Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/208/26 Головуючий у суді І-ї інстанції >
Справа № 398/5011/25 Доповідач в колегії апеляційного суду
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2026 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції у м. Кропивницькому апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на ухвалу Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 січня 2026 року,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження №0000142 за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2,3 ст.307 КК України.

У судовому засіданні, яке відбулось 28.01.2026, суд першої інстанції за клопотанням прокурора, продовжив обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто по 28 березня 2026 року(включно).

Рішення суд мотивував тим, що до обвинувачених було застосовано заходи забезпечення кримінального провадження запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Разом з цим, під час розгляду заявленого прокурором клопотання, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для зміни обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжного заходу з тримання під вартою на будь-який інший, оскільки існують ризики впливу на свідків та переховування від суду, та продовження злочинної діяльності. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно них більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено.

В апеляційних скаргах обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 просять оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою застосувати до них запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме домашній арешт у нічний час доби.

В обґрунтування своїх вимог зазначають, що на їх думку відсутні законні підстави та об`єктивні дані, які б достовірно свідчили про те, що вони перебуваючи на волі будуть переховуватись від суду. Прокурором не доведено реальність існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Також не надано жодного доказу, який би реально свідчив про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам. Необхідність доведення фактів, що вказані вище є обов`язком прокурора і мають вирішальне значення для прийняття судом законного, обґрунтованого і справедливого рішення.

Вважають, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що по справі відсутні реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який би давав підстави, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважити принцип поваги до особистої свободи обвинувачених, у зв`язку з чим зміна запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, не забезпечила б в повній мірі дотримання ними належної процесуальної поведінки.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинувачених та їх захисників, які підтримали подані апеляційні скарги, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних вимог у повному обсязі та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без зміни, дослідивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме - повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

За змістом ч.2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було вирішене на стадії судового розгляду. Тобто це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

З наданих місцевим судом матеріалів убачається, що в клопотанні про продовження строку тримання під вартою обвинувачених прокурор зазначає про наявність ризиків продовження злочинної діяльності, впливу на свідків та уникнення від суду, а також відсутність підстав для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який.

Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , місцевий суд виходив із того, що підстав для зміни обвинуваченим запобіжного заходу з тримання під вартою на будь-який інший не має, оскільки існують ризики впливу на свідків та переховування від суду, та продовження злочинної діяльності. Особи обвинувачуються у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину, будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно них більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено.

На переконання колегії суддів, зазначені обставини також свідчать про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та неможливість застосування до них іншого, більш м`якого запобіжного заходу.

Саме продовження строку тримання під вартою відносно обвинувачених, на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів суспільних відносин, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Виходячи з наведеного доводи апеляційних скарг про те, що прокурором не доведено існування ризиків є безпідставними, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою місцевий суд врахував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх вини у вчиненні даного злочину, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинувачених під вартою.

Що стосується тверджень апелянтів про можливість застосувати до них запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок суду першої інстанції про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та встановлення судом обставин на підтвердження обґрунтованості клопотання прокурора.

Беручи до уваги ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку тримання під вартою обвинуваченим, підстави для скасування оскаржуваної ухвали з тих підстав, на які вони посилаються у своїх апеляційних скаргах, апеляційний суд не вбачає.

Водночас колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає до скасування з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з ухвали, місцевим судом зазначені вимоги закону дотримані не у повній мірі, через що висновки про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинувачених без визначення застави взагалі не умотивовані.

Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на "розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження", а й передбачає, що "звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання" (рішення у справі "Сергій Волосюк проти України" п. 38).

У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства, суду, можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (рішення у справі "Вренчев проти Сербії" п. 76).

Автоматична відмова в застосуванні застави без здійснення судового контролю є несумісною з вимогами пункту 3 статті 5 Конвенції (рішення у справі "S.B.C. v. the UK" п. п. 23-24).

За змістом частини третьої статті 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування (продовження) запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч.2, 3 ст. 307 КК України, тобто тяжкого та особливо тяжкого злочинів.

Колегія суддів звертає увагу, що п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України передбачає право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні саме щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Згідно із вказаними положеннями кримінального процесуального закону, суд наділений дискреційними повноваженнями в аспекті визначення застави і її розміру, а відтак має можливість самостійно визначати доцільність застосування положень ч. 4 ст. 183 КПК України у кожному конкретному випадку. Тобто, право не визначати заставу як альтернативний запобіжний захід є правом, а не обов`язком суду.

Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Один із злочинів, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , відноситься до категорії тяжких, та один є особливо тяжким злочином за вчинення якого, відповідно до ч. 3 ст. 307 КК України, передбачене покарання у виді позбавлення волі від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Частина 5 ст. 182 КПК України визначає, що до особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину визначається застава у межах від 80 до 3000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Колегією суддів встановлено, що обвинувачені раніше не судимі, мають постійне місце проживання у місті Олександрії. Також обвинувачені мають повнолітню доньку, яка є студенткою першого курсу медичного університету денної форми навчання. Із урахуванням майнового та сімейного стану обвинувачених, обставин, встановлених відповідно до ст. 178 КПК України, колегія суддів вважає за можливим визначити обвинуваченим розмір застави у 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

При визначенні розміру застави, крім наведеного вище, апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні, характер та обставини вчинення злочинів, тому застава у 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є цілком достатньою та є такою за розміром, що забезпечить виконання обвинуваченими обов`язків, передбачених КПК України.

Отже ухвала місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Керуючись статтями 177, 178, 376, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 задовольнити частково.

Ухвалу Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 січня 2026 року, якою обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з визначенням розміру застави - скасувати.

Постановити нову, якою клопотання прокурора задовольнити частково.

Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 по 28 березня 2026 року(включно).

Визначити ОСОБА_9 вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в якості застави, що в грошовому еквіваленті становить 266 240 гривень (двісті шістдесят шість тисяч двісті сорок гривень), яка ним або заставодавцем може бути внесена на депозитний рахунок UA0086310, отримувач коштів Держказначейська Служба України м.Київ , банк отримувача Держказначейська Служба України м.Київ; код банку отримувача МФО 820172, призначення платежу: «застава за ОСОБА_9 у справі 398/5011/25; 11-кп/4809/208/26, Кропивницький апеляційний суд, із зазначенням анкетних даних особи, яка вносить заставу».

У разі внесення заставодавцем визначеної в ухвалі суми застави, зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_9 - прибувати за викликом до суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування із потерпілими та свідками, як особисто, так і через третіх осіб, за виключенням проведення за їх участі слідчих дій.

Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 по 28 березня 2026 року(включно).

Визначити ОСОБА_10 вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в якості застави, що в грошовому еквіваленті становить 266 240 гривень (двісті шістдесят шість тисяч двісті сорок гривень), яка ним або заставодавцем може бути внесена на депозитний рахунок UA0086310, отримувач коштів Держказначейська Служба України м.Київ , банк отримувача Держказначейська Служба України м.Київ; код банку отримувача МФО 820172, призначення платежу: «застава за ОСОБА_10 у справі 398/5011/25; 11-кп/4809/208/26, Кропивницький апеляційний суд, із зазначенням анкетних даних особи, яка вносить заставу».

У разі внесення заставодавцем визначеної в ухвалі суми застави, зобов`язати обвинувачену ОСОБА_10 - прибувати за викликом до суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому вона зареєстрована, проживає чи перебуває без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування із потерпілими та свідками, як особисто, так і через третіх осіб, за виключенням проведення за їх участі слідчих дій.

Попередити обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що в разі невиконання покладених на них зобов`язань внесена застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету.

Ухвала набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4