ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/3808/25 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/200/26 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст. 336 КК України
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Харкова від 01 травня 2025 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 0001396 від 18.10.2024, -

в с т а н о в и л а:

Вироком Шевченківського районного суду м. Харкова від 01 травня 2025 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Бабенково Ізюмського району Харківської області, громадянина України, українця, з середньо-спеціальною освітою, ФОП, одруженого, не є особою з інвалідністю, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , осіб похилого віку на утриманні не має, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , який раніше судимим не був, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі статті 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

На підставі статті 76 КК України покладено на ОСОБА_8 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації за місцем його проживання; повідомляти уповноважений орган з питань пробації за місцем його проживання про зміну місця свого проживання, роботи чи навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно вироку, ОСОБА_8 визнано винним в тому, що перебуваючи на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно довідки військово-лікарської комісії на ступінь придатності до військової служби від 30.09.2024 року №300/3 визнаний придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, та таким чином, що не має правових підстав для відстрочки від призову на службу під час мобілізації, оголошеної указом Президента України від 25.02.2024 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію».

30 вересня 2024 року о 13 годині 00 хвилин працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 в приміщенні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , військовозобов`язаному ОСОБА_8 на виконання Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про загальну мобілізацію» вручено повістку з визначеним терміном прибуття на 14 годину 00 хвилин 01.10.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_5 для відбуття на навчальні збори та проходження військової служби.

Разом з цим, ОСОБА_8 , усупереч статті 65 Конституції України, законам України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», пункту 1 додатку 1 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, умисно без поважних причин не з`явився до вказаного центру та не повідомив причин своєї неявки.

Не погодившись з оскаржуваним вироком, прокурор не оспорюючи фактичні обставини справи, винуватість обвинуваченого, правильність кваліфікації кримінального правопорушення, подав апеляційну скаргу в якій просить вирок Шевченківського районного суду м. Харкова від 01.05.2025 скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме статті 75 КК України, що потягло за собою неправильне та безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості , ухвалити новий вирок, призначивши ОСОБА_8 покарання за статтею 336 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор посилається, що суд першої інстанції при ухваленні вироку порушив вимоги статті 65 КК України, пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 « Про практику призначення судами кримінального покарання та належним чином не враховав тяжкість вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення та його особу.

Прокурор звертає увагу на те, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення у сфері охорони державної таємниці, недоторканості державних кордонів, забезпечення призову та мобілізації, у зв`язку з чим, призначення законного та достатнього покарання за статтею 336 КК України є актуальним питанням у період воєнного стану країни.

Зазначає, що інтерес держави щодо підвищення ефективності призначеного винним особам відчутного, необхідного і достатнього покарання за вчинене кримінальне правопорушення в даній ситуації судом першої інстанції не забезпечено, що в конкретному випадку негативно вплине на мету покарання, передбаченого статтею 336 КК України покарання.

Вважає, що оскаржуваний вирок є незаконним та відповідно до статей 413, 414 КПК України підлягає скасуванню, у зв`язку з неправильним застосуванням закону, який не підлягає застосуванню статті 75 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали судового провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з матеріалів судового провадження та вироку, висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, були зроблені на підставі його показань, а провадження було розглянуте в порядку, передбаченому частини 3 статті 349 КПК України. З урахуванням цього, суд першої інстанції встановив фактичні обставини провадження та кваліфікував дії обвинуваченого за статтею 336 КК України.

А тому висновки суду щодо фактичних обставин провадження, доведеності винуватості обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, які не оскаржувалися в апеляційній скарзі, згідно до статті 404 КПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Перевіряючи вирок щодо правильності призначення покарання, судом апеляційної інстанції встановлено неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень статті 75 КК України при призначенні остаточного покарання, що потягло за собою безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до частини 2 статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані статтею 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною 2 статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Приписами частини 1 статті 75 КК України передбачено, якщо суд, крім визначених законом випадків, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За змістом цієї норми закону, підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, є переконання суду, належним чином мотивоване у вироку, про можливість її виправлення без відбування покарання.

На переконання колегії суддів, зазначені вимоги закону при призначенні ОСОБА_8 покарання та визначенні порядку його відбування були дотримані судом першої інстанції не в повному обсязі.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення останньому покарання у виді позбавлення волі. Однак, мотивуючи своє рішення про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, тобто із застосуванням положень статті 75 КК України з подальшим звільненням його від покарання з випробуванням, суд першої інстанції послався на повне визнання вини. Зазначені обставини, а також дані щодо особи обвинуваченого, на думку суду першої інстанції, обґрунтовували обраний судом захід примусу.

Але з таким висновком не можна погодитися, оскільки він не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, встановлених статей 50, 65 КК України, у зв`язку з тим, що суд першої інстанції в достатній мірі не врахував ступінь тяжкості, мету та спосіб вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, його мотив, даних щодо особи останнього, його процесуальну поведінку, а також інші обставини, що відображають особливості конкретного кримінального правопорушення у межах даної кримінально-правової кваліфікації.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_8 раніше судимим не був, працює ФОП, одружений, має на утриманні сина 14 років, на обліках лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має ряд захворювань та відповідно до довідки військово-лікарської комісії №300/3 від 30.09.2024 придатний до військової служби; має зареєстроване місце проживання, де характеризується посередньо; разом з тим вчинив кримінальне правопорушення, яке за класифікацією злочинів, передбачених статтею 12 КК України, хоча й відноситься до нетяжкого злочину, але спрямоване на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, під час дії воєнного стану, який введений на території України відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що є найбільш небезпечними посяганнями на суспільні відносини, які забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни, її конституційний лад.

При цьому, відповідно до статті 65 Конституції України захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Такі положення основного закону дублюються в статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Умисне ухилення від такого обов`язку під час війни створює негативні наслідки та тенденції в суспільстві та підриває обороноздатність держави.

Враховуючи ситуацію, яка наразі склалася в країні - збройна агресія РФ та конституційний обов`язок кожного громадянина по захисту Батьківщини, вчинений військовозобов`язаним умисний нетяжкий злочин представляє значну суспільну небезпечність, тому звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 641/1067/23.

На думку суду апеляційної інстанції, зазначеним обставинам судом першої інстанції не було надано належної оцінки.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без відбування покарання та можливість застосування до нього такої правової пільги, як звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає зазначеним вимогам закону України про кримінальну відповідальність, а також засадам та меті покарання, визначеним статтями 50, 65 КК України.

У зв`язку із наведеним, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про помилкове застосування судом першої інстанції положень статті 75 КК України, у зв`язку з чим вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання в порядку пункту 4 частини 1 статті 409, пункту 2 частини 1 статті 413 КПК України, з ухваленням апеляційним судом нового вироку в цій частині, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 420 КПК України.

Вирішуючи питання щодо призначення ОСОБА_8 покарання за статтею 336 КК України, суд апеляційної інстанції враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до статті 12 КК України є нетяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимим не був, одружений, має на утримання сина 2010 року народження, має зареєстроване місце проживання, за яким характеризується посередньо, є ФОП, на спеціалізованих обліках не перебуває, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання: у виді щирого каяття та вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе призначити ОСОБА_8 покарання у мінімальних межах, що передбачено санкцією статті 336 КК України, з реальним його відбуванням, як того вимагає прокурор у своїй апеляційній скарзі, що на думку суду апеляційної інстанції відповідатиме вимогам статей 50,65 КК України, принципам законності, індивідуалізації та справедливості, буде необхідним та достатнім для його виправлення, та попередження вчинення ним нових правопорушень.

Керуючись статтями 404, 407, 418, 420 КПК України, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Харкова від 01 травня 2025 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 - скасувати в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_8 за статтею 336 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_8 рахувати з моменту його затримання в порядку виконання цього вироку.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Касаційного Кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: