікування не унеможливлює перебування особи в умовах слідчого ізолятора чи іншого місця попереднього ув`язнення, а відтак не може розглядатися як безумовна підстава для відмови у задоволенні клопотання слідчого чи прокурора про обрання чи продовження вказаного запобіжного заходу.

Як такі, що не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеним вище, апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційних скарг сторони захисту про те, що стороною обвинувачення не доведено неможливості застосування щодо обвинувачених ОСОБА_6 й ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених у кримінальному провадженні.

Відхиляючи доводи апеляційних скарг у цій частині, колегія суддів бере до уваги і те, що навіть якщо обвинувачені й не мають на меті ухилятися від суду, а також незаконно впливати на свідка, однак, обставини, за яких вчинені кримінальні правопорушення, їх тяжкість та інші наведені вище обставини, дають обґрунтовані підстави вважати, що такі ризики мають місце, і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у виді тримання під вартою.

З вищенаведених підстав, як такі, що не впливають на висновки суду першої інстанції, колегія суддів відхиляє й апеляційні скарги сторони захисту в частині доводів про особу обвинувачених, які характеризуються з позитивної сторони.

-9-

Також колегія суддів бере до уваги і те, що доказів, які б підтверджували факт наявності в обвинувачених таких захворювань, що виключають тримання їх під вартою, в ході апеляційного розгляду не встановлено й таких стороною захисту не надано, у зв`язку з чим, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що стан здоров`я обвинувачених не перешкоджає утриманню їх під вартою.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом першої інстанції та апеляційним судом обставини, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують наявність ступеня ймовірності того, що обвинувачені можуть вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду та створять загрозу суспільству та, як наслідок, не спростовують висновки місцевого суду про неможливість запобігти ризикам, передбаченим п. 1, 3-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, у разі незастосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів контрольного провадження, дане кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, судове провадження щодо обвинувачених триває, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив клопотання прокурора та продовжив обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на період судового розгляду кримінального провадження, але не більше ніж на 60 днів.

Порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б слугували підставами для скасування ухвали суду, колегія суддів не встановила, застосований судом запобіжний захід стосовно обвинувачених ОСОБА_6 й ОСОБА_7 , та його продовження, всупереч доводів апеляційних скарг, відповідає вимогам ст. 177, 178, 183, 194, 199, 331 КПК України, прийняте рішення є обґрунтованим і достатньо вмотивованим.

Процесуальних порушень, які б могли слугувати підставами для зміни чи скасування ухвали суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги, доводи яких не впливають на висновки суду першої інстанції, задоволенню не підлягають, а ухвала суду першої інстанції, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін.

Приймаючи рішення колегія суддів також бере до уваги положення ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; положення ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що під час апеляційного розгляду не встановлено фактів, які б могли істотно вплинути на висновки суду першої інстанції чи спростувати їх, і на такі стороною захисту не вказується в апеляційних скаргах.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника-адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 ,- залишити без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.03.2026 щодо ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , - без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді