Слобідський районний суд міста Харкова
Номер провадження № 1-кп/641/12/2026 Справа № 642/1755/17
УХВАЛА

31 березня 2026 року м. Харків

Слобідський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Слобідського районного суду міста Харкова кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 263, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 194, ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК України,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Слобідського районного суду міста Харкова знаходиться вказане кримінальне провадження.

Ухвалою Слобідського районного суду міста Харкова від 03.02.2026 року запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено без зміни - у вигляді тримання під вартою, та продовжено строк цього запобіжного заходу до 03.04.2026 року.

31.03.2026 року прокурор ОСОБА_5 надав до суду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 . В обґрунтування якого зазначив, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні низки умисних (в тому числі корисливих особливо тяжких) кримінальних правопорушень-злочинів, а також кримінального правопорушення-злочину проти громадської безпеки, за які законом передбачено покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 263 КК України. На теперішній час наявні ризики передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків і таким чином, перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а також вчинити інші кримінальні правопорушення, що свідчить про можливість запобігання цим ризикам лише шляхом продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.

В судовому засіданні прокурор Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_5 клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 підтримав та просив задовольнити.

Захисник ОСОБА_7 у судовому засіданні, приймаючи участь дистанційно, проти клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечувала та вважала його не обґрунтованим. Просила змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 , на більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме на цілодобовий домашній арешт, оскільки обвинувачений тривалий час знаходиться під вартою, має батьків похилого віку, які потребують лікування та догляду, а також має малолітніх дітей, які потребують його піклування.

Обвинувачений в судовому засіданні проти клопотання прокурора заперечував, та підтримав думку захисника.

Колегія суддів, заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали провадження в рамках заявленого клопотання, приходить до наступного висновку.

Суд зазначає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом (частини 1 статті 26 КПК України).

Відповідно до положень статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Статтею 84 КПК України встановлено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Стаття 92 КПК України встановлює обов`язок доказування, зокрема, обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

Збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом (частина 1 статті 93 КПК України).

Частина 3 статті 93 КПК України визначає, що сторона захисту, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.

Отже, обов`язок доказування щодо виникнення підстав для зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в даному випадку покладається на сторону захисту.

Судом враховано аргументи, які наводилися захисником ОСОБА_7 проте в даному конкретному випадку суд приходить до переконання, що ці аргументи не переважують вимог суспільного інтересу, який полягає у встановленні істини у справі, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого і виконання процесуальних рішень по справі.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Згідно із п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Дослідивши матеріали кримінального провадження в рамках заявленого клопотання, колегія суддів приходить до висновку, що обраний обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави необхідно продовжити.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для продовження обраного запобіжного заходу, суд виходить з того, що ОСОБА_8 має на утриманні двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не працюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий; декілька разів відбував покарання у виді тривалого позбавлення волі; обвинувачується у вчиненні злочинів, найтяжчий з яких, відповідно до ст. 12 КК України, є особливо тяжким умисним злочином проти життя та здоров`я особи, санкція якого передбачає покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

У рішенні від 26 січня 1993 року у справі «W. проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що тривале тримання під вартою може виявитись виправданим лише за наявності конкретних ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

При вирішенні питання про необхідність ув`язнення особи вагомою підставою є ризик переховування цієї особи від правосуддя та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином. При цьому переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують.

Тримання під вартою є виправданим якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи (Рішення «Лабіта проти Італії»).

Крім того суд враховує, що ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Крім того суд враховує практику Європейського Суду з прав людини, який наголошує, що запобіжний захід має задовольняти вимогу пропорційності, бути необхідним для забезпечення присутності особи в суді, але з урахуванням того чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї мети.

На цій стадії судового провадження щодо обвинуваченого діють обов`язки, визначені ст. 42 КПК України.

Підставою для зміни запобіжного заходу може бути, зокрема, наявність нових обставин, які не розглядалися слідчим суддею при застосуванні запобіжного заходу, зміна обставин підозри, зменшення встановлених ризиків, тощо.

Той факт, що під час розгляду справи обвинувачений демонструє належну процесуальну поведінку, свідчить лише про те, що застосований до нього запобіжний захід є таким, що достатньою мірою гарантує виконання покладених на нього процесуальних обов`язків та забезпечує його належну поведінку у кримінальному провадженні.

Так ОСОБА_8 достовірно розуміє суть злочинів та передбачену за їх скоєння кримінальну відповідальність, а отримавши копії окремих матеріалів кримінального провадження та усвідомивши перелік можливих свідків, яким відомо про вчинення злочинів, має реальну можливість впливати на останніх.

Суд, також приймає до уваги, що покази свідків у даному кримінальному провадженні мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження та можуть суттєво вплинути на становище ОСОБА_8 , як обвинуваченого, а тому наявні обґрунтовані підстави вважати, що останній наділений можливістю, впливати на свідків у кримінальному провадженні з метою схилити їх не давати правдиві, послідовні показання у ході досудового розслідування та/або змінити свої показання у подальшому в суді, для уникнення або мінімізації кримінальної відповідальності.

Той факт, що у разі засудження за вчинення даних кримінальних правопорушень, ОСОБА_8 , як основне покарання, судом може бути призначене покарання у виді позбавленні волі на тривалий термін або довічне позбавлення волі, може свідчити про неналежну процесуальну поведінку останнього у майбутньому, чим останній буде перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Колегія суддів погоджується із доводами прокурора про те, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки ОСОБА_8 був неодноразово засуджений за вчинення умисних корисливих тяжких кримінальних правопорушень.

Враховуючи обставини на які посилався захисник та обвинувачений, як на підставу зміни запобіжного заходу на більш м`який, та встановлені обставини у сукупності з іншими матеріалами кримінального провадження дають підстави колегії суддів дійти висновку про існування таких ризиків, що обвинувачений може: переховуватися від суду, незаконно впливати на учасників цього кримінального провадження, та свідків, можливість вчинення іншого кримінального правопорушення, а також зважаючи на те, що будь-яких даних про відсутність ризиків, які були встановлені судом при обранні міри запобіжного заходу до суду не надано, колегія суддів вважає, що з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого його слід утримувати під вартою, оскільки ризики, на які посилається прокурор, є обґрунтованими

Згідно із ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Колегія суддів, відповідно до положень ч. 4 ст. 183 КПК України, враховуючи фактичні обставини кримінального провадження, суспільну небезпечність інкримінованих діянь, приходить до висновку, що відсутні підстави для визначення розміру застави у даному кримінальному провадженні.

Разом з тим, виходячи з принципів, закріплених в ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, суд, продовжуючи ОСОБА_8 раніше обраний запобіжний захід, вважає за необхідне періодично, але не рідше, ніж раз на два місяці переглядати питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою.

Керуючись ст. ст. 314-316, 369 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Клопотання прокурора Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_5 задовольнити.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без зміни - у вигляді тримання під вартою, продовживши строк цього запобіжного заходу до 29 травня 2026 року.

Копію ухвали направити до ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

Ухвала в частині вирішення питання про продовження строку запобіжного заходу може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Cуддя- ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3